Сюзън Джонсън

Чист грях

ГЛАВА ПЪРВА

Вирджиния Сити, Монтана

Април 1867 г.

Тя се запозна с Адам Сер през нощта, през която го остави съпругата му.

Той влезе във фоайето в дома на съдията Паркман точно когато тя подаваше пелерината си на един слуга. Двамата си кимнаха един на друг и се усмихнаха.

— Приятно време за април — каза той, докато приближаваха заедно украсения с тежки драперии вход на балната зала.

И лицето му отново се озари от мимолетна усмивка.

— Температурата необичайна ли е?

Флора вдигна поглед за миг, заета с изпъването на белите си кожени ръкавици, стигащи до над лактите й.

Адам сви едва забележимо рамене, скрити под елегантното му вечерно сако. Беше вперил поглед към препълнената бална зала, която се виждаше през декорирания в червено, бяло и синьо портал, в чест на неотдавнашното назначаване на домакина им във федералния съд.

— Пролетта дойде рано — отвърна той, търсейки домакина сред бляскавата тълпа. — Тукашните ветрове са непредсказуеми.

Двамата почти не се забелязваха един друг. Адам, за когото последните часове бяха изминали страшно бързо, беше все още разсеян. Флора Бонам, току-що пристигнала във Вирджиния Сити след дълго пътуване от Лондон, изгаряше от нетърпение да се види с баща си.

И двамата бяха закъснели за празничното тържество у съдията Паркман.

Внезапно настъпилата тишина в залата при появата им обаче нямаше нищо общо с късното им пристигане.

— Той наистина дойде!

— Боже мой, той е с жена!

— Коя е жената?

След първоначалната тишина от изумление последва учуден шепот, изпълнен с догадки и лейди Флора Бонам, единствено дете на известния археолог лорд Холдейн, се запита дали не беше забравила да си закопчее роклята и изложила на показ част от анатомията си.

След моментната паника тя си даде сметка, че погледите на гостите не бяха насочени към нея, а към нейния спътник. На свой ред и тя погледна към него, за да разбере причината за настъпилото смайване.

Мъжът беше невероятно красив, незабавно отбеляза тя, с великолепна, класическа скелетна структура и тъмни, чувствени очи, с изкусителна безумна искрица в тях. Преди обаче през мозъка й да пробягнат следващите възхитени от външността му отзиви, той се поклони с гъвкаво движение, каза „Извинете ме“ и се отдалечи.

Почти веднага тя забеляза баща си, който се приближаваше към нея с топла усмивка на лицето и с протегнати ръце. В отговор и нейните устни се разтегнаха в усмивка и тя се сгуши в обятията му.

Бяха минали две минути.

Може би и по-малко.

Това беше първата й среща с Адам.

* * *

— Изглеждаш чудесно — каза Джордж Бонам, като държеше дъщеря си между протегнатите си напред ръце, блестящите му сини очи като че не можеха да се откъснат от лъчезарната хубост на Флора. — Очевидно тежкият преход от форт Бентън не ти се е отразил зле.

— Наистина, татко — напомни му тя. — След безкрайните пътувания през какви ли не страни, Монтана ми се стори много цивилизована. Само десетина пъти се наложи да ходим пеш, за да помогнем на впряга да премине през дълбоката кал, пресичанията на реката минаха без произшествия, а кочияшът беше почти трезвен. Чувствам се абсолютно отпочинала след топлата баня в хотела.

Той се усмихна широко.

— Хубаво е да сме пак заедно. Чакай да те представя — през последните месеци се запознах почти с всички. Нашият домакин съдията Паркман е там — продължи да говори той, допълвайки думите си с жестове. — Хайде, нека да те представя.

Когато се приближиха към една от групичките и размениха приветствия с нея, Флора забеляза, че мъжът, който беше влязъл с нея в балната зала, продължаваше да бъде обект на невероятно внимание. Като че ли всички поканени следяха всяко негово движение по покрития с лакиран италиански паркет под.

* * *

Никой не беше очаквал, че Адам ще се появи тази нощ.

Затова докато се приближаваше към домакина си, поздравявайки тези, край които минаваше с любезна усмивка, някоя друга дума, лек поклон за старата мисис Олуърт, зяпнала от учудване, по цялата зала се разнесоха възбудени коментари.

— Съпругата му го остави днес.

— И вероятно е имала причина да го направи.

— Носят се слухове, че избягала с барон Лакретел.

— Следователно раздялата е по взаимно съгласие. Адам има десетки любовници.

— Достатъчно е спокоен, за да се покаже тази нощ, като че нищо в живота му не се е променило — отбеляза някакъв възрастен мъж.

— Това е от индианската му кръв — прошепна младата дама, застанала до Флора, опипвайки с поглед гъвкавото мускулесто тяло на Адам.

Гласът й издаваше силна възбуда.

— Те никога не показват чувствата си.

Той обаче сега като че показваше чувствата си, помисли си Флора, наблюдавайки оживения разговор между домакина и човека, привлякъл всеобщото внимание. Мъжът с бронзов загар се усмихваше често по време на водения диалог, а след това изведнъж се засмя. Тя изпита странно чувство заради незабавната си реакция към проявеното от него задоволство, като че радостта му беше заразителна дори от това разстояние.

— Кой е той? — попита Флора, силно заинтригувана от излъчването му.

Младата дама отговори, без да откъсва очи от красивия дългокос мъж:

— Адам Сер, граф дьо Шастлю. Метис — добави по-тихо тя, екзотичният му произход очевидно представляваше интерес за нея. — Сега, след като съпругата му си замина, той ще бъде дори още по-достъпен.

— Достъпен ли?

За брак ли говореше тя? Тъй като Флора никога не беше сигурна в женските намеци, а собственият й начин на изразяване беше доста директен, тя се осведоми любезно за смисъла на думите на събеседницата си.

— Нали се досещате… — заяви красивата блондинка, като най-после се обърна към Флора, за да й намигне. — Само го погледнете.

Погледът й беше само един от многото — явни или прикрити — които следяха придвижването на Адам из залата през тази нощ.

* * *

Двамата се запознаха много по-късно, след вечеря, когато струнният квартет започна да свири за онези, които желаеха да танцуват. Когато съдията Паркман каза:

— Адам, бих искал да ти представя дъщерята на Джордж Бонам. Флора Бонам, Адам Сер.

Тя се почувства необичайно смутена от непосредствената му близост. А когато заговори, гласът й потреперваше леко.

— Как сте, мистър Сер?

Младата жена вдигна очи и когато погледите им се срещнаха, дъхът й секна за миг. Отблизо красотата му я порази още повече.

— Добре съм, благодаря — отвърна с широка естествена усмивка той; тазвечерният шепот, клюкарстващ по адрес на брака му, очевидно не го засягаше ни най-малко. — За първи път ли идвате в Монтана?

— Да — отвърна тя, вече успяла да възвърне спокойствието си.

Той като че не си даваше сметка за прекрасния си вид.

— Монтана прилича много на пасищата в Монголия. Красива, с голямо небе, в далечината обрамчена с планини.

„Дъщерята на графа е доста привлекателна — помисли си Адам, за който трябваше да се признае, че беше познавач на женската красота. — Гъстите й кестеняви коси са толкова лъскави, богати и тежки, като че са живи, огромните й тъмни очи като че заемат половината й лице, кожата й е златиста, естествен резултат от немалкото време, прекарвано под слънчевите лъчи.“

Знаеше, че е пътувала много с баща си — през последните месеци Джордж Бонам беше посетил много от селищата на племето абсароки.

— И освен това има чудесни коне — отвърна той, — точно както в степите на Азия. Виждали ли сте езерото Байкал?

— Бил ли сте там?

Гласът й незабавно беше обхванат от вълнение.

— Преди много години.

— Кога?

Той се замисли за момент.

— Точно бях завършил следването си, значи трябва да е било през 1859 година.

— Не!

— Вие кога сте била там?

Вълнението в очите й му се стори интригуващо.

— През юни.

— Ние лагерувахме на западния му бряг, край Крестовка. Не казвайте, че сте била в селото и че не сме се срещнали.

— Бяхме само на няколко мили оттам, близо до Листвянка.

Двамата се усмихнаха като стари приятели, намерили се отново след дълга раздяла.

— Какво ще кажете за малко шампанско? — попита Адам. — А после ще ми кажете какво ви хареса най-много в Листвянка — църквата, графиня Армешева или понитата.

Съгласиха се единодушно, че църквата беше истинско бижу на провинциалната архитектура. Беше напълно в реда на нещата артистичната графиня да привлече вниманието по-скоро на един млад мъж, чувствителен към женската красота, отколкото на едно лудо по конете седемнайсетгодишно момиче. А местните понита станаха повод за дълго обсъждане на чистокръвните азиатски коне. По време на разговора те откриха, че и двамата са били в Истанбул, в Светите земи, в наскоро отворилата се за запада Япония, в северните части на Сахара, в Петербург по време на сезона. Но винаги по различно време.

— Колко жалко, че не сме се срещнали някъде — каза с изкусителна усмивка Адам — отговорите му идваха автоматично, когато разговаряше с красиви жени. — Добрият събеседник е рядкост.

„Не ми се вярва повечето жени да се интересуват особено от разговорите с него“ — помисли Флора, докато съзерцаваше красивото му мощно тяло. Дори така, отпуснат върху стола си, с кръстосани глезени, той беше живото въплъщение на дивата сила. А и тази вечер до слуха й бяха достигнали достатъчно приказки, за да разбере, че той наистина ценеше жените — но не като събеседнички.

— Не по-голяма рядкост от съпружеската вярност.

Веждите му се вдигнаха леко.

— Никой досега не е имал дързостта така директно да намекне за брака ми. Моите изневери ли имате предвид или тези на Изолда?

Усмивката му беше момчешка.

— Татко каза, че сте французин.

— Това извинява ли ме? Но аз съм наполовина французин, както несъмнено сте разбрала, следователно имам по-малко оправдания от Изолда. Тя очевидно предпочита именията на барон Лакретел в Париж и Ница пред моя дом тук.

— Както виждам не страдате от разбито сърце.

Той се разсмя.

— Ясно, че не познавате Изолда.

— Защо тогава се оженихте за нея?

Адам я погледна за миг над ръба на чашата, която точно беше надигнал към устните си.

— Не може да сте толкова наивна — отвърна тихо той и изпразни на един дъх чашата си.

— Простете. Това не е моя работа.

— Сигурен съм, че не е.

Топлината в очите и гласа му беше изчезнала. Припомнянето на причината, поради която се беше оженил за Изолда, винаги му беше неприятно.

— Не съм се чувствала така неловко от години — каза Флора, гласът й се беше превърнал в шепот.

Черните му очи се впиха в нейните, невероятната жизнена енергия, която се излъчваше от тях почти я хипнотизираше, след това той отмести поглед и усмивката му се появи отново.

— Как бихте могла да знаете, скъпа, за особеностите на нашия брак? А сега ми разкажете за първите си впечатления от „Света София“.

— Беше рано сутринта — започна Флора, облекчена, че той така снизходително беше отминал грешката й. — Слънцето тъкмо започваше да се издига над…

— Елате да танцуваме — предложи внезапно Адам и стана от стола си. — Това е любимият ми валс — продължи той, като че до този момент не бяха говорили за нещо съвсем различно.

Протегна ръка и хвана дланта й в своята.

— Пък и ми се искаше — поколеба се за миг, преди да продължи — да ви взема в обятията си.

Адам се усмихна.

— Виждате колко внимателно подбирам думите си.

И той лекичко я дръпна, за да се изправи.

— Имайки предвид последния скандал в живота ми, тази вечер поведението ми е възможно най-доброто.

— Мен скандалите не ме притесняват.

Тя застана съвсем близо до него, ръцете й все още бяха в неговите.

Тънките му устни, само на няколко сантиметра от нейните, се извиха в искрена, леко игрива усмивка.

— Така си и мислех.

— Човек, пътувал колкото мен, постепенно свиква с голямото разнообразие в представите на различните хора за това, кое е добро.

Тя повдигна за момент голите си рамене, фината дантела на деколтето й се набра леко.

— Ако скандалите ме притесняваха — прошепна полуусмихната тя, — никога нямаше да стъпя извън пределите на Англия.

— А вие го направихте.

— О, да — отвърна Флора.

За момент двамата говореха за съвсем различни неща.

— Това обаче няма да помогне — рече съвсем тихо младият мъж. — Заклех се известно време да не се занимавам с жени.

— Докато заздравеят раните ви ли?

— Причината не е толкова поетична.

Усмихнат така дяволито, той й приличаше на някое закачливо момче.

— Правя преоценка на досегашното си поведение.

— Тогава значи съм пристигнала твърде късно във Вирджиния Сити?

— Твърде късно?

Адам вдигна въпросително едната си вежда.

— За да се възползвам от досегашното ви поведение.

Младият мъж пое дълбоко въздух, защото топлото й тяло беше прекалено близко, а кожата й ухаеше главозамайващо.

— Вие сте една дръзка млада дама, мис Бонам.

— Аз съм на двайсет и шест години, мистър Сер, и съм независима.

— Не съм сигурен, че след брака си с Изолда бих могъл да се заинтересувам от някоя друга своенравна аристократична дама.

— Може да ви накарам да промените мнението си.

Той замислено сведе поглед към лицето й и устните му се разтегнаха в едва доловима усмивка.

— Възможно е.

— Колко мило от ваша страна — отвърна тихо Флора, за да го подразни.

— Повярвайте, любезността е последното, което ме вълнува в този момент, но хората започват да ни гледат. Не бих искал да очерня репутацията ви още през първата ви вечер във Вирджиния Сити. А и наистина харесвам този валс, така че удостоете ме с честта за първия си танц в Монтана.

И Адам я завъртя във вихъра на танца, за да прекъсне разговора, който беше станал доста предизвикателен.

Той обаче разбра, че танцуването с очарователната мис Бонам само разпалваше чувствеността му, нещо което забелязаха и всички присъстващи. Атмосферата край въртящата се в ритъма на валса красива двойка ставаше видимо все по-разгорещена и хората се обръщаха, за да ги гледат.

Роклята на Флора беше от виолетов тюл, богато украсен с мъхестозелени панделки и дантела с цвят на слонова кост. Тя контрастираше силно както с бледата кожа на младата жена и с кестенявите й коси, така и със строгото черно вечерно облекло на партньора й. Не по-малък беше контрастът между пищната й женственост, прикрита с подобната на пяна полупрозрачна рокля и тръпчивата мъжественост на Адам. А малко по-късно по време на танца, една копринена къдрица на Флора се измъкна от диамантената игла, която държеше прическата й. Адам наведе глава и леко я издуха назад. При този интимен, дързък жест, залата като че завибрира от сдържаните въздишки на гостите, които ги наблюдаваха крадешком.

А Флора усети в тялото си прилив на силна горещина.

В мига, в който младата жена затвори очи под влиянието на прекрасното усещане на топлия му дъх по врата си, тя усети как ръцете му я прихванаха по-силно през кръста, като че той също беше усетил надигащото се в нея желание. И тя внезапно разбра защо го преследваха жените. Той можеше да им предложи не само красотата си, а и диво, безразсъдно вълнение, забравил за обграждащата го обстановка и следящите го очи; той правеше това, което му харесва. Беше непредпазлив, спонтанен, директен. И вече усещаше възбудения му член в корема си.

Тя беше прекалено хубава, прекалено непринудена и дори сега, докато танцуваше с нея, а възбуденият му член се допираше в гъвкавото й тяло, Адам продължаваше да полага усилия, за да не изгуби представа за реалността. Само преди няколко часа се беше заклел да не се залавя вече с разглезени патрицианки. „Но тя не е съвсем разглезена“ — настояваше сексуалното му влечение към нея, давайки му обяснението, което желаеше да чуе. Беше живяла в палатка в най-отдалечени крайчета на света през по-голямата част от живота си. „Така, всичко е наред“ — казваше пламенният глас на неговото неблагоразумие. И тъй като ерекцията му се увеличаваше, Адам започна да оглежда изходите от залата.

— Можеш ли да излезеш? — попита откровено той, като умишлено пропусна характерните за подобни случаи любезности.

Беше му неприятно, че тази жена го възбужда толкова силно. Неразумното му силно желание го смущаваше. Предпочиташе тя да му откаже.

— За малко — отвърна също така откровено Флора.

Младият мъж не можа да скрие изненадата си.

— Ако това ще помогне да се отървеш от неудобството си в момента — продължи тихо тя, а тъмните й очи с виолетови петънца дръзко срещнаха погледа му, — бих могла да те прелъстя.

— Често ли го правиш?

Гласът му беше студен, но ръцете му се притиснаха още по-силно към талията й.

— Никога.

Лекото докосване на бедрата й до неговите, докато се въртяха грациозно из залата, доказваха точно обратното.

— Ще ми бъде ли оказана подобна чест?

В думите му прозвуча известна арогантност.

— Ако желаеш — отвърна спокойно младата жена. — Аз съм за взаимното удоволствие.

Реакцията му към последните две думи беше незабавна. Тя я почувства ясно.

— Дали бих могъл да те заинтересувам с гледката на новата градина на съдия Паркман? — попита рязко Адам, като се обърна, а заедно с това обърна и събеседницата си към вратата, водеща към терасата.

— Зависи от гледката.

Той рязко извърна поглед от изхода, който наблюдаваше и видя усмихващото се към него лице на Флора.

— Говоря сериозно — добави тя, а в очите й проблесна възбуждащо безсрамие.

— Ще видя какво мога да направя — отвърна дрезгаво той. — Искаш ли да облечеш горната си дреха?

Това беше проява на нещо като любезност.

— Колко кавалерски — каза с усмивка Флора, — но мисля, че и на двамата ни е приятно топло. Сигурно е от танца.

— Или неприятно топло — прошепна разгорещено младият мъж. — И танцуването няма нищо общо с това.

Те тръгнаха към изхода на балната зала. С явно нетърпение, което се струваше на Флора едновременно възбуждащо и объркващо, той я поведе покрай двете палмови дръвчета в саксии към вратата, отвори я и издърпа навън спътницата си.

Без да пуска ръката й, Адам огледа градината, в която все още нямаше почти никакви цветя, тъй като беше едва началото на пролетта, а листата все още не се бяха оформили напълно. Очевидно взел решение, младият мъж тръгна към задната част на масивната каменна постройка, като забави крачка, така че Флора да може да го следва. След това слезе от терасата и се насочи през посипаната с пясък пътека към тъмния вход на хамбара за каретите. Голямата двойна порта беше отворена и лунната светлина проникваше и осветяваше първата трета от вътрешността на помещението. Този факт очевидно не беше убягнал от вниманието на Адам, който продължи по-нататък в мрака.

Той като че знаеше точно къде отива, защото вървеше уверено и щом стигна до някакъв файтон, спрян до стената ненадейно вдигна спътницата си и я постави, обвита в облак виолетов тюл върху облицованата с атлаз седалка.

— Ще сваляме ли гюрука? — попита шепнешком Флора, сваляйки едната си ръкавица, докато младият мъж отваряше лакираната вратичка и се качваше в луксозния екипаж.

Той поклати глава. Беше избрал файтона именно заради по-големия му обем и свалящия се гюрук — беше се любил в предостатъчно затворени екипажи, за да знае предимствата на пространството.

— Баща ти дали ще те търси? — попита Адам, като седна до нея и се отпусна в удобна позиция.

— Не го е правил откакто станах на осемнайсет и встъпих във владение на наследството си.

Усмивката й едва се забелязваше в мрака.

— Ти си наистина необикновена — рече тихо той, без да откъсва очи от лицето й.

— Ти също. Но сигурно знаеш това.

Флора разкопчаваше втората си ръкавица на китката.

— Непрекъснато ми го припомнят — отвърна сухо младият мъж, изпъна ръце над главата си и отново се отпусна. — Настоящият губернатор Мар и вечно пияните му доброволци сега са или в кръчмата на Кон Оуен или по следите на индианците.

Той леко се поизправи на седалката. Чувстваше се неспокоен, непрекъснато се питаше дали не грешеше, като се оставяше да бъде воден единствено от сексуалното си желание.

— Моето племе прави всичко възможно да стои настрана от пътя им.

— Изглежда си се примирил.

— Но въоръжен и винаги нащрек. Така е по-безопасно.

— Често ли идваш във Вирджиния Сити?

Младият мъж отново поклати глава.

— Предпочитам ранчото си, но съдия Паркман ми е приятел.

Той въздъхна.

— И разбира се, другата причина беше Изолда.

— Тя наистина ли е заминала с оня барон?

Гласът й прозвуча неуверено. Междувременно тя извади и втората ръкавица.

Адам не отговори в продължение на няколко секунди и Флора се запита, дали не беше престъпила отново отвъд границите на любезността. После той се разсмя, гласът му прозвуча топло и интимно в мрака.

— Надявам се да е така.

Той се обърна към младата жена, вдигна ръка и докосна леко бузата й с обратната страна на пръстите си.

— Това е грешка. Ти не би трябвало да си тук. Аз не би трябвало да съм тук. Нашата разходка в градината не изглежда много разумно решение. Би трябвало да се връщаме.

— Би трябвало.

Гласът й беше дрезгав, устните й бяха само на сантиметри от неговите, а ръкавиците й бавно се плъзнаха по пръстите й към пода на екипажа.

Младият мъж пое трескаво въздух.

— Боже, човек не може да ти устои…

Кожата й проблясваше на слабата лунна светлина. Раменете, голите й ръце, извивката на гърдите под дълбокото деколте на роклята привличаха неудържимо погледа му, силно ухаещият й на жасмин парфюм възбуждаше сетивата му.

— Целуни ме — прошепна Флора, тъй като на нея, както и на него, й беше трудно да се сдържа повече.

— Не.

Адам не се помръдна.

— Тогава аз ще те целуна.

Усещаше лекия й дъх по устните си и настойчивото желание, което сякаш щеше да пръсне главата му.

— С колко време разполагаме? — попита тихо той, капитулирайки.

— Знаеш по-добре от мен.

В думите й се криеше двоен смисъл.

— Няма да имаме достатъчно време.

Искаше му се да стои до нея, в нея, върху нея, да я притежава неограничено дълго време — това усещане наистина го изненадваше и той се опитваше да не му обръща внимание.

— Вече не си на шестнайсет…

Предпазлив, опипващ почвата, типичен мъжки въпрос. При това той знаеше, че отговорът беше без значение за него.

Дори и да му беше отговорила, той не я чу, защото внезапно ръцете й се озоваха върху лицето му, придърпаха го по-близо и когато устните й докоснаха неговите, той вече разкопчаваше панталоните си.

Бързо я премести под мощното си тяло, отмести встрани многобройните й поли и фусти, докато устните им се бяха впили едни в други, огромното му желание беше в невероятен синхрон с нейното. Флора се опита да му помогне да разкопчее панталоните си, но той каза едно дрезгаво „Не!“ почти в устните й, като нетърпеливо отблъсна ръцете й. Щом извади възбудения си член, той проникна веднага в нея, защото не можеше да чака и секунда повече.

Елегантният файтон в тъмния хангар се люлееше, чуваха се само характерните за любовната игра звуци и скърцането на пружините. Адам шепнеше нежно в ухото й на майчиния си език учудващи думи, които не беше казвал на никоя друга жена преди това. А Флора го целуваше жадно, като че изгаряше от желание да усети не само допира, а и вкуса му.

Не можеше да си обясни причината за това страстно желание, което тази жена възбуждаше у него, не си спомняше нещо подобно да му се е случвало преди. Знаеше обаче, че иска този миг да не свърши никога, чувстваше се като обхванат от някаква треска. „Не спирай — повтаряше неспирно мозъкът му — не спирай…“ Ритъмът, с който се движеше долната част на тялото на младия мъж беше в синхрон с несдържаната молитва, отекваща в мозъка му. Дишаше тежко, очите му бяха затворени под влияние на екстаза, причинен от движенията му в чувственото тяло на Флора, която му отвръщаше с не по-малка страст. Трябваше да се досети още като го видя, че е способен на подобна дива лудост. И тя въздъхна, целуна го и измърка доволно. След първите безпаметни мигове настъпи известно успокоение и той успя частично да я разсъблече, да развърже, да разкопчее, така че накрая гърдите й заблестяха с белотата си на лунната светлина и младият мъж вече можеше да се наслади на мекотата им.

— Сега е моят ред — каза след малко младата жена, като се качи върху него и се зае с диамантеното копче за яка на ризата му.

А когато съблече дрехата му, той откри че малките й ръце можеха да бъдат много изобретателни, конкурирани единствено от устните и езика й.

Двамата се любиха, като използваха най-различни пози. В един момент, когато се съвзе от поредния си оргазъм, Флора прошепна:

— Не е нужно… да бъдеш… толкова всеотдаен.

— Не го правя заради теб — отвърна задъхано той.

Когато усети, че тя отново отива към върховния момент, Адам си позволи най-после да сподели екстаза й. Известно време двамата лежаха мълчаливо, тишината се нарушаваше единствено от тежкото дишане на младия мъж. А след това Флора докосна потното му чело — дребен собственически жест към лежащия отгоре й мъж.

— Ти си забележителен… — прошепна тя.

Върховно задоволство изпълваше всичките й сетива.

— Струва ми се, че Монтана ще ми хареса.

Тя усети как мускулите му се стегнаха под милувките й и добави тихо:

— Не се тревожи. Това беше само едно благодаря, нищо повече.

Тя по-скоро почувства, а не видя усмивката му.

— Удоволствието беше мое, госпожо. Бях забравил колко приятелски настроени могат да бъдат англичаните.

— Аз също съм наполовина американка.

„А — помисли си той, — това обяснява горещата й кръв. Както и очарователната й откровеност.“ Въпреки изгарящото си желание да остане още дълго в нея, той си даде сметка, че последните им откраднати мигове изтичаха. Целуна я леко и каза с истинско съжаление:

— Ще трябва да се връщаме.

Адам седна и започна да закопчава ризата си.

— Сигурно ще имаш нужда от носната ми кърпичка — любезно предложи той и измъкна бялото ленено правоъгълно парче плат от джоба си.

— Колко мило — прошепна Флора, все още замаяна от силата на страстта им, тялото й все още се съпротивляваше при мисълта да помръдне дори ръката си. — Но защо вместо нея да не използвам една от многобройните си фусти?

Тя се протегна лениво.

— Само че по-късно… — измърмори тя. — Когато се възвърне енергията ми.

— Още сега, биа — нежно се противопостави той, гальовната дума на езика на племето абсароки излезе от устните му като дрезгав шепот. — Нямаме време, не можем да чакаме да се съживиш…

Адам пъргаво възвърна безупречния вид на вечерното си облекло — способност, развита до съвършенство през годините на мимолетни връзки. Не по-малко сръчен при боравенето с дамските фусти, той успя да освободи Флора от една от тях, като я вдигна без усилие, за да улесни процедурата. Когато обаче започна да бърше следите, останали от любовната им игра, времето като че загуби важността си. Видът на гладките й бедра и щедрите обещания, които се четяха в ленивата й поза бяха доста повече от това, което беше способен да издържи. Той затвори за миг очи, разкъсван от непоносимо силното си желание, пое дълбоко въздух и каза „Съжалявам“ като издиша шумно, после я целуна нежно и внимателно я постави на седалката срещу него.

— Сега стой тук. Не си заслужава заради това да преживееш скандал.

Когато забеляза безсрамната й и същевременно очарователна усмивка, той се засмя:

— Наистина ми се иска да мога да го направя, — добави ухилено той, — но този път трябва да ми повярваш.

Въпреки възбудата и приятната умора, Флора разбираше дилемата му.

— Може би по-късно — каза тихо тя и започна да прави опити да придаде възможно най-приличен вид на дрехите си.

След десетина минути, като пооправиха облеклото си, двамата се приближиха към вратата на терасата. Пролетната нощ беше достатъчно студена, за да задържи останалите гости вътре — никой друг освен тях не беше предпочел не особено високата температура навън. Адам спря точно пред входа и огледа за последен път външността на Флора. Потупа една панделка, за да я намести, върна една къдрица на мястото й зад ухото на младата жена и й се усмихна като любещ баща:

— А сега стой до мен и никой няма да посмее да ти каже и дума.

— Толкова ли си опасен?

— Не и за теб.

Гласът му й се стори променен. Досега не беше чувала този предупредителен тон.

— Би ли наранил някого заради това?

Тази внезапно появила се мисъл беше наистина интригуваща.

— Баща си ли имаш предвид? Не.

Гласът му беше възвърнал предишния си безгрижен тон.

— Но тогава това означава, че пред други не би се спрял. Фактът, че бяхме известно време заедно, не е навредил никому.

— Разбира се. Не се притеснявай. Няма да имаме никакви проблеми. Досега никой не ме е предизвиквал директно.

Отново същият предупредителен тон.

— Защо?

Въпросът излезе автоматично от устните й — отговорът й беше ясен само като го погледнеше.

Адам замълча, чудейки се какво да отговори на една жена, която едва познаваше. Много бяха причините, поради които враговете му не бяха малко. Не на последно място сред тях беше индианската му кръв. Неприятелите му обаче рядко се осмеляваха да се изправят лице в лице срещу него и то никога без скрит някъде из дрехите си нож или пистолет.

— Не е лесно да се обясни — отвърна простичко той.

— Убивал ли си хора?

Флора набърчи чело, без да си дава сметка за това.

— Това е без значение точно сега.

Усмивката му беше забележително любезна. Времето не беше подходящо за разискване на различните светове, в които живееха.

— Единственото, което трябва да направим сега, скъпа — добави нежно той, — е да влезем, без да обръщаме внимание на вперените в нас погледи и да успокоим баща ти.

— Няма да имаме никакви проблеми с татко — отвърна спокойно тя, сигурна в необичайната за подобни случаи подкрепа от страна на баща си.

— Той вярва, че не можеш да направиш нищо нередно, така ли?

— Нещо подобно.

— На мене обаче може да не ми прости толкова лесно.

— Той извинява всичките ми приятели.

Оказа се, че Адам Сер е бил напълно прав, говорейки за авторитета си. Въпреки че десетки погледи забелязаха тяхното влизане, леко разбърканите коси на Флора и случайно смачканата панделка на роклята й, бавното им пресичане на залата мина без каквито и да било инциденти. Никой не ги заговори.

— Впечатлена съм — прошепна младата жена, когато поредният гост кимна в отговор на поздрава на спътника й.

Тя се усмихна широко.

— А ти дори не си въоръжен.

— Не съм въоръжен сега — отвърна невъзмутимо той. — Всички разбират добре разликата между двете.

Този път младият мъж не се усмихна. Флора се запита каква ли можеше да бъде репутацията на човек, който всяваше страх без да полага никакви усилия.

— Можеш ли да имаш всяка една от присъстващите тук жени все така безнаказано?

Той я погледна без изненада, а по-скоро с вид на човек, който чак сега я беше познал, като че междувременно мислите му бяха отлетели надалеч.

— Никога не насилвам жените.

Отговорът му беше семпъл, без никакви опити за разкрасяване.

— Сигурна ли си, че баща ти няма да е разтревожен? — добави той с такъв тон, като че ли продължаваше същата тема.

„Това наистина го вълнува“ — помисли си Флора.

— Може би ще успееш да уплашиш и него — подразни събеседника си тя, с намерението да го отвлече от неприятните мисли.

На красивото му лице се появи лека усмивка.

— Оставям това на теб, биа. Ти си достатъчно пламенна и за двама ни.

Тя усети, че се изчервява.

— Не се оплаквам — добави той, развеселен от смущението й. — Можеш да ми вярваш.

— Аз също нямам никакви оплаквания, мосьо льо конт — отвърна младата жена.

— В тази област не използвам титлите си. Но все пак благодаря.

Той докосна лекичко пръстите й, лежащи върху ръката му.

— Благодаря ти за всичко.

Когато откриха Джордж Бонам в билярдната зала, разговорът им с него нямаше нищо общо с временното им изчезване, а с намерението на графа да купи коне от Адам. След като обсъдиха предстоящите си ангажименти, те се уговориха да се срещнат в ранчото на младия мъж след две седмици.

Малко по-късно Адам напусна дома на съдията Паркман. Разбра, че няма успее да разговаря невъзмутимо със събеседниците си, тъй като не можеше да се отърве от впечатленията си от невероятното преживяване в екипажа. Не му се искаше да продължи да се усмихва и да говори за банални неща. Развълнуван от странната си реакция спрямо Флора Бонам, искаше да избегне присъствието й и породените от него смущаващи го чувства.

Може би поредният скандал с Изолда и заминаването й бяха взели връх над емоциите му, питаше се Адам, докато напускаше с облекчение тържеството, а може това да беше резултат от отегчението, което неизменно пораждаха у него светските партита. Може би просто му липсваха неговият дом и дъщеря му. Единственото, за което беше сигурен, беше че желаеше да напусне Вирджиния Сити незабавно, още тази нощ. И да забрави Флора Бонам. След горчивия опит, който имаше от брака, интересът му към жените беше станал чисто физически и Флора Бонам, въпреки че беше интересен събеседник и очароващ с чувствеността си партньор, също попадаше в категорията на мимолетните удоволствия. Неомъжените жени като нея обикновено очакваха нещо повече от любовна игра. Ако ли не те, то задължително бащите им.

А той нямаше никакво желание да бъде нечий ухажор.

По време на дългата езда, която трябваше да го отведе до дома му, Адам беше изненадан от откритието, че го беше развълнувало изказването на младата жена, че баща й извинявал всичките й приятели.

Какво точно означаваше това?

Колко точно мъже беше имала?

Дали беше толкова невероятна с всичките си „приятели“?

Адам се опитваше да се отърве от гнева и копнежа си по нея, да прогони досадните въпроси от мислите си. Не се нуждаеше от нея, непрекъснато си напомняше той. Не я желаеше. Не искаше никаква жена след като едва днес се беше отървал от нещастния си брак. Пък и разполагаше с колкото си време иска, за да я забрави.

ГЛАВА ВТОРА

През следващите дни Адам Сер беше непрекъснато в мислите на Флора. Въпреки цялата суетня и заетост около приготвянето на багажа за пътуването до селата на племето абсароки, спомените за нощта в дома на съдията Паркман се отразяваха върху способността й да се концентрира. Обикновено тя се справяше така добре с тази задача, че баща й отдавна беше оставил организацията на експедициите им на нея. Този път обаче тя се хващаше, че прави два пъти списъци на едно и също нещо, че забравя най-прости задължения, че води интервютата за набирането на нужните им прислужници, без да слуша отговорите. И всичко това ставаше, защото внезапно пред очите й се появяваше усмихнатото лице на Адам или пък си спомняше допира на силното му мускулесто тяло или топлината на устните му. Тогава всяка друга мисъл секваше.

На няколко пъти необикновената й разсеяност направи впечатление и на баща й.

— Има толкова много неща да се вършат, татко — отвръщаше уклончиво тя, като се опитваше да накара ума си да се освободи от горещите спомени.

Даваше си сметка, че за първи път в живота й се случваше да се увлече така страстно. Никой мъж досега не я беше привличал така неудържимо. Като повечето красиви жени, свикнали с мъжките ласкателства, тя отдавна се беше научила как да постъпва с влюбените в нея ухажори. Беше известна с прякора „Спокойната Венера“ сред лондонския елит. Тя управляваше любовните си афери с игриво безгрижие. Привързаността й никога не беше особено силна, за разлика от бурните емоции, които беше изпитала към буйния граф дьо Шастелю. През нощта, прекарана с него, Флора беше обхваната от непривично силна страст. Тя се усмихна при спомена за този толкова изкусен, толкова издръжлив и енергичен, толкова безразсъден мъж, който я беше любил в опасна близост до пълната с гости къща. Младата жена се усмихна още по-широко както си седеше на малкото канапе в дневната, забравила напълно за лежащия пред нея списък.

* * *

През дните, последвали завръщането му в ранчото, Адам се наслаждаваше искрено на спокойния живот без Изолда. Винаги се беше проявявал като предан баща и двамата с дъщеря му Люси бяха неразделни. Тя яздеше до него, когато той отиваше да нагледа конете на летните пасища или да наблюдава тренировките на чистокръвните животни. Седнала в скута или качена на раменете на баща си, Люси участваше задължително във всекидневните срещи с прислугата. Възползвайки се от положението си на любимо дете, тя се намесваше в обсъждането на предстоящите планове. Адам винаги я изслушваше търпеливо и даваше такива отговори, че да предизвика усмивка на тригодишното й личице.

Още първият ден след завръщането на стопанина от Вирджиния Сити, менюто беше променено така, че да съответства на вкусовите особености на нейната възраст, а часовете за вечеря бяха изтеглени, противно на етикета, толкова рано, че бащата и дъщерята да могат да се хранят заедно. След вечеря, вместо задължителното преди прекарване на известно време във всекидневната в компанията на вечно нацупената и свадлива Изолда, Адам и Люси отиваха веднага в детската стая и играеха заедно, докато станеше време момиченцето да си ляга.

Адам не беше изглеждал толкова щастлив от години.

Също както някога, преди да се ожени — мислеха близките му хора.

Тази безметежност обаче беше само на повърхността, защото образът на Флора Бонам го преследваше упорито. Той я сънуваше непрестанно в бурни страстни сцени. След лягането на Люси младият мъж излизаше да поязди, с надеждата да избяга от леглото си и натрапчивите сънища. Студеният нощен въздух и спокойствието, лъхащо от обляната от лунната светлина равнина, му помагаха донякъде. Веднаж озовал се на воля сред безграничните простори, останал насаме с природата под звездния небосвод, той се чувстваше облекчен от всякакви пречки, освободен от желанието, което не можеше да удовлетвори. И когато стигнеше до подножието на хълмовете на северната граница на имението си, където винаги оставяше коня си да си почине, младият мъж оглеждаше със задоволство ширналата се в краката му равнина. В продължение на десетки мили нищо не се изпречваше пред погледа му и той безпрепятствено се наслаждаваше на сочната зелена трева, предостатъчна за изхранването както на неговите табуни, така и на целия му клан, която стигаше на конете му и за през зимата. След години на усилена работа ранчото му процъфтяваше, състезателните му коне бяха прочути не само в Америка, а и в Европа и ако ненаситните му съседи говедовъди не бяха превърнали вечните си домогвания към земите му в нещо подобно на война, Адам би могъл да осигури доста приятен и спокоен живот за Люси и за себе си.

Младият мъж се завръщаше винаги доста поохладен от дългата среднощна езда, което му позволяваше за известно време да прогони от мислите си графската дъщеря. Флора Бонам беше просто една жена с кръв, по-гореща от ада, чувствена, страстна, сочна, но най-добре беше да я забрави. Нямаше нужда от допълнителни усложнения в живота си.

* * *

Заради несигурността предизвикана от придошлите реки, Джордж Бонам беше предвидил повечко време за пътуването им на север, към ранчото на Адам. Но времето беше на тяхна страна, така че те не само не закъсняха, а пристигнаха един ден по-рано на уговорената среща.

Домакинът им обаче го нямаше.

Отишъл да си върне конете, откраднати от северния му табун, обясни икономката. Цялата прислуга дойде да ги поздрави с добре дошли. Адам трябвало да се върне на другия ден за срещата си с графа, допълни с пеещия си ирландски акцент мисис О’Брайън, а дотогава, завърши със сияеща усмивка тя, можеха да се чувстват като у дома си.

Домът на Адам беше разположен на много красиво място между ниски хълмове, покрити с тъмнозелени борове. Един от многобройните притоци на река Мъсълшел течеше през покритата с трева ливада пред къщата. На запад бяха засадени овощни градини, бледозелените им листенца отдалеч приличаха на ажур. Обширната сграда беше построена от камъни и украсена с многобройни тераси и веранди, плочите на покрива бяха покрити с мъх, яркозелен в сянката на боровете. В двата й края се издигаха кулички, със спираловидно виещи се около тях стълбички, които напомняха за Фонтенбло. Солиден френски замък в дивата Монтана.

Запознаха се с Люси малко след пристигането си. Малката задърпа бавачката си към всекидневната, където гостите пиеха чай, но жената очевидно не беше съгласна с възпитаничката си.

— Аз съм Люси — информира ги тя, застанала под рамката на вратата, а големите й тъмни очи ги наблюдаваха по детски наивно. — Това е Бебето Дий-Дий — добави тя, като вдигна нагоре куклата си с порцеланово лице, която държеше за златистите коси.

Говореше английски с лек френски акцент.

— Татко го няма — заяви тя и разтърси лъскавите си черни къдрици.

Младата прислужница, очевидно притеснена от натрапеното присъствие на малката си повереница, опита да я издърпа от стаята, но момиченцето измъкна ръчичката си от нейната, изтича в средата на стаята, подобна на жълто муселиново облаче, в центъра на килима в пастелни цветове, спря рязко пред масичката за чай, посочи към един от сладкишите с ягодов крем с пълната си ръчичка и каза:

— Може ли да ми дадете от това.

Флора й подаде веднага желания сладкиш, което незабавно скрепи дружбата им, а когато я покани при тях на масата, внезапно появилата се на лицето на Люси усмивка й напомни за друга една също така странна усмивка.

Освен това момиченцето имаше и очите на баща си — много тъмни, с гъсти мигли, толкова красиви, че моментално приковаваха вниманието на присъстващите, както и прямотата на речта му. Седна съвсем изправена на един стол в стил „Людвиг XV“, тапициран в кораловочервен атлаз, крачетата й се люлееха във въздуха, изпод изисканата й пола се подаваха украсени с мъниста мокасини. Тя продължи да ги забавлява, разкривайки пред новодошлите детското си виждане за живота в имението, като същевременно систематично унищожаваше съдържанието в чиниите със сладкиши. Речникът й беше доста по-богат от очаквания за тази възраст. Флора обаче си даваше сметка, че многобройният персонал в къщата имаше немалък принос за езиковите й способности. На входа на всекидневната вече се беше събрала цяла групичка от бавачки, чудещи се как да постъпят при дадената ситуация.

— Аз съм почти на четири години — отвърна Люси, когато я попитаха за възрастта й.

— А вие на колко години сте? — попита на свой ред тя, като посочи с изцапания си с крем пръст към Флора и баща й.

Когато чу отговора им, тя размисли за момент, след което заяви:

— Мисля, че маминка и мама са също на толкова години. Но мама отиде във Франция, за да живее с маминка. Тя мрази мръсотията, каза татко. А и тук нямаме павирани улици — допълни тя, като удължи „и“-то на „павирани“. — Обичам моето пони Бърди и никога не съм виждала павирани улици. А вие?

— В града, в който живеем има много павирани улици, но аз обичам и селото — отвърна Флора. — Какъв цвят е понито ти?

— То е нашарено. Братовчед ми Рейвън ме научи да яздя. Искате ли да я видите? Бърди обича сладкиши.

Тя награби шепа от сладкишите и вече слизаше от стола си.

Джордж Бонам учтиво отклони поканата, предпочитайки да се наслади спокойно на пурата си и на чашата бренди, така че Флора тръгна сама с малкия си водач. Люси заведе гостенката си първо в детската, защото трябваше да сложи ботушите си за езда, както обясни малката с типичната за добре научен урок сериозност. След като смени мокасините си, момиченцето се зае да запознава гостенката с бавачките си, които вече се бяха струпали на новото място. Любимите играчки също имаха право да бъдат представени. „Очарователна е като баща си — помисли Флора, — омагьосва околните без усилие.“ Тя я поведе на голяма обиколка из имението, околностите и обширната къща, обиколка започнала с Бърди.

Движеха се според фантазията на Люси. А на другия ден, докато търсеха изчезналия някъде ездачески камшик на детето, Флора се озова пред вратата на спалнята на Адам.

Младата жена усети как я обля внезапна горещина, неконтролируема, която не се интересуваше от обстоятелствата. Тази появила се напоследък неспособност да се контролира отново я учуди. Това беше само една празна стая, повтаряше си тя, една много строга стая, която не носеше почти никакви следи от човека, който я обитава. Въпреки монашеската обстановка обаче, кръвта й беше започнала да кипи, като че сам Адам стоеше пред нея и протягаше ръка, за да я докосне.

Люси бърбореше до нея, като дърпаше ръката й, за да влезе с нея. Още щом прекрачи през прага, Флора беше поразена от носещия се във въздуха мирис. Така миришеха кожата и косата му — на бор и градински чай с лек примес на портокал.

— Виж — казваше в това време Люси и Флора положи усилие, за да се освободи от обзелите я ухаещи спомени. — Това съм аз.

Малък пастелен портрет на златен триножник заемаше почетно място върху нощната масичка. От него й се усмихваше образът на дъщерята на Адам. Върху полираната дървена повърхност нямаше нищо друго, също както и върху нейната посестрима от другата страна на махагоновото легло. Погледът й пробягна по фината бяла кувертюра, опъната безупречно под възглавниците и върху матрака с почти военна точност. Младата жена усети пристъп на ревност, когато се опита да си представи как ли е изглеждала Изолда сред тази пуританска, почти първобитна обстановка. Беше видяла стаята й предишния ден, когато Люси я заведе там, за да й покаже блестящите зелени очи на позлатените лебеди, украсяващи леглото на майка й. От погледа й не убягна портретът над камината, рисуван от Винтерхалтер, от който я гледаше модерно облечена деликатна жена с лененоруса коса с пищно диамантено украшение на гърдите, достойно за султанския дворец. Адам наистина се беше оженил за много красива жена.

Стаята на Изолда беше украсена разточително с коприна и злато, с позлатени дървени и гипсови орнаменти, стените бяха покрити с богата розова дамаска. Мебелите бяха отрупани с възглавници, тапицирани с копринени платове в бледи нюанси. Скъпи порцеланови изделия и всевъзможни скъпи дреболии заемаха изцяло повърхността на всички масички, малки картини в златни рамки с идилични буколически пейзажи украсяваха стените. Всичко това наподобяваше театрална сцена, възпроизвеждаща обстановката в дворец в стил „Рококо“.

Стаята на Адам, в ярък контраст с тази на жена му, разполагаше само с едно бюро с огледална лицева част, с кожен диван край камината, с килим в дискретен морскосин и винен цвят и с легло. Почти спартанска стая, лишена от индивидуалност — или може би с прекалено ярка индивидуалност.

Ако съвместимостта на двама души можеше да се установи чрез сравняване на вкусовете им, то Флора искрено се чудеше как бракът на Адам беше оцелял толкова дълго при такъв контраст в характерите.

— Ела да видиш ножовете на татко — започна да я придумва Люси, като прекъсна разсъжденията на гостенката си и без да я изчака се запъти към вратата на тоалетната стая.

Миг по-късно момиченцето вече отваряше вратичките на един от вградените гардероби, заемащи две от стените на тясното помещение. Адам Сер беше предаден. Наредени на полиците или закачени на медни куки, пред очите й се изпречи истинска войска от разноцветни декорирани ножници, съхраняващи десетки ножове. Големи, малки, обикновени, богато украсени, с кокалени или бронзови дръжки — смъртоносна колекция от прекрасни образци на индиански занаятчии.

— Колко впечатляващо — възкликна Флора, силно поразена от тази сееща смърт изложба, всеки екземпляр от която беше истински.

Това нямаше нищо общо с изложена под стъклата на някой музей сбирка.

— Това тук също е хубаво — продължи Люси и се насочи към другия гардероб. — Мама казва, че са варварски, но ние с татко ги харесваме.

Още две врати се разтвориха и пред смаяния поглед на младата жена се появиха кожени дрехи, украсени с ресни, мъниста, пера, кожа с косъма. Върху пода бяха наредени богато декорирани мокасини. Окачените облекла бяха изработени от бледа, почти бяла или масленожълтеникава кожа, мека като тежка коприна и бяха украсени с хермелинови или вълчи опашки, кожени ресни, красиви картини от мъниста по ръкавите и рамената на ризите, които се спускаха върху кожени панталони с ресни. Очевидно Адам Сер се гордееше с индианския си произход.

— Красиви са — отвърна Флора, снишила глас пред цялото това великолепие.

Разбираше, че за да се създаде нещо толкова съвършено много сръчни ръце бяха работили в продължение на доста време.

— А това е татковият дух — заяви Люси и посочи към стилизирания образ на вълк, издълбан върху парченце дърво, прикрепено към предницата на една риза. — Ето го и тук — добави тя, като издърпа ръкава, с изобразен от мъниста върху му образ на черен вълк върху червен фон. — Неговият народ го нарича Тсе-дитсира-тси.

Нямаше съмнение, че това беше шипящият език на абсароките.

— Това означава „опасният вълк“. А татко е толкова мил, въпреки че мама не винаги мислеше така.

И Люси въздъхна като голям човек, нещо наистина необичайно за толкова малко дете.

— Мама все викаше на татко. Въпреки че тя самата ми казваше, че дамите не трябва да повишават глас, тя крещеше много често. Татко казваше, че така става ан-ти-па-тич-на — пребори се с успех с дългата дума момиченцето.

Тя очевидно беше нещо ново в тригодишния й речник.

— Радвам се, че не ме покани да отида с нея в Париж, защото Монтана ми харесва повече.

Тези разкрития, които детето споделяше с покоряваща невинност, караха Флора да се чувства неудобно, струваше й се че воайорства в интимните отношения на семейството. За миг не знаеше какво да отговори. Въпреки че се срамуваше от този факт, тя в същото време изпита истинско щастие при напомнянето, че Адам и съпругата му не са изпитвали особена любов един към друг.

— Много се радвам, че Монтана ти харесва — отвърна тя, умишлено насочвайки разговора към по-неутрална тема. — Двамата с баща ми мислим, че тук земята е наистина много красива. А сега нека да потърсим камшика ти — предложи младата жена, — така че да можем да излезем и да се поразходим с Бърди. Тя сигурно вече е започнала да се чуди какво ли ни се е случило.

— Ще използвам един от татковите — заяви внезапно Люси с типичната за Адам решителност. — А после ще ти покажа къде живеят братовчедите на татко, когато идват в ранчото.

* * *

На свечеряване мисис О’Брайън влезе във всекидневната, където Флора и баща й играеха на някаква детска игра на карти с Люси.

— Страхувам се, че Адам все още не се е върнал — обяви тя, извинявайки се за все още продължаващото му отсъствие, — така че няма да го чакаме за вечеря. Но той непременно ще бъде тук тази нощ — добави уверено тя, докато отваряше вратата към трапезарията. — Щом е казал, че ще се върне във вторник, значи наистина ще се върне във вторник. За десерт има боровинков пай, Люси — продължи тя, наблюдавайки момиченцето, което беше свило единия си крак върху ръба на бродирания стол, — но първо трябва да ядеш от зеленчуците. Готвачката е сготвила специално за теб пресен грах, защото знае, че го обичаш.

— Аз винаги си ям зеленчуците, мисис О — отвърна бодро момиченцето, приличащо на ангелче в роклята си от розов органдин.

— Хм… или кучето, което лежи в краката ти — измърмори икономката, като хвърли поглед към голямата хрътка, разположила се пред стола на Люси.

— Цезар обича само месо.

— Той обича всичко, което става за ядене, сурово или готвено. Преди да започнеш десерта изяж си поне граха — рече с лека въздишка мисис О’Брайън, която явно се отказваше от по-нататъшна борба.

— Аз ще напомням на Люси да изяде зеленчуците си, мисис О — намеси се Флора, взаимоотношенията й с икономката бяха станали доста близки след като през изминалите два дни Люси я беше помъкнала на няколко пъти до кухнята. — И ще се погрижа Цезар да си стои под масата докато се храним.

— Благодаря ви, мис Флора — отвърна с признателна усмивка икономката. — Удоволствие е, когато в къщата има истинска дама. Добре, Люси, слушай мис Флора. А за вас, милорд, имаме чудесно бордо — добави тя, като насочи усмивката си към Джордж Бонам. — От специалните запаси на Адам. Добре, вечерята вече не е официална, откакто тя… така де… по нареждане на графа — припряно се поправи тя, — така че заповядайте, хранете се, докато яденето е още топло.

И като истинска квачка тя ги подбра към трапезарията.

* * *

Вечерята беше разточителна, в никакъв случай не неофициална, ако се имаха предвид разнообразието и елегантността, царящи на трапезата. При сервирането й обаче не се спазваше строг етикет, а Люси и прислугата бъбреха през цялото време. Момиченцето очевидно беше всеобща любимка, но всички се отнасяха към нея като към голям човек. Поради липсата на нейни връстници, мислеше си Флора, беше естествено прислужниците да играят ролята на приятели на детето. По време на вечерята Флора чу разкази за няколко случки, в които Адам участваше активно, така че когато свърши да се храни, тя знаеше още няколко подробности за този, както се оказваше, наистина забележителен мъж.

Младата жена научи, че Адам готвел. Правел прекрасно кекс „Лейди Балтимор“, очевидно някаква типично американска рецепта, бил ненадминат в приготвянето на конфитюр от диво грозде, а бисквитите му направо се топели в устата — а за това бяха нужни сръчни ръце, всички бяха единодушни по този въпрос. Това не изненада младата жена, която още помнеше чувственото докосване на ръцете му. И освен това свирел на пиано. Това обясняваше доста овехтелия вид на „Бьозендорфера“ във всекидневната и разбърканата купчина ноти върху капака му. Никой не можел да се мери с него при дресирането на коне в стила на племето абсароки, при което кон и ездач са приятели, а не съперници. Играел крокет като жив дявол, можел да направи прекрасна кукла и да улучи окото на муха от петдесет метра. Не след дълго Флора разбра, че прислугата обожаваше не само Люси, а и баща й. И това не я учуди ни най-малко — той беше изключително привлекателен.

След като Люси беше отведена в детската, за да се приготви за спане, Флора и баща й излязоха на верандата. Полюлявайки се леко в плетените люлеещи се столове, изработени така и снабдени с достатъчно възглавнички, че да бъдат възможно най-удобни, двамата спокойно се наслаждаваха на най-добрия коняк на Адам и на постепенно потъмняващото небе. Въпреки че слънцето вече беше залязло, златистото сияние все още осветяваше хоризонта и къпеше простиращите се на изток равнини в кафеникава светлина. Нищо не нарушаваше тишината и спокойствието, които обгръщаха верандата.

— Щастлива ли си? — попита графът.

— Много — отговори Флора, облегнала назад на облегалката глава и полузатворила очи.

— Притеснявам се за теб.

Очите на младата жена се отвориха и тя изви леко глава, така че очите й да срещнат тези на баща й, седнал на срещуположния край на масата.

— Няма за какво да се притесняваш, татко. Наистина съм много доволна.

— Може би трябваше сега да бъдеш в Лондон сред връстниците си, а не отново да се отправяш с мен към малко познати диви места.

— Ти си моят най-скъп приятел и освен това обичаме дивите места. Моля ти се да не започваме пак този спор. Много по-интересно ми е да се занимавам с нашите изследвания, отколкото да се намирам сред обществото. Ти прекара целия си живот в търсене на доказателства на теорията на Блуменбах за равнопоставеността на всички народи и племена и по този начин ми даде възможност да наблюдавам и документирам най-различни общества и култури по целия свят. Това е толкова вълнуващо, татко, толкова поучително и толкова по-привлекателно от това да посветя живота си на търсенето на съпруг, както е програмирана да постъпва всяка съвременна госпожица.

— Все пак някой ден може да ти се прииска да се омъжиш — каза Джордж Бонам. — А за тази цел трябва да се движиш сред обществото.

— А как би се вместил някой занимаващ се с лов на лисици джентълмен в нашата програма? Знаеш, че цялото им съществуване се върти около ловния сезон, конните надбягвания, Мейфеър, Шотландия през есента…

Тонът й стана по-провлачен:

— Обичам нашия свободен живот — добави убедено Флора.

— Ако майката ти беше жива… може би тя щеше да успее по-добре да ти обясни необходимостта от…

— От какво, татко? — прекъсна го младата жена. — От благоприличие? Или от светски обноски? Ти си ми разказвал, че мама избягала с теб още първия ден, в който сте се запознали.

Флора се усмихна.

— Както знаеш, тя щеше да одобри начина ми на живот. Нали винаги те е придружавала при всичките ти пътувания? Нали съм родена на товарен кораб близо до китайските брегове? Незачитането ми на общоприетите правила вероятно води началото си от еманципираните маниери на мама.

— Тя беше истинско съкровище — въздъхна, изпълнен с копнеж графът.

— И ти никога не намери друга като нея измежду всичките дами, които така страстно те преследваха през изминалите години.

На петдесет и шест години графът все още беше красив мъж. Висок, слаб, загорял от годините, прекарани на открито, с жълтеникаво-рижи коси, леко посивели по слепоочията, той все още възбуждаше женския интерес.

— Не — отвърна тихо той. — Майка ти наистина беше нещо изключително.

Бяха водили същия или подобен на този разговор не веднаж през последните години, тъй като бъдещето на Флора тревожеше баща й. И всеки път тя го успокояваше, истински щастлива от изпълнения си с перипетии живот.

— Ако някой ден открия човека, към когото да изпитвам подобни чувства, аз ще се омъжа за него, но щом не мога да имам деца, няма никаква причина да бързам да се свързвам с някого заради самия брак.

— Лекарите може би грешат.

— Десетина лекари от различни, отстоящи далеч една от друга страни? Съмнявам се. Опасната треска едва не ме уби през онова лято в Александрия. Трябва да бъда щастлива, че останах жива.

— Слава Богу.

Графът все още потреперваше при мисълта, че още малко и щеше да загуби шестнайсетгодишната си дъщеря през оня влажен месец юли. В продължение на седмица тя беше на границата между живота и смъртта и само изкуството на гръцките и арабските лекари я беше спасило.

— А и не забравяй, какви са ухажорите ми, татко. Всички те са прекрасно възпитани и очарователни, но са толкова безинтересни и сухи, че не могат да достигнат до сърцето ми.

— Дори и граф дьо Шастлю ли? — попита с лека усмивка баща й. — Разходката ви в градината на съдия Паркман предизвика някои коментари.

Тя усети, че почервенява.

— Достатъчно съм голяма да постъпвам така, както ми харесва, татко — тихо се възпротиви младата жена, — без да се интересувам от „коментарите“ на непознати хора.

— Нямам възражения по този въпрос, скъпа — увери я спокойно той. — Твоята независимост е толкова важна за мен, колкото и за теб. А ако майка ти беше жива, тя веднага щеше да ти изброи имената на всички авторки, писали за равенството между половете. Само се питах дали Адам Сер все пак не е успял да достигне до сърцето ти.

Тя не отговори веднага, опитвайки се да разбере сама за себе си какво в този мъж я привличаше толкова много. Този факт не можеше да се обясни единствено със силното му физическо обаяние.

— Мисля, че е пробудил известни емоции… — произнесе бавно тя, — но не съм сигурна какви точно и защо.

Усмивката й проблесна за миг в лилавия полумрак.

— Не можеш да не признаеш, че е изключително красив.

— Всичките ти ухажори са били красиви — отвърна баща й.

— Той не е ухажор.

— Може би точно в това е привлекателността му — предпазливо изказа предположението си графът. — Слави се като много див.

— Татко, напомняш ми на леля Сара, която казва че именно развратният ти нрав е привлякъл мама.

Лорд Холдейн се усмихна широко.

— Хм — прошепна закачливо той. — Късно ли е вече за ти напомням да бъдеш предпазлива?

— Страхувам се, че закъснението е от няколко години — отвърна със също толкова широка усмивка Флора. — И знаеш не по-зле от мен, че наследството ми ме защитава.

— Както защитаваше и майка ти. Точно поради тази причина тя настояваше ти също да можеш да го контролираш.

— Скъпата мама знаеше много добре предимствата на наследниците с титли. Така че целият Вирджиния Сити може да клюкарства по мой адрес до второ пришествие, докато аз си правя това, което желая.

— Ако си щастлива, скъпа, и аз ще съм доволен.

— Тогава бъди спокоен, татко, животът ми е истинско съвършенство.

След това разговорът им премина към по-светски теми — обсъждаха броя коне, които възнамеряваха да купят от Адам, спореха дали да изпратят част от тях в Англия за ловния сезон.

— Неговите коне ми напомнят немските хунтари — отбеляза Джордж Бонам. — Наистина са великолепни.

— Най-много ми хареса огромната дореста кобила. Люси ми каза, че можела да прескочи препятствие, високо метър и осемдесет, без дори да се задъха — усмихна се младата жена. — За възрастта си Люси има учудващи познания за конете.

— Не толкова учудващи, като се има предвид, че това е главният интерес и занимание на баща й. Казаха ми, че от десетина години той се бил отдал сериозно на отглеждането на коне.

Графът повдигна чашата си и посочи към облачето прах, образувало се на хоризонта. Проблясвайки на последните остатъци от светлина полупрозрачният ореол започна да нараства, придвижвайки се на запад.

— Някой язди бързо насам — обяви Джордж Бонам, след което изпразни чашата си и я постави на масата.

Изправи се, за да вижда по-добре.

— Ако се съди по количеството прах, което се носи, групата е доста голяма.

Погледът на Флора беше привикнал към подобен вид гледки.

След малко вече можеха да различават свободните коне от тези с конници на гърба си, а когато се приближиха още повече, наблюдателите успяха да различат индианската им украса. Двадесетина конника яздеха в галоп към ранчото, като всеки от тях водеше завързан с въже друг кон. Ритмичният насечен звук от копитата им вече можеше да се чуе.

Групата не намали темпото, когато се заизкачва по хълма към портата на двора. Флора наблюдаваше смаяно изключителната скорост, с която напредваха конниците, като се опитваше да определи оставащото разстояние.

Водачът им се насочи към зелената ливада пред терасата все така без да намали темпото, като че не беше успял да прецени дистанцията, деляща го от струпаната между поляната и пясъчната пътека прислуга.

— Но той ще прегази слугите! — възкликна сподавено младата жена.

Но индианският воин, изрисуван страховито в черно и зелено спря буквално на сантиметри от неподвижната групичка слуги. Хората му го последваха също така безупречно. А когато прахта се слегна, Флора смаяно разпозна Адам под страховитите военни краски. Той се смееше, заобиколен от хората си, с които разменяше радостни поздравления, като че военните походи не бяха нищо друго освен разходка на гърба на коня.

Носеше кожени панталони, а голото му над кръста тяло беше цялото изрисувано, зелените и черните линии по лицето му се подчертаваха от червени резки по челото и носа му, червените щрихи слизаха симетрично надолу по гърдите и ръцете му. Дългата коса падаше свободно по раменете му, когато се обръщаше ту в едната, ту в другата посока, за да говори с един или друг от хората си. Усмивката му се белееше, като смайваше с контраста, който създаваше с черните краски по лицето му. Пушката и увитите около гърдите и гърба му патрондаши говореха за сериозността на задачата им. Това не беше очарователният граф дьо Шастлю, с когото се беше запознала на приема във Вирджиния Сити.

Един от индианците пръв забеляза Флора, която все още стоеше на тъмната веранда — бялата рокля и кожата й проблясваха в полумрака. Застопореният му в една точка поглед привлече вниманието на останалите и те също обърнаха глави към ефирната фугира и постепенно над приветстващите се хора се възцари тишина.

Увлечен в разговора си, Адам не обърна внимание на внезапно настъпилото спокойствие, докато един от другарите му не му каза за посетителите. Когато я забеляза, усмивката изчезна от лицето му. Какво правеше тук? Той очакваше графа, а не Флора. Докато гледаше към нея въпреки шока, който беше изпитал при появата й, в главата му започнаха да се въртят пламенни картини, изпълнени с плътски удоволствия, но той бързо ги отстрани — в крайна сметка той беше практичен човек. Но младият мъж все още трябваше да се бори с повишеното количество адреналин, бушуващо във вените му в резултат на възбудата от неотдавнашната битка и последвалата луда езда, надминаваща всякакви представи.

А сега я намираше в дома си.

След всички нощи, изпълнени с еротични сънища и с мъка потискано желание, тя стоеше в девствено бялата си рокля на верандата му — толкова близо, че можеше да я докосне. Адам пое дълбоко въздух, подаде юздите на стоящия до него човек, слезе от коня си и се отправи към гостите.

— Простете буйното ни нахлуване — каза той, като наближи терасата, като с мокасините си вървеше абсолютно безшумно по тревата, — но винаги е приятно, когато се връщаш у дома. Простете и за това, че не ме заварихте в дома ми, но се наложи да изминем половината разстояние оттук до канадската граница, докато намерим конете си.

Младият мъж гледаше към Джордж Бонам, докато говореше, чувстваше се несигурен в реакциите си, ако погледнеше към стоящата толкова близо до него Флора. Не можеше веднага да влезе в ролята си на джентълмен и да я обсипе с любезности според западния етикет. Културата на абсароките от своя страна му позволяваше да я отвлече със себе си без задръжки. Този път пренастройването му се стори наистина трудна задача.

— Конете са наистина първокачествени — каза графът. — И аз бих тръгнал да ги търся. Няма защо да се извинявате. Бяхме посрещнати изключително гостоприемно.

При многобройните си пътувания беше виждал мъже с бойна украса и преди. Така че видът на Адам не го впечатли особено.

— Дъщеря ви се представи като очарователна домакиня — добави той.

— Значи сте видели Люси.

Усмивката на младия мъж издаваше любящия баща.

— Тя е много мило дете — каза Флора.

Пресипналият й глас я изненада. Видът на силното тяло на Адам, покрито с бойни краски и други военни атрибути я вълнуваше извънредно въпреки космополитното й минало, въпреки че беше свикнала с различните туземни култури. Може би беше поразена от кървавите петна по панталоните му и от факта, че патрондашите бяха почти празни — доказателство за мрачната му мисия.

Той я погледна за миг, тъмните му очи не се виждаха от черната боя.

— Благодаря — отвърна тихо той. — Тя е радостта на живота ми.

След това обърна поглед към групата от хора и коне и добави:

— Ако ме извините за малко, ще отида да се погрижа за хората си и да съобщя на Люси, че съм пристигнал. После ще се видим във всекидневната… след… да речем половин час. Там ще се чувствате по-удобно сега, след като слънцето вече залезе.

Не искаше последните му думи да прозвучат толкова лично, но то се получи въпреки волята му, като че беше лично заинтересуван от допира на студения въздух по кожата на Флора.

— Не се притеснявайте да ни правите компания — намеси се графът. — Двамата с дъщеря ми сме напълно способни да се погрижим сами за себе си. Ако предпочитате да почакате до сутринта… моля ви, направете го.

— Не — възпротиви се Адам. — Няма да се бавя дълго.

А трябваше. Трябваше никога да не се приближава на по-малко от миля до Флора Бонам. Но тя изглеждаше особено красива с бялата копринена рокля и перлите, а той беше свикнал по-често да прави това, което му беше приятно, отколкото това, което трябваше.

— Зависи само от плановете на Люси — добави с усмивка той и като се поклони леко, се отдалечи.

Флора забеляза, че имаше обеци от розови раковини, когато косата му се отметна назад при изправянето след поклона. Порази я контрастът между деликатните раковинки и неговата мъжественост и сила, бойните краски и оръжието.

Прииска й се много силно да ги докосне.

Обеците обаче ги нямаше, когато Адам влезе във всекидневната след известно време, само леки следи от черната боя образуваха сенки около очите му. Носеше отворена на врата вълнена риза в карминов цвят, кожени панталони и мокасини, косата му, още мокра от банята, беше опъната назад и вързана на тила, така че му придаваше вид на спретнат ученик. Но още щом се отпусна в един от пастелните столове на Изолда, които бяха пълна противоположност на крещящата му мъжественост, предишното впечатление за ученическа невинност изчезна.

— Вашата компания се е понравила на Люси извънредно много — каза с усмивка той. — Благодаря ви, че сте й отделили толкова голямо внимание.

— Удоволствието беше изцяло наше — отвърна любезно графът. — Тя ми напомня за Флора, когато беше на нейната възраст. Веднаж, когато бяхме във Венеция, тя…

— Не започвай пак с някоя от онези истории, татко — каза предупредително Флора. — Сигурна съм, че на никой не му е интересно да ги слуша.

— Предполагам че сте била буйно дете — каза Адам, чиито интереси, въпреки желанието му, бяха насочени най-вече към възможността да бъде вътре в красивата Флора Бонам.

— Като дете бях просто любопитна. Като Люси. Всъщност днес прекарахме известно време в библиотеката ви в разглеждане на картите на Монтана, губейки се в догадки в коя посока сте тръгнали. Тя започна да очаква завръщането ви от сутринта.

— Не предполагахме, че това ще ни отнеме толкова време.

Младият мъж потърка с длан челото си, а после протегна ръка към гарафата върху масата край стола му.

— Изглеждате уморен — каза Флора, изненадана, че думите й прозвучаха толкова съпружески.

Адам вдигна поглед към младата жена за миг, докато пълнеше чашата си, на него гласът й му се стори не съпружески, а учудващо близък.

— Обикновено не остава много време за сън при преследване — отвърна той, опитвайки се да звучи възможно най-неутрално и да не мисли за евентуална близост с Флора Бонам. — Пътувахме три дни — добави той.

Той вдигна чашата към устните си и отпи голяма глътка бърбън, тъй като внезапно почувства, че трябва да се подкрепи.

— Пак ли черните пети бяха взели конете ви? — попита Джордж Бонам.

Адам кимна.

— Те постоянно мародерстват табуните ни, но решиха да изоставят конете, когато ги настигнахме.

Опитваше се да представи нещата по най-безобидния възможен начин, без да намеква за дългото преследване и суровата схватка, продължила през трийсет мили неравен терен.

— Успяхте ли да видите расовите ни коне? — попита младият мъж, тъй като не искаше да продължи да обсъжда започната тема — белите жени неизменно задаваха въпроси, на които не му се отговаряше.

— Мисля че видяхме всичките — отвърна графът. — Направили сте нещо наистина впечатляващо. Въпросът е — продължи той, — за кои от вашите красавци ще можем да се споразумеем. Флора хареса особено много голямата дореста кобила.

„Това означава, че тя ходи на лов с коне“ — помисли си Адам, добавяйки още един елемент към образа на така силно интригуващата го мис Бонам.

— А татко мисли, че би могъл да прибере част от парите на граф Хънтли на конните надбягвания в Аскот с лъскавия ви черен бегач. Миналата година спечели Хари и татко още не е намерил нужния кон, за да му отмъсти.

— Черният пробягва една миля за минута и 46 секунди — каза Адам. — Дяволски бърз е.

— Люси ни каза — обади се събеседникът му. — Тя знае времената на повечето бегачи.

— Това е така, защото тя борави с хронометър при изпитанията — обясни младият мъж, като че беше нещо напълно нормално едно тригодишно дете да се занимава с това. — Не мислите да се явявате в Аскот тази година, нали? Пренасянето на коня с кораб няма да бъде лесна работа.

— Не. Ще прекараме в долината Йелоустоун по-голямата част от лятото. Стига само на местните жители на не им омръзнат постоянните ми въпроси и огледи.

Адам сви рамене.

— Мисля, че повечето от абсароките няма да ви откажат съдействието си. Връзката на нашата култура с белите е с дълга традиция.

— Вашата собствена история е доказателство за това — отбеляза с усмивка графът.

— Точно така. Баща ми пристигнал тук в началото на 30-те години на XIX с принц Максимилиян. Те не са били първите. Абсароките били доста малобройни в сравнение с големите племена живеещи в съседство с тях. Поради тази причина те смятали, че е по-разумно да поддържат добри отношения с белите и с правителството. Когато станело въпрос за земи обаче не можело да се вярва на нито една от страните. Баща ми получил правата над тези земи с акт от Конгреса, което го защитава от по-нататъшни обсъждания на този факт. Това обаче не означава, че понякога не ми се налага да убеждавам едни или други неканени гости, че цялата тази долина е моя — добави той.

— Като например новите скотовъди — отбеляза Джордж Бонам.

— Точно така — съгласи се с лека въздишка Адам. — Те гледат на индианските земи като на свободни територии, без да се интересуват, че договорите за прокарване на пътища през Йелоустоун от миналата година така и не бяха ратифицирани и че тези земи са племенна територия на абсароките.

— Нима гледат и на вас като на индианец? — попита Флора. — Простете въпроса ми, но ми се струва, че се намирате в доста изгодно положение с това си наследство.

— На този свят винаги е добре да имаш пари — отвърна младият мъж без каквито и да е следи от неудобство, причинено от запитването на събеседницата си. — Титлата също не е за пренебрегване заради високата стойност, която има сред модното обществото, което — наблегна с усмивка той, — не липсва и в Монтана, както можахте да се убедите сама на приема у съдия Паркман.

Сега вече се усмихваше широко.

— Така че цветът на кожата и дължината на косата ми са от много по-малко значение, отколкото богатството и знаците по семейния герб.

— Колко странно — отбеляза саркастично Флора.

Широките й разбирания и познаването на различните култури бяха оформили напълно обоснования й цинизъм към социалните претенции. Въпреки че в себе си беше уверена, че репутацията, която Адам си беше спечелил с пушка в ръка беше още една от причините, поради които висшето общество на Вирджиния Сити се беше отнесло толкова толерантно към тях през онази нощ у съдия Паркман.

— Да не би да адвокатствате в полза на простичкия начин на живот? — попита дръзко той, имайки предвид разкошната й рокля и бижута, отпуснатата й поза, чашата шампанско в ръката.

— Често го правя — отговори тихо младата жена в същия дух като събеседника си, без да свежда очи под неприязнения му поглед. — Надявам се, че знаете как да използвате вилица за риба от най-ранната си възраст, щом не сте се отказал от наследството си. Това не ме прави като другите.

— Нима ще водим спор по въпросите на демокрацията? — осведоми се графът, в очите му просветваха весели пламъчета. — Поне майките и на двама ви са американки, което вероятно ви осигурява нужните качества за подобна тема.

— Не е вярно, татко — възпротиви се приветливо дъщеря му. — Никой не спори. Нощта е прекалено приятна, за да я разваляме с дрязги. Ще пиеш ли още един коняк?

— Не, все още не съм попълнил дневника си.

Графът остави на масата празната си чаша.

— Така че, ако ме извините, аз ще се качвам горе. До утре сутринта — обърна се той към Адам. — И не стой до много късно, Флора — напомни й той. Тази му бащина забележка беше нещо обикновено.

— Няма, татко.

Щом бащата на младата жена излезе от стаята, Адам попита:

— Имаш ли навика да стоиш до късно?

— Понякога.

— Следователно и да ставаш късно.

Като жена му, помисли си той, и всички други аристократки.

— Не, не ставам късно. А ти?

— Аз също не. Има много неща за вършене по имението, пък и Люси също се събужда рано.

— Забелязах го. Тази сутрин яздихме заедно. Тя е прекрасен ездач.

— Братовчед й е добър учител.

— Тя ме уведоми за това.

— Имаме късмет, че толкова много от роднините ми живеят наблизо.

— Люси ми показа жилищата им край реката.

— Да, тя ми го каза.

Настана неловко мълчание. И двамата се опитваха да водят банален разговор, а в същото време бяха обсебени от спомена за онази нощ.

— Аз…

— Съжалявам…

— Първо ти — каза Адам, гласът му едва се чуваше.

Флора преглътна преди да заговори, мислейки, че не беше се чувствала така неловко от юношеството си.

— Съжалявам, ако те карам да се чувстваш неудобно.

— Аз не те очаквах.

— Очевидно.

— Прости ми.

— Има ли някоя друга? Ако е така не бих искала да се натрапвам.

— Някоя друга?

— Някоя жена, с която поддържаш връзки.

Вътрешната му борба продължи няколко секунди — една лъжа би разрешила лесно тази дилема.

— Не — отвърна младият мъж.

— Аз ли тогава те карам да се чувстваш неудобно?

— Не — прошепна той. — Не е толкова просто и ти го знаеш.

Флора хвърли поглед към златистата течност в чашата си, след което очите им отново се срещнаха.

— Ти си уморен — произнесе със симпатия тя, — а аз ти досаждам.

— Не, нито съм изморен, — въздъхна Адам, — нито ми досаждаш.

— Много си прям.

— Не мисля, че е така.

Тя се облегна върху възглавниците и го изгледа продължително.

— Ловък тогава.

Веждите му се вдигнаха нагоре.

— Възможно е.

— Трябва ли да чакам, докато ме попиташ? Не знам дали бих издържала.

— Господи, Флора…

Младият мъж затвори за момент очи.

— Не казвай това.

— Съжалявам, трябваше да бъда по-благоразумна.

Той се усмихна внезапно на скандалната мисъл, появила се в главата му.

— Разумен секс?

Погледна я дяволито.

— Ще бъде интересно.

Тя се усмихна в отговор.

— Бихме могли да опитаме, въпреки че не съм сигурна, че си способен на подобно нещо.

— Нито пък ти. Господи, за това ще ми е нужна известна помощ.

— Може би…

— Не. Не мърдай. Опитвам се да си обясня разумно всичко това. Знаеш ли, че съм те сънувал всяка нощ след Вирджиния Сити? А това наистина ме кара да се чувствам дяволски неудобно.

— Колко романтично.

Флора се усмихна на сила.

— Това няма да промени живота ти.

— Това?

— Сексът с мен. Достатъчно ясна ли съм? Не съм тръгнала да си търся съпруг.

— Мисля, че съм чувал това и преди.

— Много пъти ли?

— Един път, но предостатъчно.

— Но аз не съм като нея.

— Знам. В това се състои и дилемата.

Адам въздъхна, отпусна се на стола и протегна обутите си в кожени панталони крака напред. Брадичката му се озова току над чашата с бърбън в ръката му.

— Колко ще останете? — попита тихо той.

— Тук ли? Не дълго. В Йелоустоун — цяло лято. След което заминавам за Юкатан.

— За?

— За да се срещна с приятелите, с които организираме следващата експедиция. Нямам никакво намерение да ти се натрапвам, Адам.

— Не съм сигурен, че се интересувам от една жена, която изпълва сънищата ми. През последните седмици двамата с Люси успяхме да постигнем нещо като душевен покой. Прости откровеността ми.

— Не става въпрос за друго, освен за секс, Адам. Не се притеснявам.

Той впери поглед в събеседницата си: беше красива като Тициановата Венера, седнала върху луксозното канапенце, изтъкана от чувствена женственост, нежна кожа и лъскава кестенява коса.

— Така би могла да ми предложиш чаша чай — промърмори нежно той.

— Бих могла, но не го правя — отвърна също толкова тихо тя, надигна се от миниатюрното канапе и постави празната чаша от шампанско в края на лакираната маса.

Той не промени отпуснатата си поза, когато младата жена се запъти към него и застана само на сантиметри от обутите му в украсени с мъниста мокасини крака. После тъмните му очи бавно се плъзнаха нагоре по тялото й и, когато достигнаха до нейните, той каза сподавено:

— Мисля, че загубих тази битка.

— И на мен така ми се струва — прошепна Флора.

Този път тя плъзна очи надолу по тялото му. Погледът й се спря върху явната издутина под панталоните му от еленова кожа.

— Затвори вратата.

Гласът му беше като дихание.

Тя го погледна право в очите.

— А ако не я затворя?

Резултат от привилегиите — тя не понасяше заповеди, колкото и меко и завоалирано да бяха дадени.

— Както желаеш — отвърна тихо той.

Адам остави чашата си, поизправи се в стола си, наведе се напред, хвана полите й и започна да повдига тежката коприна.

Тя издърпа дрехата си от ръцете му, към горещата й възбуда се беше прибавило и чувството за наранена гордост. Гласът й прозвуча обидено.

— Така е прекалено публично.

— Нима казваш „не“? — попита арогантно той, погледна я за миг през гъстата мрежа на миглите си и отново се отпусна върху стола.

— А ти? — отблъсна незабавно удара тя, нахалството й не отстъпваше на неговото.

Погледът й се спря за миг върху издутината, опънала кожените панталони.

Усмивката отново се появи на лицето му, пълна с очарование и любезност.

— Бихме могли заедно да затворим вратата.

Тя се усмихна в отговор, удовлетворена от отстъпката.

— Или да използваме твоята или моята спалня.

Той явно обмисляше предложението.

— Или пък неутрална територия.

Тя се спусна така внезапно, че той едва успя да я улови, когато скочи в скута му. После погледна към очите му, в които се четеше изненада. Прошепна, приближила устните си на сантиметри от неговите, обвила с ръце врата му:

— Дали ще бъде възможно да има и легло в тази неутрална територия?

Адам се чувстваше като в рая, когато тази жена беше в обятията му. Цялата беше от копринена топлина и ухание, меките й задни части върху коленете му увеличиха още възбудата му. От разстояние все пак можеше да устои на Флора Бонам, но когато се намираше близо до нея това не беше по силите му.

— Което и да е от всичките — прошепна той, като се наведе да я целуне. — Или всичките те — дъхът му опари бузата й, — ако предпочиташ маратон.

— Ммм…

Ръцете й придърпаха главата му надолу и в мига, преди устните им да се слеят, тя прошепна:

— Покажи ми…

ГЛАВА ТРЕТА

Той я понесе нагоре по стълбището за прислугата, за да избегне вероятността да се срещнат с баща й. Шумоленето на кринолина и полите й, опиращи се в перваза на тесните стълби, слабата светлина, очертаваше релефно решителните черти на лицето му. Кръвта и на двамата кипеше от силното желание. Преди да стигне първия остър завой Адам я намести в обятията си с едно свиване на железните си мускули. Усмивката му вече беше съвсем близо до лицето й, уханието на косите му я опияняваше. Той спря да я целуне на втората площадка — унищожителна, гореща, омайваща целувка, от която и двамата останаха бездиханни.

— Побързай — прошепна Флора, като си пое дълбоко въздух. — Моля ти се…

Той я погледна, тъмните му очи изглеждаха кадифени в полумрака, нетърпението й беше в синхрон с неговото.

— Почакай — в тази дума имаше толкова обещания. — Почти стигнахме.

Той ускори крачка, вземайки по две стъпала.

Когато стигна втория етаж, той огледа осветения от лампи коридор, търсейки най-близката свободна стая.

Само след секунди вече бяха в нея, вратата беше затворена с крак и в мрака той търсеше пътя към леглото. След това я постави върху копринената кувертюра и се отпусна до нея. Тя сама вдигна полите си, толкова лудо го желаеше, докато той развърза панталоните си и само миг по-късно вече беше проникнал в нея. Страстта, стаявана в продължение на две седмици, ги изгаряше така, че първите моменти от тази нощ се губеха от паметта им. По-късно, когато дойдоха на себе си, и двамата се питаха как беше възможно да изпитат такова удоволствие.

— Моите… извинения — прошепна едва чуто Адам, легнал отгоре й, а сърцето му биеше като барабан.

— Няма нужда… — отвърна задъхано Флора. — Вярвай ми…

Той се опита да се усмихне в отговор, но не намери нужната за това енергия. Малко по-късно, когато кръвта му поохладня и в главата му вече не се въртеше само една единствена мисъл, той запали лампата край леглото. Двамата легнаха един до друг върху измачканата синя кувертюра.

— Излъжи ме ако греша — каза с усмивка младият мъж, повдигнат на лакът до нея, все още напълно облечен, като бавно прокарваше пръст по ключиците й, — но не е ли тази комбинация — ти и аз — добави той, като че имаше нужда от това обяснение, — по-необикновена, по-силна от, да речем, другите… които сме преживели?

Чувстваше, че думите му бяха много слаби в сравнение с това, което изпитваше.

— Защо трябва да лъжа? — отвърна със закачлива усмивка Флора, полите на роклята и фустите й бяха вдигнати нагоре в пълен безпорядък, голите й бедра над копринените чорапи бяха порозовели, в тон с руменината на лицето й.

— Вземам назад думите си.

Пръстът му се плъзна надолу към издутината на гърдите й.

— Кажи ми, — прошепна той.

— Да — отвърна едва чуто тя, като премести ръката му леко настрани, така че пръстите му докоснаха зърното на едната й гърда през копринената й дреха. — Да, ммм… определено — да.

— Една нощ тръгнах към Вирджиния Сити, за да те видя — промърмори Адам, като бавно движеше в кръг пръстите си около втвърдяващото се зърно.

— Иска ми се да беше дошъл.

— Исках да усетя отново краката ти около тялото си…

— Но това не си заслужаваше десетчасова езда.

Усмивката й беше дяволита.

— Оказа се, че стигаше само за тричасова езда — отвърна той. — Успях да сложа под контрол желанията си край форт Пайн Крийк.

— Какъв срам — театрално се нацупи Флора. — А аз вече берях душа.

— Поради липсата на секс ли?

— Поради липсата на секс с теб.

Ръката му стисна гърдата й.

— С кого си спала?

— Ти ревнуваш.

— Никога не ревнувам — отвърна той.

Натискът на пръстите му отслабна. Познатото провлачено произношение се върна.

— Кой беше?

— Това не е твоя работа. А ти с кого си разтушавал плътските си желания през изминалите две седмици?

— Това конкурс ли е?

Младият мъж издърпа ръката си и я изгледа. В очите му се беше появил някакъв непознат за нея цинизъм.

— Не с мен тия.

Тъмните й вежди се извиха като дъги.

— Съдиш според твоята съпруга.

— А ти по-различна ли си?

— Дори не съм целунала мъж през последните две седмици, защото желаех само теб. Ясно ли е вече? Не ме бива в хитруването.

— Прости ми, тъй като не мога да повярвам на думите ти, след очарователното ни запознаване на приема у съдия Паркман.

— Не ме интересува дали ми вярваш или не, но тази вечер възнамерявам да те чукам до смърт — прошепна тихо тя, — защото двуседмичното чакане ми се стори много дълго.

Той се усмихна внезапно.

— Харесвам прямите жени.

— Стига обаче да говорят за секс, нали?

Усмивката му стана по-широка.

— Стига да говорят за секс с мен.

— А аз бих те обожавала, Адам Сер, дори по-силно отколкото сега, ако замениш приказките с действия.

— Нетърпелива развратница.

Флора се търкулна отгоре му и го целуна леко.

— И то много нетърпелива — прошепна тя, подпря се с длани на гърдите му и го възседна. — А и като виждам как си… хм, готов, — тя задъхано завъртя с действащо възбуждащо движение на бедрата и дупето си многобройните фусти, за да не й пречат, — питам се защо да не…

Тя застана на колене и се намести върху възбудения му член, като в същото време довърши изречението си:

— …да не развратничим заедно…

Адам затвори очи докато членът му потъваше в нея с усещането, че сърцето му ще спре да бие всеки миг, а след това прошепна или по-скоро изръмжа:

— Може би първо аз ще те чукам до смърт…

— Като започнеш веднага, надявам се, господин графе.

Ръцете му бавно се повдигнаха и обхванаха здраво и собственически кръста й. В погледа му проблеснаха гневни искрици.

— Обичаш да даваш заповеди.

Ръцете му се впиха още по-силно.

— Понякога. Имаш ли нещо против?

Виолетовите й очи гледаха предизвикателно, дланите й лежаха все така леко върху раменете му.

Той помръдна рамене, така че Флора усети раздвижването на мускулите му.

— Зависи — отвърна предпазливо той.

— От?

Тя раздвижи леко бедра и двамата незабавно усетиха ефекта от това движение.

— От самите заповеди — отговори с изкусителна усмивка младият мъж, плътските наслади бяха разсеяли гнева му.

— Значи си много сговорчив — прошепна тя.

Силните му мускули се свиваха под дланите й.

Той я повдигна, като че беше перушинка и отново я отпусна върху твърдия си член.

— До известна степен — измърмори Адам, погълнат от силните си усещания.

— Ще може ли да разбера… когато достигнем тази степен? — попита дрезгаво тя, възбудена от движенията нагоре-надолу.

— Ще разбереш.

И той изви гръб, така че проникна дълбоко в нея. Флора изскимтя от удоволствие. Когато повдигна отново клепачи и светът отново нахлу през тях, той произнесе нежно:

— Здравей…

Тогава се усмихна доволен от себе си, самоуверен, мъж, владеещ изкуството да доставя удоволствие на жените.

— А сега трябва да си съблечеш роклята, сладка биа — прошепна той и плъзна пръсти по копринената дреха. — Това пък е моето изискване.

— Само роклята ли?

Това беше типичен глас на куртизанка, горещ и нисък, а виолетовите й очи го изгаряха, впити предизвикателно в неговите.

Безсрамната й чувственост му действаше възбуждащо.

— Ще започнем с нея — отвърна нежно той, — а после ще продължим. Имаме достатъчно време. Нощта е дълга…

* * *

Трапезарията се къпеше в слънчева светлина, звънкото гласче на Люси напомняше чуруликането на птичките навън през прекрасния пролетен ден. Малката маса беше отрупана с китайски порцелан и бляскаво сребро. Какво ли нямаше за ядене там: кифлички, овесена каша, бекон, шунка, яйца на очи, препечени филийки с масло, разноцветни конфитюри. Букетче от светло лилави перуники в ниска сивозелена ваза, така че да не пречи на разговора, украсяваше центъра на кръглата маса. Адам и Флора, седнали един срещу друг от двете й страни, разменяха дискретни усмивки над деликатните цветове. Не бяха спали повече от час. Бяха обхванати от приятна умора след страстната нощ. Близостта им им действаше възбуждащо.

— Може ли да пояздим до леговището на малките лисичета? — попита Люси и пусна лъжичка сметана в топлото си какао така рязко, че то се разплиска от чашата.

— След уроците ти — отвърна Адам, без да обръща внимание на уголемяващите се петна от какао по ленената покривка, като държеше сребърна лъжичка, пълна със сметана в ръка. — Искаш ли още?

— След сутрешните ми часове ли? — попита момиченцето, като спря да разбърква какаото от вълнение.

— Веднага след тях — отвърна баща й.

Приемайки липсата на отговор на въпроса му за „не“, той сложи сметаната в собствената си чаша.

— Кажи на мис Маклауд, че може да дойде с нас, ако желае.

— Клауди не обича да язди.

— Но обича малките лисичета. Тя сама ми го каза.

Младият мъж се присегна и започна да реже шунката в чинията на дъщеря си.

— Може би ще успее да язди стария Чарли?

— Чарли големият дорест кон ли е? — попита Флора, докато мислеше, че беше несправедливо някой да изглежда така добре след една почти безсънна нощ.

Изглеждаше свеж, жив, косата му беше все още мокра от банята, бялата ленена риза беше безупречно изгладена, разкопчана на врата, тъмното му сако беше ушито от първокачествен ирландски вълнен плат. От джобчето за часовника му висеше златна верижка — елегантна подробност, като че беше облечен от умел лакей.

Къдриците на Люси трепнаха в знак на съгласие.

— Да — отвърна тя, докато дъвчеше шунката си. — Чарли е онзи, който обича ябълки.

Очите й срещнаха тези на Адам над главата на детето, двамата размениха бърз, таен поглед, пълен с жарки спомени.

— Кажи на мис Маклауд, че може да вземе мекото монголско седло — каза той, вниманието му беше насочено отново към дъщеря му, а неутралният му тон нямаше нищо общо с характера на натрапчивите мисли, които го бяха обсебили.

— Клауди е прекалено дебела — обясни на Флора и на графа малкото момиченце, — така че обикновено пътува с файтона, но лисичето леговище е нагоре по хълмовете. Малките животинки обаче са толкова мили и пухкави, че сега Клауди сигурно ще промени навиците си и ще опита да язди стария Чарли.

Адам си позволи да наблюдава младата жена, докато Люси й говореше, тъй като това не можеше да възбуди подозрения. Беше очарователна дори в семплата светлокафява копринена блуза и веревна пола. Както и без нищо, напомни му вътрешният му глас под влияние на приятните спомени. Беше невероятно красива с опънатите си назад в кок бакърени коси, въпреки че ярката утринна светлина подчертаваше леките сини сенки под очите й, което го накара да се почувства леко виновен. Трябваше да я остави да поспи малко повече тази нощ.

— Татко, можеш ли да сложиш две монголски седла на Чарли?

Струваше му известни усилия да върне мислите си към въпроса, чакащ отговора му.

— Ще поговоря с Монтоя. Той знае какво харесва Чарли. А сега искаш ли ягодов конфитюр върху кифличката си? — попита той, прозаичната рутина на закуската беше наистина в пълен контраст с похотливите му мисли.

— Можем ли да си направим и пикник?

Той се усмихна.

— Защо не?

Люси плесна с ръце на опасна близост от чашата с какаото, но баща й дори не трепна.

— Искам лимонов пай и захарни курабийки и от ония малки бели пухкави неща, които се топят в устата.

— Може би трябва да попитаме какво искат и другите — напомни младият мъж, тъй като не беше сигурен, че любимите лакомства на дъщеря му бяха по вкуса на всички. — Защо не се уговориш с лейди Флора и с лорд Холдейн — предложи той, като за миг погледът му се спря върху нея, без да се налага да го крие.

Тя веднага отклони очи, изпепелена от огъня в неговите. Чувстваше се така, като че беше я докоснал нежно или целунал пред всички, толкова неконтролируемо беше усещането. Трябваше й цяла секунда, за да възвърне гласа си.

— Какво ще кажеш, татко? — попита тя — беше й нужно време, за да обуздае емоциите си. — Имаш ли някакви предпочитания?

— Ако вземете и шишенце бренди за мен, аз съм доволен — отвърна любезно Джордж Бонам. — А онези малки бели пухкави неща изглеждат много интригуващи — добави той, като се усмихна на Люси. — Наистина ли са хубави?

Бронзовата кожа на Адам беше в контраст със сребърното ножче, с което мажеше конфитюра върху кифлата на дъщеря си. Флора не можеше да откъсне поглед от силните му ръце, от гъвкавите мускули и ритъма на движението им. Гласът на баща й преминаваше край ушите й, беше погълната в съзерцанието и в спомените от изминалата нощ.

— Топят се в устата, Джорджи — отвърна Люси.

След двата дена, прекарани заедно, тя вече се обръщаше фамилиарно към графа.

— Вкусът им е едновременно като на бонбони и на курабийки. Ще ти харесат страшно много — продължи тя, — но гледай да си вземеш няколко преди Клауди да стигне до тях, защото тя ги обича толкова, че може да изяде стотици.

— Ще се ще надбягваме с коне за кошницата със сладките.

Графът се облегна назад, като държеше чашката кафе в ръка и се усмихваше на седящото от другата страна на масата момиченце. Напомняше му за Флора на нейната възраст — тя притежаваше същото очарование, на което никой не можеше да устои и същото светло възприемане на света. Чиста, истинска, неподправена.

— Ти ще спечелиш, Джорджи, защото тя изобщо не може да язди. А аз ще яздя с теб, ако Клауди не ме мъмри, че не се държа като дама. Татко, трябва ли да се държа като дама на пикник?

Адам точно се чудеше дали ще може да остане някъде насаме с Флора през деня, защото само като я гледаше, започваше да разбира какво означава изразът „опустошителна страст“.

Флора усещаше как зърната й настръхват под финия лен на долната й риза и как между краката й се появява познатото пулсиране. И това само защото Адам Сер беше на опасно малко разстояние от нея, като бонбон, до който можеше да стигне само ако се протегне. Тя се въртеше неспокойно на мекия си синьобял стол. Как щеше да издържи до падането на нощта, за да го усети отново в себе си? Не по-малко самоуверена от него, тя не се съмняваше в привлекателността на външността си.

— Татко! Слушай!

— Всичко, което пожелаеш, кукличке — отвърна неопределено Адам, погълнат от плътските си мисли, като се надяваше, че не е дал съгласието си за нещо нередно.

— Йохуу! Благодаря, татко. Сега отивам да кажа на Клауди, че не трябва да ме мъмри, защото ти си ми позволил.

И тя се плъзна от стола си.

— Ще трябва да дойдеш до класната стая, татко, и да съобщиш на Клауди за Чарли. Тя няма да ми повярва.

— Ще го направя, когато дойда да те взема.

— Ще си направим чудесен пикник! Флора и Джорджи, ще видите, че ще ви хареса много!

Възрастните хора се спогледаха усмихнати, когато Люси изприпка от стаята.

— Гарантирам, че експедицията няма да разочарова очакванията — заяви с усмивка домакинът.

— Тя е невероятно жизнена — каза младата жена.

„Като баща си“ — помисли в същото време, спомняйки си удоволствията от предишната нощ.

— И е истински ценител на разходките навън.

— За щастие — отвърна с чувство Адам. — Ако приличаше на майка си, нямаше да ги обича особено.

— Това диво място би се сторило доста отдалечено и затънтено и на много от моите приятелки — отбеляза Флора, чувствайки че дължи известно снизхождение към непознатата жена, след като цяла нощ се беше любила така необуздано със съпруга й.

Адам поклати глава.

— Изолда никога не е оставала дълго тук. Прекарваше сезона в Париж и обикновено гостуваше на приятел в Лондон през английския сезон. Виждахме я само за кратко време през годината.

Той бутна напред чинията си и се облегна назад, като че ли самото споменаване на съпругата му беше пресякло апетита му.

— Струва ми се, че съм я срещал на едно парти — намеси се графът, на тази възраст вече добре запознат с човешките слабости и с типичните за светското общество бракове. — Нали по баща е Довил Обигон?

Адам кимна.

— А семейството на майка й се родее с херцогската си кръв и с лозята в Леовил.

— Да, спомням си. Тя наистина говори за тези лозя. Не мисля, че беше там, Флора. Това беше по времето, когато ти гостуваше на Адел в Италия.

На младата жена внезапно й се прииска да е била на този прием с баща си, за да се е запознала с онази, за която се беше оженил Адам. Като че това щеше да й помогне да го опознае по-добре или може би по по-друг начин, или пък по-пълно. Освен това беше любопитна да види на живо красивата блондинка от картината над камината в облицования с розова коприна будоар. Как говореше, как се смееше, как се движеше? Дали беше толкова изкусителна, колкото и съпругът й? Дали се държеше хладно? Дали носеше често диаманти? А и, но вече на доста по-лишено от доброжелателност ниво, тя усещаше един доста примитивен, загадъчен и в същото време непреодолим импулс — може би й се искаше да триумфира над тази жена, чийто съпруг я беше държал будна цяла нощ.

— Може да се срещнем някой друг път — каза тя, избирайки безопасността на любезността.

— Малко е вероятно — отвърна рязко Адам, — освен ако не омръзне на барон Лакретел. Няма да спечелиш особено от срещата си с нея — с Изолда трудно се излиза на глава — добави с явно неудоволствие той.

Тъй като чувствителността й се беше изострила доста поради постоянната възбуда, в която се намираше през последните дни, Флора отвърна по-рязко от нормалното:

— Мога да изляза на глава с който и да било.

— Аз също — отвърна студено той. В присъдата му се усещаше типична мъжка арогантност. — Но и познавам добре Изолда.

— Може да се лъжеш. Бихме могли да станем и приятелки — отговори с привидно спокойствие младата жена, глупаво подразнена както от увереността му, така и от — като се има предвид краткотрайното им запознанство — от съпружеския тон на събеседника си.

— Не си подходяща да бъдеш нейна приятелка.

Рязкото му, не търпящо възражение твърдение я вбеси. Флора не понасяше мъже с авторитарно поведение. След години на сериозни проучвания тя се беше утвърдила като уважаван учен в своята област. Първото признание беше получила още на седемнадесетгодишна възраст, когато нейните изследвания върху една цивилизация, чието съществуване все още не беше доказано със сигурност, бяха прочетени пред Кралското дружество. Така че Адам Сер можеше да се движи из долината си като местно божество, но нямаше контрол над нея.

— В такъв случай — отвърна с леко раздразнение в гласа тя, — прости ми, ако поставям под съмнение факта, че познаваш добре съпругата си.

— Не ставай смешна.

Той я изгледа изпод вежди.

— Всички ли трябва да се съгласяват с теб?

Остроумен, типичен женски отговор.

— Това е глупаво — отвърна не особено любезно Адам.

Разговорът беше станал опасно личен.

— Мога ли да предложа да сключите примирие — намеси се със сърдечен тон Джордж Бонам. — Приличате ми на препиращи се брат и сестра.

Адам се усмихна незабавно, от смръщения му вид нямаше и следа.

— Извинявайте — рече помирително той, — простете гнева ми.

Устата му потрепна в усмивка.

— Ефектът, който Изолда оказва върху мен, винаги е бил един и същ.

„Колко безупречен е само — помисли си Флора. — Колко неприятно безупречен.“

— Е — продължи елегантно той, — защо не отидем в конюшнята, за да си изберете коне.

Предложението му звучеше любезно, гласът му отново беше спокоен и равен.

Искаше й се да го нарани, да заличи тази благоприлична усмивка от лицето му. И да наруши ненакърнимото му спокойствие. С необясним гняв тя искаше също така той да плати заради присъствието на Изолда в живота си.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

Конюшните бяха построени от същия камък с кремав цвят като къщата, а стилът им напомняше както с размерите, така и с удобствата си пищните кралски конезаводи. Във всяко отделение имаше течаща вода, докарвана с тръби от водохранилището в подножието на хълмовете, вътрешните стени бяха от вносен махагон, всичко беше толкова безупречно, че Флора се запита какъв брой коняри беше нужен, за да се поддържа подобна чистота. Трети ден поред посещаваше конюшните и всеки път имаше чувството, че току-що е сложено прясно сено, че конете току-що са били ресани с четка, че каменният под току-що е бил измит. И ако не беше толкова ядосана на собственика, щеше да зададе въпросите си и да удовлетвори любопитството си.

В дадената ситуация обаче тя участваше в обиколката само като наблюдател, който говореше само когато беше нужно, отговаряше кратко, но любезно и се усмихваше грациозно, макар и неискрено, като не можеше да се отърве от желанието си да ритне здраво граф дьо Шастлю там, където щеше да го заболи най-много.

В тази хладна атмосфера тя помагаше на баща си да направи своя избор — коне за лов, за състезание, за езда. Силният ентусиазъм на Джордж Бонам компенсираше беглите отговори на дъщеря му — всъщност, очарован от расовите коне на Адам, графът като че не забелязваше лошото й настроение.

— Господ ми е свидетел, животните ти са наистина първокачествени, Адам — заяви той, когато застанаха пред едно от най-широките отделения, възхищавайки се от един тригодишен чистокръвен жребец. — Нищо чудно, че напоследък спечели толкова много престижни състезания с тях. Каква е цената на този красавец? Хари Астън няма да има никакви шансове да ме бие с кон като този.

— Съжалявам, Джордж, но този младок ми е любимецът. Не е за продаване.

— За подходяща цена всичко се продава — обърна се с усмивка към домакина си графът. — Кажи, колко искаш.

Адам поклати глава.

— Не мога. Следващото лято в Лоншан Магнус ще спечели Гран при за мен.

„Значи участва в конните надбягвания не само в Америка, а и във Франция“ — помисли си Флора и се запита как ли щеше да постъпи, когато срещне съпругата си там. Дали щяха да си кимнат или щеше да се отнесе така грубо и с нея? Или пък той просто беше завършен лъжец и двамата по взаимно съгласие се ползваха от доста голяма свобода, без това да разстройва брака им — много удобно решение за разпуснатите им нрави.

— В такъв случай в Лоншан ще се състезаваш с Вихрушка от Девъншир — отбеляза графът. — Фреди е задължен да го пусне отново, след като завоюва първото място през миналия сезон.

— Тогава те съветвам да заложиш на Магнус по-голяма сума, защото той ще победи.

— По всичко личи — отвърна със съжаление Джордж Бонам, — че няма място за преговори. Предполагам, че не криеш някъде тук брат на Магнус — добави с усмивка той.

— Мога да ти предложа неговия полубрат — каза Адам, — който засега изглежда многообещаващ. Само че е още доста млад. Искаш ли да го видиш? Той е в другото крило, зад двора на конюшнята.

— Той за продаване ли е?

След като домакинът кимна, графът заяви:

— Води ме при него.

Тъмнокафявият кон беше истински красавец — силен, дългокрак, с лъскав косъм, така че само след няколко минути събеседниците вече бяха уговорили цената му. По предложение на Адам един от конярите започна да подготвя животното за пробна езда, така че графът сам да се убеди в изключителната му бързина.

Лорд Холдейн започна да му помага, възбудата му беше явна, коментираше разпалено прекрасните качества на жребеца и възможността в бъдеще с негова помощ да се реваншира към граф Хънтли.

Съперничеството между двамата беше старо, спортно, не нещо сериозно и въпреки това на Флора й стана приятно от оживлението на баща й.

— Ще дойдеш ли, скъпа? — попита графът, когато конярят закопча и последната тока.

Той потупа лъскавия врат на коня.

— Нека да видим какво може да направи това прекрасно създание.

— Имам една кобила, чудесна за яздене от жени и за разходки в Хайд парк — намеси се Адам. — Мислех да я покажа на лейди Флора. Ще те настигнем по-късно.

— В такъв случай — давай, Том — заяви припряно Джордж Бонам, който едва беше изчакал края на обясненията му, изгарящ от нетърпение да се увери в достойнствата на жребеца. — Наистина ли пробягва една миля за 1:46 минути?

И без да се обърнат, двамата с коняря поведоха чистокръвното животно навън, потънали в обсъждане на проблема.

Адам и Флора гледаха как двамата мъже излязоха през високата врата и като че се разтопиха в ярката слънчева светлина. В сенчестата конюшня беше прохладно… и тихо. В резултат на което дишането им беше прекалено силно.

— Нямам подходящ кон за теб — каза тихо младият мъж, прокарвайки леко пръст по изплъзналото се от кока й кичурче коса. — Но ти може би си разбрала.

— Разбира се, че не съм — отвърна тя, без да е сигурна дали не се опитва да излъже сама себе си. — И не ме пипай! — добави тя и отмести грубо ръката му, все още сърдита от сутрешната сцена.

После впи поглед в очите му.

— Мисля, че съм ти ядосана.

— Знам, че съм ти ядосан — отвърна откровено той.

— Нима — рече иронично Флора. — Не бих могла да кажа.

И тя погледна многозначително към пръстите, които Адам точно разтриваше.

Той бавно въздъхна, чувствайки се безпомощен пред ненаситното си желание и пред обаянието, което оказваше върху му тази жена.

— Не ценя особено глупави предизвикателства по повод на съпругата си — каза гневно той. — Особено — добави хладно младият мъж, — след една безсънна нощ.

— Аз ли не те оставих да спиш? — попита помирително Флора. — Или беше точно обратното? — допълни супер любезно тя.

— Не започвай пак — изпъшка Адам.

— Боже, колко сме обидчиви. Каквато и да е обаче причината за твоята умора — уточни със саркастичен тон тя, — аз пък не ценя грубите ти заповеди. Фактът, че сме прекарали нощта заедно не ти дава никакви права над мен. Преди, по време на и след правенето на секс — изброи тя, за да няма опасност от недоразумения, — взимам сама решенията си и ако някой ден пожелая да се запозная с жена ти, ще го направя.

— Независимо дали това ми харесва или не.

В думите му се усещаше едва сдържан гняв.

— Да.

Настана пълна тишина, изпълнена с напрежение.

Далечното крило беше по-празно, конете си почиваха след сутрешните тренировки, светлината нахлуваше през ниските прозорци, пръскаше се в огромното помещение и достигаше до високия сводест таван.

— Може да ръководиш прислугата и малката си империя с желязна десница, — продължи младата жена, нарушавайки тишината и застана полуобърната, с намерението да излезе, — но не и мен.

Със светкавична бързина Адам сграбчи китката й.

— Възможно е да грешиш — прошепна той, като я придърпа към себе си.

Тя не беше сигурна дали светлинките в очите му се дължаха на гняв, палавост или на отражението на светлината от прозорците. Дали си играеше или беше наистина засегнат? Тя обаче отвърна все така сериозно, защото беше свикнала да живее като независима жена:

— Някои хора — произнесе с царствено високомерие тя, — не биха се съгласили да се разполагаш с живота им, мистър Сер.

— Като теб например — рече той.

— Да. А сега, ако обичаш, ме пусни.

— Струва ми се, че си в безизходица.

Все още стискаше китката й, макар и по-слабо.

— Не мисля така, господин графе, защото имам намерение да изляза оттук.

— Не сме в някоя лондонска гостна, скъпа — произнесе провлачено той. — Тук е съвсем друг свят. Не знам дали ще можеш да излезеш оттук.

Но младият мъж все пак пусна китката й, като че искаше да каже: „Опитай!“.

Флора стоеше изпъната като струна. Носеше мъжки тип блуза и обикновена пола, държеше гръбнака си безупречно изправен, без да сваля очи от предизвикателния му поглед.

— Не е толкова лесно да ме изплашиш със склонността си към насилие и с царствените си правомощия в тази долина, Адам. Боже мой, да не мислиш, че едва вчера съм излязла от класната стая?

— Напротив, скъпа — отвърна младият мъж, като се усмихна леко.

Сега вече по погледа му се виждаше ясно, че се забавлява.

— Това, което харесвам в теб са именно твоята откровеност и несдържаност и липсата на светски маниери. От което всичко става много по-интересно.

— И много по-непредвидимо — отвърна разгорещено тя. — Не забравяй това.

Той се усмихна широко.

— И това също.

Изрече го любезно, като че ставаше въпрос за покана за танц, а не за основни жизнени принципи. След това погледът му се плъзна настрани, измери огромните размери на конюшнята, отворената врата и когато очите им се срещнаха отново, той каза, като че беше забравил за какво бяха говорили до преди малко:

— Струва ми се, че сме съвсем сами.

— Сигурна съм, че не за дълго — отговори убедено Флора. — Баща ми ще се върне скоро.

Адам поклати глава.

— Пътеката за тренировки е от другата страна на реката.

— Няма значение. Не съм някоя срамежлива наивница, Адам, която не знае как да постъпи с теб.

Вниманието й обаче постепенно се насочваше към копринената му черна коса, която закриваше колосаната яка на ризата му. Неблагоразумните спомени за нейното ухание започнаха да обсебват съзнанието й.

— Люси ще бъде в класната стая още около час.

— Не мога да разбера за какво говориш — заяви Флора.

Гласът й звучеше превзето, нещо нехарактерно за нея. А всъщност разбираше прекрасно, вече започваше да чувства разгарящия се в тялото й огън и пробягващите по гръбнака й тръпки.

— Тогава трябва да бъда по-ясен — прошепна Адам и направи крачка към нея.

— Няма да допусна това.

Младата жена отстъпи назад, решена да не позволи събеседникът й да се държи арогантно с нея.

— Божието откровение ли се изля върху теб?

— Дявол да те вземе, Адам. Като че похотливостта ти може да бъде прикрита.

— Или пък твоята — прошепна още по-тихо той, без да откъсва поглед от треперещите й ръце. — Дори и да не го признаваш — допълни дрезгаво той, приближи се още една крачка и леко я притисна към махагоновата стена. — Чувствах желанието ти от другата страна на масата по време на закуската — добави шепнешком младият мъж, навел глава така, че очите им бяха почти на една височина, — и го четях в погледа ти. Усещам мириса на страстта, който се излъчва от тялото ти и не мога да чакам до вечерта.

Дланите му обхванаха главата й от двете страни.

— А ако кажа „не“ и сега, и довечера…

Гласът й почти не се чуваше.

— Не можеш.

Той се усмихна лукаво.

— А ако мога…

— А ако грешиш…

Той се притисна плътно към нея, като я прикова към стената с тежестта на стегнатото си тяло, възбуденият му член се опираше в стомаха й.

Адам не я целуна умишлено, защото искаше да я накара да признае очевидната истина — тя също изгаряше от желание. И двамата изгаряха. Без да използва обаянието си или очарователни слова. Имаше нужда да чуе това признание.

— Моля ти се!

Флора се опита да се измъкне от капана, в който я беше хванал.

— Молиш ли ме? — прошепна той, устните му почти се допираха до нейните.

— О, Боже… Адам, моля ти се…

Гласът й обаче се беше превърнал в почти беззвучна въздишка, изправената й стойка постепенно се променяше, ставаше по-отпусната.

— За първи път ще го направим прави… — рече шепнешком младият мъж.

Едната му ръка се плъзна надолу и започна бавно да повдига полите й.

— А после… след това… може би ще поискаш да видиш сеното в плевника над конюшнята…

Гласът му, пълен с обещания за удоволствия, беше нисък, топъл, мек от едва сдържаното желание.

— Или предпочиташ да спра?

Ръката му замръзна на място, полата и фустите увиснаха на височина на бедрото й.

— Погледни ме — нежно нареди той.

Тъмните й мигли бавно се повдигнаха. Разкъсвана от изгарящата я страст, тя вече не можеше да контролира движенията им, така както не можеше да спре и сладката болка в долната част на корема си.

— Добро момиче — прошепна Адам с дяволита усмивка. — Е, сега ми отговори.

— Отвратителен си.

Очите й бяха пълни с копнеж.

— А ти си инат — прошепна той, в тъмните му очи отново проблеснаха гневни искрици. — Кажи го.

— Няма.

С бързо и уверено движение той вдигна полата й, разтвори леко бедрата й с ръка и пръстите му проникнаха дълбоко в нея. Миг по-късно тя изпъшка от удоволствието, плъзнало по тялото й.

— Кажи ми сега.

Гласът му беше изпълнен с нежност, докато пръстите му се движеха майсторски.

— Кажи ми, че ме желаеш така силно, както и аз тебе.

Отново ги обгърна тишина, тишина, изпълнена със страст.

— Проклет да си — прошепна задъхано тя.

— Би ли искала нещо по-добро? Нещо по… съществено?

— Трябва ли да го казвам?

Едва доловим шепот.

Той се усмихна.

— Не е толкова трудно…

Знаеше точно как да я докосне, колко дълбоко, колко бавно, колко силно, знаеше точно на кое място тя загубва самоконтрола си.

За известно време Флора загуби представа за всичко друго, освен за това докарващо я до несвяст усещане. Когато бавно отвори отново очите си, тя произнесе едва чуто, с помътнял от страст поглед:

— Искам те, Адам Сер… И те мразя за това, което ми причиняваш — продължи все така почти беззвучно тя. — Мразя и себе си, че те желая така отчаяно, и ако не те почувствам в себе си сега, веднага, — завърши с леко треперещ глас тя, — ще умра…

Младият мъж се усмихна — същата топла, типична негова усмивка, която, Флора не се съмняваше в това, можеше да изкуси дори някой ангел да слезе на земята.

— Едно просто „да“ беше достатъчно — каза той и измъкна пръстите си.

— Искам те веднага — измърка тя, като се потъркваше в махагоновата стена като обзета от страст котка.

— Искаш удовлетворение, нали?

Устните му почти се докосваха до нейните, дългите му черни коси погалиха раменете й, когато се наведе към нея.

— Ммм…

Тя хвана колана му и се опита да разкопчее токата.

— И бързина, както личи — пошегува се Адам.

— Първоначално — прошепна тя и се надигна на пръсти, за да докосне с устни неговите, които все така се усмихваха. — След това ще те уведомя за желаните промени.

— Вече знам какво ти харесва.

— Някои от нещата, които харесвам — поправи го с изкусителна усмивка младата жена.

— Боже мой, Флора — прошепна той, смаян от нейната опърничавост, изпълнен с ревност към любовното й минало, към удоволствията, които беше дарила и получила. — Наистина можеш да се държиш много неприятно.

— Между другото…

Тя прокара длан по явната издутина под панталоните му.

— В момента обаче се интересуваш повече, — рече с тих, пресипнал глас тя, — от други неща… нали?

— Заслужаваш един хубав пердах — заяви рязко той и спря арогантните й приказки със страстна, почти груба целувка.

Без да се отделя от устните й Адам доразкопча колана и панталоните си, повдигна полата й и, като приклекна леко, проникна в нея. Силното удоволствие премина през телата и на двамата.

— Адам,… скъпи Адам — прошепна Флора, когато устните му за момент се отделиха от нейните.

Искаше й се да чува и да усеща на върха на езика си звуците от името му, като че така можеше да си присвои духа му.

Той я целуна отново, като че отговаряше на повикването на името си… знаеше, че тя иска нещо повече от него, струваше му се, че и на него му се иска да й даде нещо повече. Никога не беше изпитвал нещо подобно с друга жена — винаги беше играл на любов с умение и чар, но никога — с чувства. А сега мозъкът му беше обхванат от бурни емоции или може би, мислеше си с известен цинизъм той, това бяха само виковете на нервните му окончания. Каквато и да беше причината, чувствата му бяха дълбоки.

— Може ли… да останем тук… завинаги — въздъхна Флора, почти загубила самоконтрол под въздействие на отприщеното удоволствие… отдадена на желанието си да го продължи възможно най-дълго… погълната напълно от ритмичното движение.

— Тук? — прошепна Адам, като проникна дълбоко в нея. — Или тук?

Шепотът му приличаше на тихо ръмжене, когато я повдигна леко, придържайки я под мишниците, така че стъпалата й се отделиха от пода.

— Ей, шефе!

Острият глас на мъжа разкъса светлата мъгла, в която плуваха. Адам спря за миг и обърна глава към вратата.

Измина още една секунда, докато види мъжа, след което извика:

— Зает съм!

И продължи ритмичните си движения.

Флора замря в ръцете му, леката розовина на бузите й премина в червено.

— О, Господи… Адам!

— Той излезе — прошепна Адам и се наведе да я целуне успокоително по устните. — Никой друг няма да дойде — увери я той, изуменото изражение на Матю все още стоеше запечатано в мозъка му.

— Той ни видя!

Гласът на Флора беше изпълнен с ужас.

— Не ми пука, дори и цяла Монтана да ни наблюдава — отвърна задъхано той и действията му доказваха, че и всичките воайори на света нямаше да могат да го спрат. — Само това има значение, биа — добави той и се отдалечи съвсем малко, така че тя веднага се вкопчи в раменете му, за да го придърпа към себе си. — И това — прошепна той и проникна отново дълбоко.

Ноктите, които се впиха в раменете му го убедиха, че вниманието й пак беше насочено само към него.

— …и това…

Думите излизаха в такт с ритъма на тялото му.

— Не се отказвай сега.

— Като че ли бих те оставила да си отидеш… — измърка Флора, смущаващото нахлуване на Матю вече беше забравено, тялото й беше отдадено само на удоволствието.

Адам Сер беше истински развратен сатир.

Тя беше най-очарователната гостенка, която някога беше имал, реши младият мъж и беше твърде вероятно да запази тази титла и в бъдеще. Флора Бонам не приличаше на нито една от жените, които познаваше, тя беше уникална.

* * *

Малко по-късно — когато зрението им се проясни и призрачната музика в ушите им заглъхна — той я понесе навътре, а после и нагоре по тесните стълби, водещи към плевника. Постави я върху ухаещото сено, намести се до нея и започна да я целува нежно, за да я пробуди от вцепенената безчувственост, последвала оргазма.

— Трябва да щадиш повече тялото си, така бързо ще се съсипеш — прошепна той.

— Само с теб съм така… ти криеш някаква магия — отвърна едва чуто тя, все още не успяла да възвърне силите си след бурния оргазъм.

— Или въздухът на Монтана — каза тихо той, като се намести по-удобно до нея. В усмивката му имаше повече нежност, отколкото похотливост, възстановителните му сили очевидно бяха по-големи и по-бързодействащи от нейните.

— В такъв случай би трябвало да го споменават в рекламните брошури…

Гласът на Флора все още беше слаб, очите й — притворени, опитът й да се усмихне завърши със замечтана въздишка.

— Би ли те привлякла подобна обява?

— Ако е добавен и твоят портрет — отвърна закачливо тя.

Магнетичната му красота не се дължеше само на безупречните му черти. Под бялата риза и разтвореното сако, от полираните ботуши и прекрасно ушитите панталони се излъчваше първобитна сила и необикновено спокойствие или може би сигурност. Неговите авторитет и самоувереност й се струваха непреодолими. Дори сега, когато лежеше отпуснат до нея, той имаше вид на привилегирован екзотичен принц, знаещ добре мястото си в живота.

— Радвам се, че отидох у съдия Паркман — каза внезапно той, усещайки пълното й задоволство.

— Значи не си имал нищо против нападателността ми през онази нощ?

— Напротив.

Адам протегна ръка, за да оправи якичката на блузата й и й се усмихна.

— Много съм благодарен.

— Разрошена ли съм?

Типичен женски въпрос.

— Много си сладка.

— Достатъчно…

— За да бъдеш изядена ли?

Той се усмихна.

— Със сигурност.

— От къде взимаш енергията си?

Тя едва можеше да помръдне, сетивата й все още бяха приспани, преситени.

Младият мъж вдигна рамене.

— Роден съм с нея.

Силна ревност прониза Флора при мисълта за Адам Сер, пръскащ на всички страни страстната си виталност.

— Това не ме интересува — отвърна хладно тя.

— За какво става дума?

Между черните му вежди се образува малка бръчка.

Давайки си сметка за своята нелюбезност и за обърканото изражение на Адам, младата жена побърза да каже:

— Извинявай. Изплъзна ми се от устата.

И тя се протегна бавно, като че така можеше да се освободи от ненаситността, която проявяваше към Адам Сер.

Не можеше да знае, че граф льо Шастлю за първи път в живота си гледаше на своята ненаситност с известно притеснение. А докато я гледаше как мърда сладострастно, приличаща на котка или на безупречно обучена хурия, неудобството му се увеличи още повече. И той се намръщи още по-силно.

— Не се цупи, скъпи.

Тя му се усмихваше кокетно.

— Обещавам да бъда по-предпазлива, когато подбирам думите си. Може дори да изпълня един-два пъти нарежданията ти.

И Флора го целуна помирително.

„Колко пъти досега беше приласкавала някой мъж, за да оправи настроението му?“ — запита се внезапно Адам. — „Колко пъти се беше усмихвала в леглото както сега? Колко мъже я бяха виждали в тази предизвикателна поза — разрошена, с порозовели от страст бузи, с вдигнати над коленете поли, с разтворени бедра?“

— Да не би да възнамеряваш да ме биеш? — подразни го тя, гледайки го обвинително.

— Просто някаква мисъл.

Гласът му звучеше глухо.

— Хм… Изглеждаше дяволски зъл, когато произнесе това, господин графе. Дали ще ми хареса?

Той с мъка прогони натрапчивите видения, припомняйки си, че Флора Бонам беше само временно развлечение, а когато внезапно й се усмихна, младата жена видя в очите му същото покоряващо диво огънче, което беше забелязала за пръв път във Вирджиния Сити.

— Мисля, че мога да ти предложа известна компенсация — изръмжа Адам.

— Колко мило — произнесе с меден глас тя със светнал поглед и започна да разкопчава блузата си.

Той я спря с ръка.

— Не искам да правиш това.

Тънките й вежди се вдигнаха въпросително.

— Аз ще те съблека.

Уханието й го обгръщаше от всички страни — оранжерийна роза и амбра — прекрасно, скъпоструващо, напомнящо му за султанския харем.

Флора се усмихна.

— А после аз ще съблека теб.

Можеше да отвърне с едно „да“ и с всяка друга жена би го направил, но някакви сложни и неопределени причини го накараха да се въздържи от подобен отговор. Тя беше прекалено самоуверена и директна. Всъщност това не би го смутило, ако не го измъчваше въпросът на кой друг беше предлагала същото. Така че той каза само едно „По-късно“ с възможно най-неутрален тон, с ясното съзнание, че тя скоро нямаше да бъде на себе си. Знаеше, че поне в тези мигове се подчиняваше на волята му.

За миг той се запита защо изискваше покорност от красивата лейди Флора — та нали любенето винаги беше било за него само една приятна игра? Тези мисли обаче се изпариха, тъй като въпросната дама, изпълнена със страст и нежност, придърпа главата му, за да го целуне.

Адам я остави за миг, за да донесе чисто одеяло от съседното помещение. Мисията му беше изпълнена с изключителна бързина и точност.

Когато се върна, Флора каза ласкаво:

— Истински джентълмен.

— Просто практичен човек — отвърна с усмивка младият мъж и постели одеялото върху бухналото сено. — Баща ти може да реши да ме извика на дуел, ако се появиш с полепнали по дрехите и косите сламки.

— Горчивият опит ли говори?

Тя не можа да потисне студенината в гласа си, въпреки че се опита, въпреки че знаеше, че ще се люби с него какъвто и да бъде отговорът му.

— Никога преди не съм бил тук — отвърна откровено той с чаровна дяволита усмивка. — Искам да кажа по този повод. Това ли е правилният отговор?

— Абсолютно.

Наистина заслужаваше най-висока оценка за галантността си, мислеше младата жена, докато събуваше ботите си.

— Обикновено не съм толкова мрачна — призна със самоосъждаща се физиономия младата жена, — и се отвращавам от себе си, че се заяждам непрекъснато. Ще ме помислиш за жена си.

— В това отношение не можеш да бъдеш квалифицирана дори за резервния отбор — отвърна с момчешка усмивка Адам, очарован от опита й да се сдобрят. — Изобщо Изолда е в съвсем различна лига, в друга слънчева система — поправи се той.

— Затова пък аз, казваш, съм истинско сладкишче.

— Захаросана черешка.

И младият мъж я взе в обятията си и я постави в средата на листнозеленото одеяло.

— А сега ми разкажи за детството или за любимата си книга, или за най-интересните разкопки, на които си присъствала, пък аз в това време ще видя дали ще се справя с тези смешно малки копченца.

— Родена съм в Йоркшир — започна като че на шега Флора.

Борещият се с копчетата й Адам й се стори очарователна гледка.

— Първата ми гувернантка избяга само след една седмица, защото излях отгоре й какаото си, когато ме упрекваше, че не седя изправена. Каза, че няма намерение да се разправя с една малка хулиганка, колкото и да й плащат за това.

Младият мъж вдигна поглед от копчетата и се усмихна.

— Не си се променила.

— Ммм…

Той отново се съсредоточи върху работата си, седнал с кръстосани крака като някой шивач до нея. Дългите му тънки пръсти вече се движеха по-бързо, след като беше успял да установи някакъв ритъм.

Флора докосна ръката му и той вдигна очи. Погледите им се срещнаха. И двамата си даваха сметка за необикновеното привличане, което изпитваха един към друг.

— Страшно си силен — каза тя, като погали мускулестата му ръка, спомняйки си как беше я вдигнал, като че беше лека като перце.

— Ще ти покажа след малко — обеща той, като засваля блузата от раменете й, плъзна ръкавите през ръцете й, без да пропусне да забележи липсата на корсет, сложи дрехата в края на одеялото.

— Колко остава до завръщането на татко?

Стори й се трудно да говори с нормален глас след многозначителното му обещание да й покаже силата си и то при положение че пръстите му развързваха панделите на долната й риза. Златните слънчеви лъчи топлеха голите й рамене.

— Казах на коняря да не бърза. Един час, а може и повече.

— Значи си знаел!

Той я изгледа.

— А ти не знаеше ли? Точно това разбрах по време на закуската от посланието ти.

Тя срещна хладния му поглед и внезапно се усмихна непресторено невинно.

— А в него споменаваше ли се точно какво искам?

Адам се усмихна широко.

— Не всичко.

Погледът му слезе към гърдите й — великолепни и навирени, подканящи да бъдат целунати.

— Импровизирам.

— И се справяш възхитително — измърка тя, тъй като пръстите му се плъзнаха по закръглената форма на едната гърда. Дланта му бавно се спусна под нея и претегли тежестта й, като че искаше да се убеди, че е добре узряла. После лекичко я пусна, наблюдавайки с окото на познавач потрепването на покритата с атлазена кожа плът. Той се надигна, блажената му въздишка стопли бузата й, докато я повдигаше, за да издърпа затиснатата под нея риза. След това постави дрехата до копринената блуза, разкопча полата, издърпа я надолу по бедрата й, а после майсторски развърза фустите й. Произнесе любезно „Венецианска дантела“, като в същото време вдигна краката й, за да я измъкне изпод тях, така че забеляза удоволствието й едва когато Флора каза:

— Дълбоките ти познания започват да ме отегчават.

Младият мъж пусна фустата върху останалите дрехи и се обърна, за да се наслади на великолепната голота на Флора Бонам, изтегната върху зеленото одеяло. Белите й копринени чорапи и дантелените розови жартиери само засилваха ефекта, създаван от закръглените й форми.

— Много си мъчна, биа — каза с въздишка Адам.

От друга страна обаче избухливият й характер беше безспорно предимство в леглото.

— Искрено искам да не бях го казвал. Да кажа ли, че майка ми колекционира венециански дантели?

— Не.

Обидена физиономия.

— Да излъжа ли?

— Не.

Въпреки че ставаше все по-неспокойна под напора на желанията си.

— В такъв случай нямам какво повече да кажа и разчитам на разбиране от твоя страна.

Докато лежеше пред него, обхваната от какви ли не емоции, Флора си помисли колко странно беше всичко, което й се случваше. Въпреки недоволството, беше обхваната от непреодолимо желание, противно на всякаква логика. Единственото, което искаше, беше да почувства силното му мускулесто тяло върху своето. Колкото и неприятно да й беше заради всички жени, които беше имал, тя пак го желаеше неистово.

— Легни отгоре ми — каза тя.

— Определено си спомням тази дантела от музея в Шантий — продължаваше невъзмутимо играта си младият мъж. — Това допада ли ти?

Тя кимна, като го погледна дръзко.

— А аз харесвам ли ти?

Гласът му беше тих, почти срамежлив.

Флора си помисли, че той действително беше прекалено скромен за човек, притежаващ такова богатство и власт; човек, който привличаше всеобщото внимание щом само влезеше в някоя стая; човек, известен с подвизите си из будоарите.

— Харесваш ми прекалено много.

— Нищо никога не е прекалено много — отвърна той.

Думите му прозвучаха като страстно обещание.

— Скоро ще трябва да се осъзная и да изляза от това безпътно състояние — рече с безсрамна, изкусителна усмивка младата жена, — за да поискам обратно душата си.

— Надявам се, че това няма да стане скоро — усмихна се Адам, приближи се и седна до нея. — Защо сега да не завършим това, което започнахме?

— Извън определеното време ли излизаме?

Да лежи до него върху мекото сено й доставяше рядко екзотично удоволствие, струваше й се, че се познават от деца или че бяха изолирани от условностите на света, в който живееха.

Той протегна ръка и прокара върховете на пръстите си надолу по ръката й.

— Стой толкова дълго, колкото искаш. Много съм добър в извиненията.

— Значи да не се притеснявам.

— Разполагаш с толкова време, с колкото желаеш…

Пръстите му се преместиха върху гръдния й кош. Бяха по-топли от кожата й, температурата на тялото му като че беше с няколко градуса по-висока от нейната, възглавничките на пръстите му дращеха леко, като че принадлежаха на някой работник — особеност, която досега не беше предполагала, че се среща сред френската аристокрация.

Тя постави за момент дланта си върху неговата, която беше значително по-голяма и след това я придърпа надолу, към корема и още по-надолу, към влажните бакърени къдрици между краката си. Тъмните му очи проследиха движението на ръцете им.

— Имала си полово сношение — каза тихо той. — Виж.

И прокара пръсти по тънките струйки сперма от вътрешната страна на бедрата й.

— Един мъж ме насили да правя секс с него.

Веждите му се вдигнаха учудено, след което той се усмихна.

— И ти се съпротивлява, така ли? — попита Адам, като отново проследи влажните следи, но този път обратно, нагоре, там, откъдето извираха.

— Опитах се.

Клепачите й се притвориха леко и тя го погледна изпод щита на миглите си. Отново почувства познатото пулсиране в долната част на корема си.

— Не знам дали да ти вярвам.

В тона му прозвуча лек укор.

— Очевидно си правила секс с този мъж. Виждам сперма навсякъде.

— Нямах избор. Той беше много силен. Притисна ме до стената, вдигна полата ми и насила проникна в мен.

Гласът й стана дрезгав.

— Беше толкова голям.

— Но не толкова голям, че да става за… тук…

Безкрайно внимателно и бавно той вкара трите си пръста.

— Толкова голям ли беше?

— По-голям…

С известно усилие той прибави и четвъртия си пръст.

— Толкова ли? — прошепна Адам.

— Струва ми се, че толкова — отвърна беззвучно младата жена.

— Но ти очевидно не си спомняш точно.

Той беше силно възбуден, така че му струваше огромни усилия да продължи да говори с все същия безизразен глас.

— Бяхме толкова… разгорещени…

— Хареса ли ти?

Със съвсем същия тон някой църковен служител би могъл да разпитва някой грешник.

— Не мога да кажа — отвърна тя, объркана и нервна.

— Притеснена ли си?

Същият студен глас.

— Да… о, да.

— Защото сексът беше непозволен?

Флора кимна, стиснала клепачи.

— Никой не ви е видял, няма защо да се притесняваш.

— Някакъв мъж влезе.

В гласа й прозвуча същият ужас, който Адам беше чул и тогава.

— Почувствах се унизена.

— Но сега никой не може да ви види. И обещавам, че мъжът, който ви видя, няма да каже на никого. Как ви се струва това, лейди Флора?

Пръстите му започнаха да се движат по-бързо.

— Изключително… приятно, господин графе.

И тя въздъхна блажено.

— Можеш да отвориш очи. Тук няма никой, освен нас.

— Но ти можеш да ме видиш.

Произнесе го колебливо, деликатно, като че беше някоя млада дама, олицетворение на непорочността.

— За мен ти си прекрасна. И не съм скандализиран ни най-малко от поведението ти. Отвори очи, за да видиш колко съм възбуден. Погледни ме — нареди той.

Гласът му прозвуча настоятелно.

Очите й се отвориха — истински пламтящи аметисти, с преливащи цветове. Адам каза по-любезно:

— Погледни го. Искаш ли го в теб?

И той прокара пръст по издутината под панталоните си. Младата жена си пое дълбоко дъх.

— Не бих…

— Но би искала.

Гласът му беше като кадифе.

— Мога да го заявя със сигурност. Тук… ела тук — прошепна той и придърпа ръката й към възбудения си член.

— Какво трябва да направя? — попита тя, без да отделя поглед от въпросната подутина.

— Да разкопчееш панталоните ми — каза нежно той и се облегна на лакти.

— Непременно ли трябва да го направя?

— Ако искаш да ме почувстваш в себе си — отвърна любезно той.

Тогава Флора се поизправи и седна, очевидно окончателно решена, малките й пръсти се бореха с твърдата материя на панталоните му за езда, която не искаше да й се подчини.

— Не си особено продуктивна в тази област.

— Съжалявам.

Тя го погледна невинно и благовъзпитано.

— Никога преди не съм правила това.

— Ще се научиш с малко практика — увери я младият мъж. — Ето така — каза той и намести ръката й, за да й помогне, като в същото време дръпна на една страна плата, — обхвани с пръсти копчето и после го измъкни от илика.

Естествено беше да е опитен в разкопчаването на панталоните си, мислеше си Флора, борейки се с гнева си. Винаги ставаше нервна и раздразнителна, когато нещо й напомнеше за легендарната репутация, която Адам имаше сред жените. Може би също така беше сърдита и на себе си, че той я привличаше толкова силно. Тя не помръдна и с променен глас — хладен, прагматичен — каза:

— Защо правя това?

— Защото това ме забавлява — прошепна младият мъж, — а теб те възбужда до полуда. Какво сгреших пък сега?

Спокойствието му, което като че нищо не можеше да наруши, я ядоса още повече. Колко пъти беше играл на тази игра? Защо я привличаше толкова силно, след като никой друг мъж преди това не беше възбуждал подобно трескаво желание у нея?

— Няма значение.

— Кажи ми.

Тонът му беше нежен, гальовен, без сянка от гняв.

Колко успокояващ беше гласът му, мислеше си тя, като че имаше нужда от приласкаване. Дали би могла да потисне като него всяка една емоция? А не го ли беше правила винаги в миналото? Нали точно заради съвършенството й в тази област беше заслужила прякора „Спокойната Венера“.

— Добре, след като толкова държиш да разбереш — отвърна с меден глас Флора, — репутацията, която имаш заради порочния си живот и безразборните връзки ме разстройва.

— Кое те кара да мислиш, че са били безразборни? А твоята ненаситна похотливост също не поражда особено приятни мисли в мен, ако ще говорим за развратни нрави.

Адам беше изненадан, че този въпрос го вълнуваше. Беше още по-изненадан да се чуе да го признава пред друг човек. Обикновено предпочиташе опитни жени.

Неочаквано за самата себе си, младата жена се усмихна:

— Това случва ли ти се често?

— Това ли имаш предвид?

И той се ухили, кимайки към голото й тяло.

— Да обсъждаш принципите си насред любовната игра, господин графе — обяви тя, като безсрамно повдигна едната си вежда. — Репутацията ти като похотлив сатир е добре известна и не подлежи на съмнение.

Усмивката му беше неподражаема, тя почти усещаше вкуса й върху устните си.

— Разбирам — отвърна тихо Адам. — Не, разбира се, че не. Ти си първата, с която ми се случва да споря в подобен момент. Ще продължим ли да обсъждаме нюансите на взаимната си обида или ще… хм… продължим с нещо по-приятно?

— Не разговаряш ли с жените?

— Винаги — излъга хладнокръвно той. — А ти — с твоите любовници?

Въпросът му я свари неподготвена. Не беше го правила. Никой не беше предизвиквал у нея особен интерес, надхвърлящ рамките на страстта. Възможно ли беше Адам Сер да я привлича не само физически?

— Да, разбира се — отвърна младата жена, която не по-зле от събеседника си се справяше с лъжливите отговори.

— Все още имаме четиридесет минути — рече нежно той, след като хвърли поглед към малкия часовник, който измъкна от джоба на сакото си. — А сега за какво ще предложиш да говорим?

Като че спокойно произнесените му думи преминаха през кожата й, през всичките й сетива, през чувствеността й. Как можеше този мъж да излъчва такава силна сексуалност само с няколко безобидни думички? Как успяваше по такъв перверзен начин да изрази нещо съвсем различно единствено чрез тона си?

— Само четиридесет минути? — произнесе беззвучно тя, в гласа й прозвуча недоверие.

— Повече, ако имаш нужда — прошепна Адам, разбрал отговора й и започна да разкопчава колана си.

— Струва ми се, че имам нужда да подремна — измърмори лениво Флора.

Толкова й се беше доспало, че клепачите й тежаха като олово. Сеното ухаеше приятно, светлината, която нахлуваше през таванските прозорчета изпълваше плевника със златисто сияние, наркотикът на слънчевата светлина правеше безчувствени сетивата й.

— Ще те занеса до стаята ти — рече нежно Адам, като махна влажен кичур коса от слепоочието й.

— Не, сама ще отида… само след една-две минути… но…

— Не веднага — помогна й да довърши мисълта си той с разбираща усмивка.

Флора Бонам не беше свикнала с неговия бурен, нещадящ се начин на живот, както, по всичко личеше, и с безсънните му нощи. Най-после той успя да намери достатъчно от разпилелите се фиби, за да възстанови прическата й, като отбеляза усмихнато, докато наместваше с ръце косите й:

— Докато си тръгнеш от Монтана вече ще мога да правя кокове. Всеки път, когато се намирам на по-малко от една миля от теб, аз се държа като някой юноша, който изобщо не може да се контролира.

— А аз съм повече от благодарна за това… — отвърна тихо младата жена, а усмивката й беше толкова изкусителна, че той набързо направи сверка с колко време още разполагаха, така че да не възбудят подозрения. Предпазливостта и здравият разум все пак надделяха и вместо това, той се зае с обличането й. Не след дълго я взе на ръце и се запъти към стълбата.

— Това започва да ми става навик — пошегува се той, докато вървеше през двора на конюшнята към къщата, — да те обличам и да ти придавам представителен вид. За щастие като баща имам опит с обличането на момиченца.

— Както и на големи момичета.

Този път обаче тази мисъл не я разгневи.

— Само едно голямо момиче — нежно я поправи Адам.

— Понякога обожавам лесния начин, по който успяваш да очароваш — измърмори с усмивка Флора.

— А пък аз те намирам прекрасно и забележително лесна по много очарователни начини — прошепна младият мъж.

— Добре — отвърна бодро тя, — в такъв случай не трябва да се чувствам виновна, че се оставям да ме носиш, когато мога да ходя и сама. Въпреки че ми се струва, че наистина ще трябва да походя — продължи тя, тъй като разстоянието до къщата намаляваше. — Всички ще ни видят, ще се зачудят и ще започнат клюките…

— Правилно ли ми се струва, че усещам известна липса на убеденост?

— Неудобно е.

Дебелите му вежди се повдигнаха леко, когато погледна към нея.

— Но не чак толкова неудобно.

Бузите на младата жена пламнаха.

— Ако не беше толкова ненаситен, сега нямаше да съм толкова уморена.

— Приемам цялата отговорност, — отвърна любезно Адам, вместо да се впусне в спорове по повод на това кой беше по-ненаситният. — Два часа сън ще стигнат ли?

— Истински рай — произнесе с готовност тя.

— В такъв случай ще отложа пикника за следобед.

— Сигурен ли си?

В гласа й се усещаше леко неспокойство.

— Ще обясня нещо на Люси — отговори с усмивка той. — Нещо приемливо за тригодишно дете. Пък и не е хубаво Клауди да те види в такъв изморен вид. Няма да одобри.

— Какво?

Тонът на Флора беше станал по-остър — тя определено не обичаше цензурата.

— Няма да одобри липсата ми на гостоприемство към гостите. И ще трябва да понеса последствията от това.

Младата жена се засмя.

— Страх те е от нея.

Адам се усмихна като малко момче, хванато на местопрестъплението.

— Да речем, че съм порядъчно смутен от силната й десница. Освен това тя оказва много важно и стабилно влияние върху живота на Люси, а аз ценя високо този факт. А сега заеми най-добрата си несвястна поза, защото забелязвам мисис О и две от слугините, които гледат към нас от входната врата.

— Защо съм припаднала? — попита шепнешком Флора, като че те можеха да я чуят.

— От горещината.

— Адам! Едва седемдесет градуса е.

— Нещо от това, което си яла?

— И да стоварим съмненията върху закуската на готвачката?

— Боже Господи — измърмори раздразнено младият мъж, — откога трябва да давам обяснения на прислугата си?

— Съвсем по френски.

— Какво трябва да значи това?

Той я погледна въпросително.

— Арогантността им е известна на всички.

— Може би имат причина да бъдат арогантни — отвърна закачливо той. — Затвори очи, почти стигнахме, аз ще се погрижа за всичко…

Флора последва съвета му, с радост оставяйки Адам в ролята на спасител.

— Изкълчи си глезена, докато бяхме в конюшнята и припадна — обяви набързо младият мъж, докато изкачваше стъпалата към главния вход.

— О, Боже, отивам за доктора — възкликна мисис О’Брайън и се спусна към Адам със съчувствено изражение на закръгленото си лице. — Горкичката. Подул ли се е? Мислите ли, че е счупен?

— Незначително нараняване, мисис О. Ще повикам доктора по-късно, ако стане нужда. Тези светски дами припадат при най-малкия проблем. Те вечно трябва да бъдат спасявани…

Той едва не извика, когато Флора го ощипа по ръката.

— …от някакво нещастие — довърши през зъби той.

— Не и сладката лейди Флора — заяви икономката, защитавайки любимата си гостенка.

— Особено лейди Флора — промърмори под носа си Адам, докато се отдалечаваше от тях.

— Не ти липсва дързост — смъмри го младата жена, докато пресичаха празното фоайе, като наблюдаваше Адам през дантелата на ресниците си. — Като че се нуждая да ме спасяваш.

— Кой кого носи? — прошепна многозначително той, като се заизкачва по стълбите.

— Не виждам причина за самодоволството ти. Толкова уморена съм единствено по твоя вина.

— Ще ти напомня тези думи тази нощ — изсумтя той, докато големите му крачки ги отнасяха към втория етаж толкова бързо, че тя се възхити искрено от силата му, — когато отново станеш — да речем — неспокойна — добави нежно той, — и тогава ще решим чия е вината в действителност.

— Предвижданията ти стигат доста далеч, мистър Сер — отвърна леко превзето като типична светска дама Флора. — Тази нощ може да не ми се иска да се виждаме.

Той не отговори, тъй като вниманието му беше насочено към откриването на стаята й.

— Ето — каза той, когато разпозна стаята й сред няколкото други, в които се бяха местили подред през изминалата нощ. — Това не е предвиждане, скъпа — промърмори тихо Адам, като я погледна. — Това е логическо умозаключение. Не можеш да изтраеш повече от няколко часа — гласът му стана по-нисък с цяла октава, — без това.

— Разбира се, че мога. А вашето его е монументално, мистър Сер.

— Не чак толкова монументално, колкото очарователното ви либидо, мис Бонам — отбеляза бодро той, чувствайки се прекрасно след единия час, прекаран в плътски наслаждения с прекрасната лейди Флора.

Той освободи едната си ръка, докато продължаваше да я държи с другата, хвана дръжката на вратата, натисна я, отвори с ритник и влезе в изпълнената със слънчева светлина стая.

— Моето либидо изобщо не те засяга — отвърна тя с типичната женска аргументация, която не се съобразява с очевидните факти, като например взаимно доставящото им удоволствие внимание именно към либидото, което бяха засвидетелствали един към друг през последните часове. — И мога да оцелея и без теб — довърши хладно тя, раздразнена от това, което беше приела за мъжка самонадеяност.

— Прекрасно — отвърна невъзмутимо Адам, като се приближи до леглото. — Тази нощ вместо това ще играем билярд. Или може би ще ни забавляваш със свирене на пиано?

Той я постави на леглото, издърпа ботушите й, разгъна едно одеяло и я покри с него, като го подгъна спретнато под брадичката й. После я целуна леко по челото и се изправи усмихнат.

— Не съм те чул да свириш. Справяш ли се с Шопен?

— Не.

— Срамота.

Той се отправи към прозореца.

— Играеш ли билярд?

Започна да дърпа жълтите завеси.

— Изключително добре.

Младият мъж изостави за миг заниманието си и се обърна, за да я погледне.

— На пари ли?

— Разбира се.

Той се усмихна широко.

— Е, в такъв случай вечерта няма да бъде напълно загубена.

Стоеше неподвижно в полумрака, образуван от тежкия жълт брокат — висок, красив като греха метис с бронзова кожа и с тъмни чувствени очи, със здраво тяло на воин, с опустошителен чар и ненаситна жажда за удоволствия.

— Въпреки че бих могла и да променя мнението си — измърмори Флора, без да откъсва натежалите си за сън очи от изкусителния му образ.

— Разчитам на това.

Гласът му беше по-тих от шепот, толкова слаб, че не можеше да достигне до другия край на стаята, където беше леглото.

Той постоя неподвижно известно време, съзерцавайки спящата жена, като се питаше как се беше получило така, че да бъде дотолкова обсебен от нея. Тежките й коси се бяха разпилели по дантелената възглавница, лицето й беше като на почиваща си мадона, въпреки че тя притежаваше страстната чувственост на някоя от мадоните на Бугро. Устните й, леко разтворени в съня, бяха сочни, като ужилени от пчела, с цвета на череша. Тъмните й ресници правеха сянка на порозовелите й бузи. Меките й закръглени гърди, които беше целувал и галил само преди минути, се повдигаха и падаха под копринения бял чаршаф. Погледът му се плъзна надолу, към бедрата й и вдлъбнатината между тях, към така силно привличащия го източник на наслада. Единствено с красотата обаче не можеше да се обясни магнетичното й въздействие върху му, защото още от юношеството си той беше непрекъснато заобиколен от красиви жени. Но тя беше нещо повече от привлекателна жена — от Флора Бонам се излъчваше рядка жизненост и още по-рядката способност да се издига над светската суета. Надарена с голяма интелигентност, тя беше също така игрива, предизвикателна, любознателна, безкрайно искрена, на моменти дори прямотата й водеше до някои неудобни положения. Освен това тя беше първата жена от тези, които познаваше, която можеше да се равнява с него в леглото — дива, изобретателна, предизвикателна… сочна като персийска одалиска.

Тя действаше като наркотик — можеше да накара човек да забрави дълг, разум, ясно определените си цели в живота.

Тя определено представляваше опасност за душевното му спокойствие.

Беше истинска отрова, вече проникнала в кръвта му.

ГЛАВА ПЕТА

Пикникът беше едно от онези съвършенства, които могат да се случат само няколко пъти в живота на човек. Времето беше топло и слънчево, така че лисицата беше изкарала от леговището малките си, за да поиграят навън, в резултат на което малката групичка, пристигнала от ранчото на Адам, наблюдава в продължение на почти един час веселата им игра. Екскурзиантите бяха застанали срещу вятъра и достатъчно далече, за да могат да разговарят шепнешком, без да бъдат чути. Люси се въздържаше от всякакви възклицания. Дори мисис Маклауд, която никой не наричаше в лицето „Клауди“ беше чута един-два пъти да произнася сдържано: „Какъв райски ден!“, когато лисичетата се свиваха като пухени топки и се търкаляха надолу по хълма.

Мисис Маклауд беше изминала успешно пътя до тук върху гърба на Чарли, но успя да слезе от седлото с помощта на двама мъже. След това поотупа от прахта черната си вълнена пола и попита:

— Къде е столът ми?

Сега стоеше удобно разположена в сгъваемия си стол като някой ориенталски владетел. На главата си имаше боне, двойната й брадичка потрепваше, докато ръководеше пикника като роден генерал.

— Графе — рече със специфичното дори за дамите, завършили училище в Единбург шотландско произношение, — сетихте ли се да донесете далекогледа. Виждам някакво животно ей там.

— Люси, предложи на граф Холдейн от целувките.

— Лейди Флора, настанете се на одеялото и си вземете от сандвичите с пушена сьомга.

Адам й подаде далекогледа почти веднага и за известно време потокът от нареждания беше прекъснат, толкова погълната беше гувернантката от гледката.

— Липсваше ми — тихо каза на Флора младият мъж, след като се върна върху карираното одеяло, постлано на земята и се протегна да вземе шишенцето с коняк от дъното на кошницата с хранителни продукти.

Младата жена почервеня, смутена от интимния му тон и се огледа, за да види дали някой не беше забелязал. Люси и баща й обаче извършваха довършителните работи върху лодчицата, която графът беше издълбал от парче дърво, докато бяха наблюдавали лисичетата, а мисис Маклауд за момента беше погълната от съзерцаването на околния пейзаж.

— Никой не ни гледа — прошепна той и отвори сребърното шишенце. — Аз съм самата дискретност. Искаш ли малко? — предложи той, като надигна бутилката към нея.

Младата жена нервно поклати глава — от всички, които познаваше, Адам имаше най-малко нещо общо с дискретността.

— Това ще ти помогне да се отпуснеш — рече с топла усмивка той, като отново й подаде коняка. — Нервна си.

— Нервността ми е от щастие.

Флора учтиво отпи една глътка. Беше в прекрасно настроение, напълно отпочинала след утринния сън, омаяна от присъствието на Адам и от вниманието и грижите му. Тя погледна към Клауди.

— Тя ми напомня за гувернантката, която така и не издържа повече от седмица у нас. Нерви, свързани с детството.

— Клауди е безобидна.

— В какъв смисъл?

Тази жена изглеждаше като охранен сержант, обучаващ на строева подготовка войниците си.

— Не обръща внимание на дребните ми прегрешения и обича искрено Люси.

— Което е достатъчно.

— Предостатъчно. Само обичта й към Люси би била достатъчна.

Флора внезапно си даде сметка, че под външния си дързък и леко непочтителен вид той криеше собственото си нещастие.

— Много си щастлив, че имаш Люси — каза тя.

— Знам. Дори и с цената майка й да е Изолда.

Флора не си спомняше майка си, защото беше умряла в ранното й детство, така че животът с двама родители й беше напълно непознат. Но да имаш жива майка, която не се интересува от теб, трябваше наистина да е много болезнено.

— Но сега, стига тя да не реши да се върне — продължи с усмивка Адам, — както се пее в песента „Животът ще бъде истински хубав“.

— Къде я намери?

Лицето му замръзна за момент, а на слепоочието му потрепна едно мускулче — толкова неприятни бяха спомените, нахлули в съзнанието му.

— Имах предвид мисис Маклауд — побърза да уточни младата жена, притеснена от изписаната на лицето му мъка.

Магията изчезна в миг и той като че отново дишаше свободно.

— Намерих мисис Маклауд във Форт Бентън, застанала на кея, след като беше слязла от последния за сезона кораб, в девет и половина сутринта на осемнайсети октомври преди четири години.

— Изключително точни спомени наистина.

— Тя спаси живота ми — произнесе тържествено той. — Помня всичко до минутата.

И това наистина беше така. Същата тази сутрин той точно беше излязъл от бара на Карсън, където беше прекарал нощта в пиене, хазартни игри и от време на време — в качване на горния етаж с някоя от дамите. Беше нещастно обвързан, нещастно женен за Изолда. Беше дошъл тук, за да посрещне бавачката, която трябваше да е потеглила от Сейнт Луис и която трябваше да се грижи за детето, което очакваха, но тя не беше пристигнала. Друг кораб не се очакваше по Мисури до пролетта и мисълта, че Изолда ще докосва детето му, му беше кошмарна. Не че тя щеше да прояви особен ентусиазъм при тази възможност, но той все пак щеше да се чувства по-спокоен, ако имаше още някой — и то за предпочитане някой мощен и със заплашителен вид — който да се заеме с детската стая.

Единственото, което Изолда беше правила през кратките месеци на брака им, беше да се оплаква: от жегата, от студа, от праха, от вятъра, от липсата на хора с изтънчени маниери наблизо, от предразположението на Адам към алкохола — склонност, появила се след сватбата им, от неудобствата, причинени от бременността й. На последната младият мъж гледаше като на още по-голяма неприятност, тъй като беше принуден да се съгласи на този брак заради предсмъртното желание на баща си.

Не че не чувстваше отговорност към това дете, но обстоятелствата около неговото зачеване му бяха неприятни.

— И оттогава не сте се разделяли — отбеляза учтиво Флора, тъй като мълчанието се беше проточило много.

Върнат към по-приятното настояще от звука на гласа й, Адам каза:

— Клауди се оказа безупречна. Работодателят, който трябвало да я наеме, така и не се появи на пристанището, така че тя стана „нашата Клауди“ по случайност.

— Напомня за английската кралица.

— Само че в доста по-обемен вариант — съгласи се с усмивка Адам. — Трябва да бъда изключително дипломатичен, защото тя ме бие по килограми.

— Ти и дипломатичност? Мислех, че имаш склонност по-скоро към деспотизъм.

Думите бяха произнесени с очарователна усмивка, която стопли сърцето на младия мъж.

— И това ти харесва — каза той, като я гледаше с безсрамно страстен поглед.

— Не, не ми харесва.

Бузите й обаче пламнаха и тя усети познатото пулсиране в долната част на корема си. Беше достатъчно да я погледне по този начин и тя се разтваряше за него.

— Тогава ще трябва да помисля за нещо различно за тази нощ, нещо, което ти харесва.

Зърната на гърдите й се втвърдиха при тези произнесени с тих, леко дрезгав глас слова, при обещанието за очакващите я удоволствия, при спомена за страстната им игра в плевника.

— Трябва да престанеш…

— Иска ми се да легна отгоре ти веднага, ей там, зад онова възвишение. Няма да можеш дори да въздъхнеш, иначе ще те чуят — ще трябва да ме оставиш да проникна в теб, без да издадеш нито звук. Няма да можеш дори да дишаш тежко или те ще се запитат какво правим, а когато дойде върховният момент, ще поема вика ти в устата си. А после, като се връщаме при другите, ще усещаш как спермата ми потича надолу по бедрата ти и аз ще знам, че тя ще бъде в теб и после, докато пиеш лимонадата си и ядеш от сандвичите със сьомга…

Беше застанал така, че да я прикрива от останалите. Всички те бяха погълнати от конструирането на лодката, но Адам не искаше, ако някой случайно вдигне поглед, да забележи червенината по бузите на младата жена или учестеното й дишане, или пък настръхналите й зърна, напиращи под финия плат бялата й ленена блуза.

— Бих предпочел да не играем дълго билярд тази вечер, ако нямаш нищо против — прошепна той, като докосна едното от зърната с връхчето на пръста си. — Иска ми се да ти покажа леглото си.

— Аз съм обсебена от теб — произнесе едва чуто Флора, стиснала длани в скута си, за да възпре треперенето на ръцете си.

— Тогава след една игра ще кажа „лека нощ“… и ще те чакам горе.

* * *

По време на вечерята същата вечер, точно когато сервираха рибата, една от слугините подаде някаква бележка на Адам.

— Извинете ме — каза лаконично той, след като прегледа бележката, стана от масата и излезе от стаята.

Върна се само след няколко минути заедно с някакъв гост — висок млад метис, който имаше толкова общи черти с Адам, че роднинската им връзка не подлежеше на съмнение.

— Приятно ми е да ви представя братовчед си — съобщи домакинът. — Лейди Флора Бонам, лорд Холдейн, Джеймс дю Гар.

— Простете, че се натрапих — каза с почти незабележим френски акцент мъжът и се поклони, — извинете и вида ми, но Адам настоя да вляза.

Беше облечен по типичния за граничните райони начин: комбинация от кожа и плат, панталони с ресни и мокасини и риза-туника и сако.

— Непременно трябва да се присъедините към нас — отвърна Джордж Бонам. — Ние не държим на официалностите. По всичко личи, че яздите отдалеч.

— Идва от Вирджиния Сити — обясни Адам. — Сядай тук, Есх-ка-ка-мах-ку — продължи той, наричайки го с индианското му име, което на езика абсароки означаваше „Изправеното копие“.

След това домакинът издърпа един стол и даде знак на един от слугите.

— Вино ли ще пиеш или бърбън? Или кафе?

Знаеше, че братовчед му е изморени след часовете, прекарани на седлото.

— Кафе.

— Джеймс ми каза, че Мар бил упълномощен официално от генерал Шерман да ръководи милицията му. Сега, след като вече действащият губернатор може да издава държавни квитанции на местните търговци, гражданската му армия ще излезе от кръчмите.

— Това ще окаже ли някакво влияние върху вашия клан, който е толкова по на север? — заинтересува се графът, който знаеше много добре какво голямо предимство можеше да има разстоянието в пустошта.

— След неотдавнашното убийство на Боузман и неприятностите, които им причиниха индианците Дакота на запад, чак до Мъсълшел, Мар ще разполага с достатъчно извинения, за да поведе доброволците си където пожелае. И за нещастие, сега вече той разполага и с гаранции, с които да финансира операциите си.

— Обещал на хората си освен заплати и плячкосване — допълни братовчедът. — Имат разрешение да задържат „Всичко, което успеят да пленят от индианците“. Това точно бяха думите на Мар.

— Каква ще бъде опасността от тях за твоята долина? — попита Флора.

— Можем да се защитим — отвърна спокойно Адам. — Те не ни притесняват.

Въпреки мекия му тон в думите му се долавяше заплаха.

— Джеймс ме уверява, че документите ми за собственост над земята са в ред и аз му имам пълно доверие. Той е моят адвокат.

— Вместо това по-добре благодари на баща си, че предвидливо е осигурил всичко чрез Конгреса.

— Татко разбираше прекрасно стойността на земята — каза с мрачна усмивка Адам. — „Семейните имоти могат да се увеличат благодарение на брака и да се запазят с отговорно отношение към финансите“ — повтаряше често той.

— Колко жалко, че Изолда притежаваше лозята, които искаше той — рече с усмивка братовчед му.

— Колко жалко, че здравето му беше толкова разклатено — измърмори Адам. — И че ти още не беше свършил учението си в Сорбоната. Може би щеше да изнамериш някой не чак толкова обвързващ начин, по който да получа тези земи.

— Забравяш за подчертания му интерес към херцогската титла на семейството й.

— Да, но татко беше избрал да се ожени по любов. Кажи ми сега какво знаеш за телеграмата от генерал Шерман — попита домакинът. Темата за личния му живот очевидно не му беше особено приятна. — Както и за слуховете за преназначаването му. Определена ли е датата за новите избори?

До края на вечерята се обсъждаха предимно политически теми. Два форта, единият на разклона за Мъсълшел, а другият в близост до големия завой край Йелоустоун, в най-скоро време трябвало според плановете да попълнят гражданската армия на Мар. Губернаторът Смит бил все още във Вашингтон, за да брани интересите на областта от заплашващите я удобства на цивилизацията, докато в момента действащият губернатор Томас Мар се беше захванал да защитава репутацията си на бивш генерал от гражданската война на Ирландската бригада.

Когато сервираха десерта, Адам се извини и отиде да каже лека нощ на Люси. Тя се беше оттеглила в детската стая по-рано, уморена от деня, прекаран в планината.

— Отдавна ли сте тук? — попита Джеймс, тъй като беше забелязал размяната на погледи между братовчед му и ослепителната лейди Флора, които го навеждаха на мисълта, че близостта помежду им е по-голяма, отколкото между домакин и гост.

— От три дни — отвърна графът. — Дойдохме, за да купим някои от чистокръвните коне на Адам.

— И татко е безкрайно доволен от покупката си — допълни с усмивка Флора. — Кажи му, татко, за колко време измина една миля тази сутрин Алепо.

— Виждам, че сега, след като разбра колко бърз е този кон, съжаляваш задето двамата с Адам изпуснахте гледката.

— И колко беше времето? — попита Джеймс.

Беше забелязал внезапната червенина по бузите на Флора, освен това знаеше за интереса на братовчед си към красивите жени. Внезапно си припомни клюката, която беше чул от Аврора Паркман и други във Вирджиния Сити за временното изчезване на Адам и Флора по време на приема, даден от съпруга й.

— Проклет да съм, ако не може да измине една миля за 1:46 минути. Не съм виждал толкова издръжливо животно след Аргонавт, който спечели през 1860 година в Аскот.

— В Англия ли ще го превозвате?

— Така мисля.

— Дълго ли възнамерявате да останете по тия места?

— Не знам точно — отвърна графът, като даде знак на слугата, че не иска от салатата. — Зависи от времето, което ще ми трябва за събирането на нужните материали.

— И от това как абсароките ще посрещнат татко — добави с грациозна усмивка дъщеря му. — Заел се е с изучаването на тяхната култура. Освен това обеща да попълни колекциите от растения и животни в Гьотинген и на професор Причард в Лондон.

— А вие помагате на баща си, така ли?

— По-скоро е обратното — заяви гордо графът. — Флора е най-младият учен, представил свои изследвания пред Кралското общество.

— Моите поздравления, лейди Флора — каза учтиво Джеймс. — В такъв случай ще ни изучавате известно време.

— Само татко. Тази есен ще трябва да бъда в Юкатан. Ще правим експедиция за изучаване на тамошните обитатели.

„Трябваше да се досетя“ — помисли си младият мъж. Адам се забавляваше само с жени, за които беше сигурен, че няма да предявяват обвързващи изисквания към него.

— Вие ме учудвате, лейди Флора. Повечето английски дами не биха рискували да стъпят извън Мейфеър.

— Флора не е като „повечето английски дами“ — отвърна с очевидна гордост баща й. — Тя може да язди и да стреля вероятно не по-зле от вас и при нужда да се защити от някой пустинен шейх или татарин.

— Татко, караш ме да се чувствам неудобно. Аз съм най-обикновена — просто обичам да пътувам.

„Най-обикновена“ не беше думата, която би използвал, за да опише Флора Бонам, размишляваше Джеймс. Тя му напомняше за много от картините, на които беше изобразена Венера — от нея се излъчваше същата поразителна чувственост. Във виолетовите й очи се долавяше особена страстност. Тежката маса коси, в които проблясваха златисти светлинки, сякаш мамеха да бъдат погалени. Дълбокото деколте разкриваше част от пищната й плът, а устните й бяха пухкави, предизвикателни и пълни с обещания.

Надяваше се, че тя ще тръгне по-скоро за Юкатан, защото при настоящото неясно положение на нещата, през следващите месеци той щеше да се нуждае от цялото внимание на Адам.

* * *

Джеймс сподели тези си мисли с братовчед си по-късно същата вечер, когато двамата се отделиха в библиотеката след играта на билярд и се настаниха край прозорците, гледащи към планината. Звездите блестяха ярко в нощното небе, сребърната луна висеше над скалистите върхове.

— Изглежда си сериозно влюбен — каза Джеймс. — Оставил си се да те победи.

Адам вдигна рамене.

— Почти не съм се оставил да ме победи. Тя е дяволски добра. Видя ли редицата от седем изстрела? Последният път, когато видях нещо подобно, беше преди няколко години в Париж, когато Дювал победи Франсоа. Флора е наистина майстор.

— И то и в други области, съдейки по страстните погледи, които разменяхте тази вечер.

Адам се усмихна.

— Тя е удивителна.

— Кога си тръгва?

В гласа на Джеймс прозвучаха строги нотки.

— След ден-два.

— И тогава ще мога да разчитам на цялото ти внимание?

— Винаги си го имал, Есх-ка-ка-мах-ху — отвърна Адам.

— Ще я оставиш ли тази нощ?

— Ако трябва. Изпитваш ли ме?

— Трябва да съставим план как да избегнем доброволците на Мар или при нужда да се защитим, както и да се споразумеем с племето Дакота, което скоро ще започне да търси съюзници. А аз ще трябва да тръгна рано сутринта към летния лагер.

— Ще дойда да те видя преди да тръгнеш.

— След като тя заспи ли?

Адам кимна.

— Тя те чака, така че върви — каза Джеймс. — Мога да намеря стаята си и без теб.

ГЛАВА ШЕСТА

Тя го чакаше в стаята му, седнала напълно облечена в средата на леглото.

— Не знаех колко дълго ще стоиш с Джеймс. Не знаех и дали няма да влезе някой от прислугата. Сърцето ми блъскаше в гърдите.

Адам затвори внимателно вратата.

— Разпоредих се тази нощ никой да не ме безпокои.

Тя си отдъхна с облекчение и се отпусна игриво назад върху възглавниците. След това бързо се извъртя на една страна като вихрушка от бяла плът и небесносиня коприна.

— Вие мислите за всичко, нали така, мистър Сер.

Усмивката й внесе топлина в стаята.

— Опитваме се — усмихна се в отговор младият мъж.

Погледът му се насочи към часовника от абаносово дърво и злато върху камината.

— Още е рано. Какво би искала да правим?

— Има ли някакъв избор?

— Винаги.

— Първо бих искала да танцувам с теб.

— Тук?

Тя кимна. Тази идея й беше дошла още през деня, когато по време на пикника някой спомена за Тюйлери и на нея внезапно й се прииска да бъде с Адам в Париж, пред очите на неговите приятели и роднини. Това беше опасна мисъл, която съвсем не беше характерна за нея.

— Ще трябва да пееш.

— Или пък ти.

Веждите му се вдигнаха нагоре, когато се подпря на вратата.

— Искаш прекалено много.

— Ще го направиш ли?

— Ще опитам.

И той превъртя ключа в ключалката.

Когато тръгна към нея, тя усети вече познатото вълнение, което я обхващаше винаги при вида му. Тази вечер той беше много елегантен — с черен редингот и бродирана жилетка, лъскавата му черна коса беше като първобитна украса към модерното му облекло. А когато застана до леглото с протегната в знак на покана ръка, Флора забеляза необуздана чувственост в очите му.

— Струва ми се, че този танц е мой, лейди Флора — каза тихо младият мъж.

Пръстите им се докоснаха, после ръката й легна върху неговата и те се усмихнаха един на друг като двама влюбени, които споделят своето щастие, удоволствия и интимни мигове и ги запечатват завинаги в паметта си. Той я залюля в обятията си, обхванат от същите необуздани емоции, последвали разговора му с Джеймс — нуждата да я докосва и да я прегръща, ненаситния му глад за топлината на тялото й. А Флора обви с ръце врата му и се притисна силно към него, като че въпреки бурната страст и близостта му, минутите на щастието, което изживяваха заедно, намаляваха неумолимо.

Адам остана известно време така неподвижен, силното удоволствие внезапно беше задушено от меланхолия.

— Запомни този момент — прошепна младата жена.

Очите й се напълниха със сълзи. Чувстваше се така, като че вече го беше загубила. Усещането беше толкова силно, че тя докосна бузата му, за да се увери, че наистина е тук.

Той кимна мълчаливо и като обърна глава, докосна пръстите й с устните си.

— Май шейсет и седма — измърмори Флора, усещайки топлия му дъх върху пръстите си.

— Няма да забравя.

— Джеймс ще те отведе оттук.

— Не тази нощ.

— Но скоро.

Той въздъхна. Знаеше колко ограничено беше времето им заедно.

— Зависи… от действията във Вирджиния Сити.

— Може да те ранят.

Младият мъж поклати глава.

— Моят амулет ме пази.

Нежният му глас като че я обвиваше, сякаш духът му имаше силата да утешава.

— А сега ми попей — каза тихо той, като я изправи. — И ние ще потанцуваме двамата през тази пролетна майска нощ.

И Адам се присъедини към нея, топлият му глас беше като милувка, думите на любовната песен възпяваха клетвата за вярност. Той я притискаше до тялото си, движенията им бяха бавни, стаята беше слабо осветена, шумът от стъпките им потъваше в плюшения ръчнотъкан килим.

— Кога си ходила в Тюйлери? — попита младият мъж, като че беше прочел мислите й.

— Два пъти миналата година… по време на сезона.

Той поклати глава, защото миналата зима трябваше да стои тук и да пази табуните си, тъй като индианците Дакота бяха започнали да се придвижват доста по на запад от обичайните граници.

— И предишната година през пролетта.

— Кога?

Искаше му се да е бил там по същото време.

Флора се усмихна.

— През април, по време на първите конни надбягвания.

— Тогава си видял как Донжан спечелва Кралската купа — измърмори с усмивка на уста той.

— Твоят кон?

Тя внезапно спря на едно място и погледна нагоре, така че да види очите му и да прочете в тях същото удоволствие, което чувстваше тя самата.

— Моят кон — тихо се съгласи той, като я придърпа по-близо до себе си.

В усмивката му се четеше простичко щастие.

— И тази вечер Тюйлери ухаеше на резеда.

— Спомням си тази нощ и сега вече знам защо.

— Душите ни са се срещнали — прошепна той.

* * *

Тази нощ се любиха с необичайна нежност, като че телата и емоциите им бяха крехки, като от стъкло, като че меланхолията, която ги беше обхванала тази вечер, беше накарала досегашния им ненаситен глад да замлъкне, като че бяха сами в един сгромолясващ се свят.

— Как се чувстваш? — попита тихо Флора много по-късно същата нощ, докато Адам лежеше отгоре й, затихнал за момент, подпрян на лакти.

Очите му не се виждаха в мрака. Тя нежно докосна една от розовите раковинки на ушите му.

— Ощастливен от боговете, биа.

— Или просто късметлия.

Той завъртя глава леко на една страна и я погледна въпросително.

— Изключваш всичко мистично?

— Защо ги носиш толкова често? — рече вместо отговор тя, като докосна обецата му.

Прагматичното й чувство беше развито прекалено добре, за да остави място за мистицизма.

— Те са дар от майка ми още когато съм се родил. Пазят ме от зло. Много силен талисман са — добави едва чуто той.

Думите му й напомниха за разговорите по време на вечерята за милицията и армията от запасняци, за плячкосване и фортове.

— Ще има ли убийства? — попита уплашено Флора, спокойствието и топлината, които се излъчваха от тялото му бяха точно противоположната страна на войната и смъртта.

— Ще се погрижа да те придружат. Няма защо да се тревожиш.

— Пък и те искат да убиват само индианци…

— Това са предимно приказки на чаша уиски и политически уловки. Това няма да продължи дълго — каза успокоително Адам.

— Страхувам се да не пострадаш.

— Няма. Тихо, сега. Целуни ме.

Думите му бяха последвани от подобаващи действия.

* * *

Адам влезе в стаята на Джеймс призори. Затвори тихичко вратата и прокара набързо пръсти през разрошените си коси, преди да се запъти към леглото.

— Изглеждаш уморен — каза братовчед му, като се изправи до седнало положение, — и дяволски разрошен, — добави той, като хвърли поглед към набързо навлечените дрехи на Адам. — Наблюдавах как навън се развиделява — обясни многозначително той, като скръсти ръце зад главата си и отново се излегна върху възглавницата.

— Съжалявам — извини се Адам и се отпусна тежко върху един стол край леглото. — Тя току-що заспа.

— Флора Бонам изглежда по-различна. Ти изглеждаш по-различен.

Джеймс присви леко очи.

— И то толкова скоро след Изолда. Изненадан съм.

— Не толкова, колкото аз — изръмжа тихо братовчед му.

— Чух че сте се запознали у съдия Паркман.

Адам се отпусна още по-ниско в стола си и погледна към братовчед си изпод тъмните си вежди.

— От кого чу това?

— От Аврора Паркман, между другото. Клюката се е разпространила. Тази вечер си пренебрегнал по типичния си неподражаем начин много от най-нормалните условности. Може би не е трябвало да се връщате в балната зала… — той направи многозначителна пауза, — после.

— Първо, съвсем не съм сигурен, че идеята да излезем беше моя — отвърна с лека, предизвикана от спомените усмивка Адам. — Струва ми се, че тя ме помоли да го направим.

— А ти никога не казваш „не“.

— Може да съм си го помислил.

— Но очевидно не за дълго.

— По това време тя вече се събличаше и сериозното обмисляне на един евентуален отказ ставаше изключително трудно.

— Какво щеше да стане, ако някой беше ви заварил? Баща й например?

Адам вдигна рамене.

— Но не ни завари. Така че за какво става дума?

— Става дума за това, че точно сега не е най-подходящият момент да се влюбваш. Положението е наистина много сериозно.

Тъмните очи на Адам се срещнаха с тези на братовчед му.

— Тогава нека те успокоя — това не е любов.

— Олекна ми — отвърна с усмивка Джеймс. — Подобна преданост е нещо необичайно за теб. Можеш да разбереш объркването ми, когато видях как открито я боготвориш.

— Наблюдателността ти ти изневерява — отговори тихо Адам. — Шерман на север ли се движи? — попита той.

Темата за любовните му преживявания беше рязко прекъсната.

— Ще трябва ли да се оправяме и с войска освен с доброволците на Мар?

— Не и на двата въпроса — отвърна братовчед му, разбрал, че разговорът за Флора Бонам беше приключил. — Помощникът на Шерман обаче, майор Луис, е на път за Вирджиния Сити, за да прецени сериозността на индианската заплаха.

— Така че трябва да прекараме лятото, като се опитваме да осуетим политическите амбиции на Мар и се надяваме зимата да настъпи по-рано, така че милицията да се прибере у дома си.

— Нещо такова. За нещастие двата форта, които строят, са прекалено близо.

— А приказките за златото в Йелоустоун може би са от по-голям интерес за доброволците, отколкото войната с индианците — отбеляза Адам. — Тъй като миналогодишните договаряния за отварянето на достъпа в тези земи все още не са ратифицирани, още едно оправдание за нахлуване в района може само да бъде от полза.

— Не забравяй и за интересите на някои хора от построяването на железопътни линии до находищата на въглища.

— Нито пък горещото желание на говедовъдите да пасат животните си на север от Йелоустоун. Проклетият Сторхам и стадата му вече са на границата на земите ни.

В гласа на Адам се чувстваше силно раздразнение.

— Ще отида да прибера оръжието, което поръча във форт Бентън след като занеса новините от телеграмата на Шерман в летния лагер.

— Ще се срещнем във форт Бентън. Да речем — след четири дни?

— Ще бъдеш ли все още жив след четири дни? — попита със саркастична усмивка Джеймс, впечатлен от уморената отпусната поза на братовчед си.

— В случай, че не съм — отвърна усмихнат Адам, — ти ще наследиш най-добрите ми коне.

Джеймс се изсмя.

— Истинска дилема за съвестта ми.

Адам се изправи и се протегна с дълбока въздишка.

— Отивам да поспя някой и друг час. Ще се видим във форт Бентън в четвъртък.

* * *

През следващите дни всички мисли, интереси и желания на Адам бяха съсредоточени във Флора Бонам. Беше изчистил дневната си програма от обичайните ангажименти. Беше се посветил изцяло на непрестанен секс с Флора, прекъсван единствено от изпълнението на задълженията на учтив домакин към графа и на предан баща на Люси.

Времето беше ограничено. И двамата бяха наясно с това. И проявяваха типична за двама влюбени изобретателност, за да прекарат възможно повече време насаме. Разменяха си целувки из тъмните ъгли и зад набързо затворени врати, определяха си срещи, за да избягат за миг от суетнята, виждаха се уж случайно в изолирани колиби и сенчести беседки, сред покоя на празните стаи, прекарваха блажени непрекъсвани от никого и нищо нощи заедно, като се събуждаха всяка следваща сутрин със засилващо се чувство на безнадеждност… тъй като още един ден беше изминал.

* * *

В сряда, в утринния полумрак, предшестващ изгрева, Адам обърна глава върху възглавницата и видя как вратата към балкона се отваря. На слабата светлина на избледняващата луна се открои някакъв силует, който се плъзна в стаята и когато завесата се върна на мястото си, каза шепнешком:

— Ксатси са[1].

Адам измъкна ръката си изпод главата на Флора безкрайно внимателно, отдели се от топлото й тяло и, след като погледна към лицето й, за да се увери, че спи, бавно стана от леглото. Даде знак на чакащия в тъмнината индианец да тръгне към тоалетната му стая, последва го, безшумно затвори вратата след себе си и заговори бързо на езика на абсароките.

— Много наблизо ли са вече? В коя посока се движат?

Знаеше, че опасността е наистина сериозна, щом племето е изпратило човек да го търси тук по никое време.

— Вчера пресякоха река Крейн Днес откъм югозапад — отвърна Бялата Видра.

— Колко са?

Адам се насочи към гардероба. Стаята беше слабо осветена от керосинова лампа, която оставаше да свети всяка нощ след заминаването на Джеймс.

— Петдесет човека.

— Оръжие? Боеприпаси?

Той отвори една от вратичките на шкафа и извади оттам чифт панталони.

— „Уинчестъри“. Фургонът с мунициите оставя дълбоки следи.

— Днес ще преместим лагера в южната долина. Те няма да могат да я открият, ако имаме солидна преднина пред тях — каза той, докато закопчаваше колана си. — Нашите хора предупредени ли са?

И той се присегна за блузата от лосова кожа.

Бялата Видра кимна.

— Докато стигнем в лагера, всичко вече ще бъде готово за преселването. Събираха вигвамите, когато тръгнах.

Главата на Адам се показа през украсения с мъниста отвор на дрехата.

— Кажи на Монтоя да изведе две понита. След пет минути ще бъда при теб в конюшнята.

— Есх-ка-ка-мах-ху каза, че си намерил нова жълтоока жена — каза Бялата Видра, дяволита усмивка разтегна бронзовото му лице. — И нови неприятности. Ще те пусне ли?

— Няма да я питам — отвърна усмихнат Адам и измъкна чифт украсени с мъниста мокасини.

— Разумен мъж — рече тихо високият абсароки. — Понито си за война ли ще искаш?

— Да — отговори Адам, докато пъхаше крака си в меката кожа.

* * *

Малко по-късно на бедрото му висеше пъхнатият в канията нож, на гърба му беше преметнат „Уинчестърът“, а Адам стоеше до леглото, за да се сбогува. Флора спеше с пъхната под бузата си ръка като някое дете, гърдите й се повдигаха леко и спокойно в съня й. Когато се наведе да я целуне нежно, тя се раздвижи в просъница. Младият мъж замръзна на място, докато дишането й се нормализира.

— Приятни сънища, биа — прошепна той.

Той постоя с вперен в лицето й поглед още за миг, докато спомените от изминалите дни изпълваха съзнанието му и после въздъхна тихичко.

— Камба-к’уеуима-тсики — прошепна той, казвайки й „трябва да тръгвам“.

И без това вече се беше застоял прекалено дълго, при положение че милицията беше по петите на хората от неговия клан. А и двамата знаеха от началото, че времето им заедно е ограничено.

И вече беше свършило.

Той се обърна и излезе от стаята.

* * *

Когато Адам влезе в детската, той събуди първо Клауди. Тя се изправи стреснато, когато младият мъж докосна рамото й, но веднага го разпозна под индианските му одежди и каза, докато се бореше, за да изправи едрото си тяло:

— Милицията трябва да е наблизо.

— Достатъчно близо, за да трябва да преместим летния лагер по-далеч от пътя им. Бялата Видра е тук. Дойдох да кажа „довиждане“ на Люси.

— Знаете ли кога ще се върнете?

Тя автоматично пооправи нощното си боне и напъха в него изпадалите кичури жълтеникава коса — чувството й за благоприличие присъстваше непрестанно в живота й, дори и когато беше облечена с намачкана нощница.

— Колкото може по-скоро. Грижете се за Люси и заради мен.

— Като че ли е нужно да ми го казвате — подсмръкна леко тя, — та нали съм с нея от деня на раждането й. По-скоро аз трябва да ви кажа да се грижите за себе си, тъй като проклетата милиция само язди насам-натам и гледа да застреля всеки, който й заприлича дори и слабо на индианец. Както ония диваци англичаните, които през 45-та година изклаха целия клан на баба ми и не оставиха незасегнато нито едно шотландско семейство.

— Аз винаги внимавам, мисис Маклауд — отвърна с усмивка Адам. — А и сме добре въоръжени.

— „Ще спечели онзи, който има повече барут“ повтаряше често чичо Роди и сигурно е знаел, тъй като през целия си живот трябваше да се спасява от преследванията на митничарите. Виждам, че бързате, затова отидете да събудите Люси и тръгвайте. Само още нещо — добави припряно тя. — Семейство Бонам ще стоят ли още? Люси се привърза страшно много и към двамата.

Младият мъж долови в гласа й нотки на съчувствие. Той се поколеба за миг, тъй като не знаеше със сигурност какви са плановете на графа и дъщеря му, но най-вече не беше сигурен, че в крайна сметка няма да се върне в спалнята си и да каже „Не си отивай“ на Флора. Не беше сигурен и относно намеренията на Клауди.

— Може да им предложите да останат още малко, ако мислите, че Люси ще бъде доволна. Завръщането ми зависи от обстоятелствата.

— Изстреляйте един куршум в някое от тези „обстоятелства“ и заради мен и Господ да ви пази.

Адам се усмихна.

— Изненадан съм, че методистките ви богове са толкова кръвожадни.

— Презвитериански, милорд, и те нямат нищо против наказването на злонамерените люде от време на време.

* * *

Не напълно разбудена, Люси погледна баща си, който я взе в ръце и сънено измърмори с типичната детска доверчивост:

— Донеси ми моята люлка за бебето Дий-Дий.

Привикнала с внезапните заминавания на баща си, тя не се беше изплашила ни най-малко от среднощната му поява.

— Обещавам. А ти помагай на Клауди да се грижи за имението.

— И също и за Джорджи и за Флора. Мога ли да им сервирам чай във всекидневната?

— Ще кажа на мисис О, че докато ме няма ти ще бъдеш домакинята — каза Адам и се усмихна на дъщеря си.

— Връщай се по-бързо, татко, защото обеща да ни заведеш да плуваме във вира, пък още не си го направил и Флора и Джорджи умират от желание да го видят.

Милицията на доброволците и злите им намерения не фигурираха в бележника с ангажиментите на детето му. А това наистина даваше известна утеха на баща й.

— Ще си дойда при първа възможност. Сега целуни татко.

* * *

След като двамата млади мъже излязоха от границите на земите на ранчото, след като бяха обсъдили подробностите, около успешното преместване на лагера на по-безопасно място, часове по-късно, когато те все още яздеха на север, Адам с изненада откри, че въпреки волята му мислите му се въртяха непрестанно около образа на Флора Бонам във вира — картините бяха толкова истински, толкова въздействащи, че по едно време той разтърси глава, опитвайки се да се отърси от тях. Подсъзнанието му обаче не можеше да бъде толкова лесно повлияно и Флора, под пъстрата сянка на върбите, излизаше усмихната от водата, показвайки все по-голяма част от пищната си голота и разтваряше ръце към него — тази тема се развиваше в най-различни вариации — като се движеше сред въображаемите пейзажи в мозъка му.

Малко преди да пресекат реката и да се появят в демонтирания лагер, изведнъж му дойде на ума, че Флора можеше и да е забременяла. Очевидно сериозността на предстоящото прибързано преселване не беше в състояние да подчини подсъзнанието му.

Обикновено жените, с които се свързваше единствено заради удоволствието, бяха опитни и също като него не бяха склонни да се занимават с каквито и да било последствия от взаимната си страст. Флора обаче не си беше послужила с никоя от известните му предпазни мерки, а неговото желание така и не беше успяло да изстине достатъчно, за да се сети за тази подробност.

Което направи едва сега силно изумен.

Докато конят му прецапваше през плитчината, вдигайки пръски вода, в мозъкът му непрекъснато се носеше мисълта, че Флора Бонам може би вече носеше детето му. Беше преживял този феномен единствено заедно с Изолда. И тогава тази новина му беше прозвучала като слагане на белезници за цял живот. Странно, но вероятността Флора да носи детето му му се стори… приятна.

Мечтанията му бяха прекъснати от приветствени викове. Бяха достигнали средата на реката и от отсрещния й бряг подвикваха деца, жени им махаха с ръце, няколко млади индианци навлязоха във водата, за да ги посрещнат, кучетата лаеха гръмогласно.

— Добре дошъл, Тсе-дитсира-тси — каза бодро един млад воин, чийто кон яздеше до този на Адам. — Готови сме да се бием заедно с теб.

— Ако се наложи — отвърна с усмивка Адам. — И тогава ще видим как Мар ще удържи пред добре въоръжена група войни. Есх-ка-ка-мах-ху още ли е тук?

И блажените размисли за Флора Бонам и нейното бебе бяха изместени от нетърпящите отлагане въпроси за оцеляването.

ГЛАВА СЕДМА

Адам беше оставил набързо драсната бележка, адресирана до графа върху масата в трапезарията. По време на закуската, преди още Люси да се е присъединила към тях, Джордж Бонам каза на дъщеря си:

— Снощи Адам е заминал за летния лагер. Ето — продължи той и й подаде листа през масата. — Казва довиждане и на теб.

Флора беше разбрала, след като се беше събудила в празното легло, че Джеймс е извикал Адам, но като че осъзна станалото едва след като го видя написано черно на бяло. Той наистина си беше отишъл от живота й.

Моите извинения, че се наложи да замина така прибързано, но в селото ми имат нужда от мен. Ако мога да бъда от полза с нещо във вашите изследвания, моля ви да ми се обадите. Сърдечни поздрави на вас и на лейди Флора.

Довиждане

Адам.

Не се беше надявала на нищо повече, но безличните слова я върнаха към реалността на напълно различния им начин на живот. Адам Сер бързаше, за да предпази заплашеното от нападение село, а те с баща й бяха само спрели се пътьом в северната долина чужденци, наблюдаващи този рядък и изчезващ свят. Адам беше разбрал временния характер на посещението им и наистина нямаше какво повече да каже освен общоприетите любезности.

— След идването на Джеймс, неговото заминаване беше само въпрос на време — обяви небрежно тя и върна бележката на баща си. — Още във Вирджиния Сити бяхме подочули нещо за набезите на милицията. Освен това и покупката на конете е вече факт. Готова съм да тръгнем когато кажеш.

„Изумително е, — мислеше си тя, — как човек можеше да се научи да прикрива чувствата си.“ Заслугата за това може би се падаше на обучението, получено сред модното общество.

— Мисля да оставя състезателните коне, докато бъда в състояние да ги изпратя с кораби до Англия — заяви баща й, докато си наливаше още кафе. — Иначе всичко във връзка с пътуването ни е готово. Адам уреди посещението ни в селото на Четиримата вождове.

— След един час ще бъда готова с багажа си — съобщи с привидно спокойствие Флора.

Внезапно се беше почувствала изоставена — ново усещане за една млада жена, която се гордееше с променливостта и непостоянството в живота си.

В този момент в трапезарията влезе мисис Маклауд, хванала за ръка Люси, която идваше за закуска. Щом стигнаха до масата, тя съобщи с официален тона:

— Лейди Люси би била щастлива, ако удължите визитата си и останете и по време на отсъствието на баща й.

Отменяне на присъдата! Емоциите, които вече не й се подчиняваха, изпълваха съзнанието й. Нито логиката, нито разумните доводи имаха нещо общо със спонтанната й реакция. Тя можеше да остане и това беше достатъчно. Вероятността да види Адам отново, надхвърляше мечтите й. Младата жена осъзнаваше, че не трябва да показва несдържаното си вълнение, затова се усмихна на малкото момиченце, изви поглед към баща си и каза спокойно:

— Според мен идеята е чудесна. Какво е твоето мнение, татко?

— Бихме могли да останем за кратко, Люси — отвърна графът, усмихвайки се топло на очакващото отговора му дете. — А баща ти може да отсъства по-дълго. В такъв случай ще трябва да продължим с посещенията си сред другите кланове.

— Когато татко ме събуди тази вечер, за да ми каже довиждане, той каза, че ще се върне възможно най-бързо — съобщи абсолютно убедено Люси. — Никога не е отсъствал много дълго. Освен това — продължи тя още по-възбудено, — татко каза, че аз мога да го замествам като домакиня, докато той отсъства. Мога да сервирам чая и изобщо всичко и щеше да съобщи това на мисис О, преди да тръгне, и значи го е направил, и аз ще мога да го правя, и ще бъде чудесно.

Адам си беше взел довиждане с Люси, но не и с нея, помисли си тъжно Флора. И внезапно й се прииска също да беше получила част от тази любов.

— Ти ще бъдеш домакинята — обяви весело графът, като прекъсна мечтите на дъщеря си, — така че няма как да не останем. Ще имаме ли ягодова торта за чая?

— Стига да искаш, Джорджи, ще кажа на готвачката да направи няколко. А след закуска нека се разходим с конете?

— Първо уроците ви, лейди Люси — напомни й Клауди.

Отидоха да пояздят между сутрешните и следобедните уроци на момиченцето. По-късно отидоха до вира, съпроводени от Том и се възхитиха от гористата местност. Завоят, който правеше реката, намаляваше скоростта й, с времето водовъртежите бяха издълбали в скалите малък вир, ограден с върби. Спокойната обстановка, високите леко поклащащи се треви, плачещите върби, засенчващи като дантелени завеси водата, мелодичните птичи песни, изпълващи въздуха и танцуващите под слънчевите лъчи пъстри пеперуди създаваха идилична обстановка, истински прериен рай.

— Ще ви надбягам до водата — възкликна Люси и скочи от понито си изкусно като опитен ездач.

И полетя през високата трева, издавайки щастливи викове. Възрастните я последваха на свой ред. Докато малкото момиченце радостно плискаше и цапаше из водата, останалите от компанията се излежаваха върху затоплената от слънцето трева. Пасторалната сцена беше наистина изключително красива и спокойна и ако Адам също беше с тях, мислеше с копнеж Флора, следобедът щеше да бъде прекрасен.

Тази вечер младата жена полюля в обятията си детето, за да го приспи. Двете си разказаха една на друга различни истории и изпяха любимите си детски песнички. Люси говореше свободно френски, английски, абсароки и дъблинския диалект на мисис О, така че музикалният й репертоар беше странна смесица от различни култури, а произношението й беше безупречно за всеки един от споменатите езици — феномен, характерен за малките деца.

Флора усещаше топлото й меко телце, сгушено в скута й, блаженото усещане, което то й даваше, не можеше да се сравни с нищо, което беше преживяла до този момент. Това странно състояние на щастие очевидно се дължеше на самата Люси, на която никой не можеше да устои, както и на факта, че е дъщеря на Адам. За първи път в живота си младата жена съжали, че не може да има деца. Никога преди не беше гледала на този факт като на особена загуба. Но никога преди това не беше държала на ръце дъщерята на Адам, никога не беше и предполагала, че някой може да й липсва толкова много. Радостта й се помрачаваше от усещането за непоправима загуба.

— Защо не останете при нас — предложи Люси.

Очите й, миниатюрна версия на тези на баща й, бяха вперени в лицето но Флора, пухкавото облаче на ухаещата й на лавандула нощница се белееше в полумрака.

— Татко може да помоли клановете да дойдат тук и няма да се налага вие да ходите при тях.

— Мисля, че животът на баща ти е прекалено запълнен, за да трябва да се съобразява и с нашите ангажименти.

— Той ще го направи, защото те харесва. Това ти го казвам аз. Татко почти никога не кани гости — казва, че е прекалено зает. Но с теб се смее и се усмихва много и е щастлив, откакто си тук. Така че трябва да останеш.

Колко примамливо звучеше това предложение сред тишината на детската стая, докато люлееше Люси в ръце, а душата на Адам като че присъстваше някъде в стаята.

— Може би ще дойдем и друг път да ви посетим — заяви мило младата жена, тъй като не искаше да причинява мъка на момиченцето.

— Непременно трябва да дойдете — настоя детето, — и да останете дълго, дълго. Дори Клауди те харесва — продължи тя, а лицето й се озари от невинната й слънчева усмивка, — а тя харесва малко хора. Само татко и мен и може би някои от слугите, които „знаят своето място“, казва тя. Клауди не е доволна, когато татко идва на вечеря по риза, и от това, че слугите бъбрят с нас, и от много други неща, които нарича „правила за благоприличие“ — не спираше да мели Люси. — Знаеш ли, че една дама може да отиде на представление облечена само в черна или синя рокля? Мама обаче знаеше всички правила на благоприличието, но Клауди въпреки това не я обичаше. Но и мама не обичаше Клауди, двете си приличаха и в това. Веднаж, много отдавна, чух как татко каза на мама с най-строг глас, че Клауди ще остане докато той е жив. Мисля, че това означава до края.

Флора се усмихна тъжно на обяснението на момиченцето и рече:

— И аз мисля, че си права.

— Клауди казва, че ти си независима жена, — продължи открития си невинен разказ детето, — и мисли, че е наистина страхотно, че са чели нещо, което си писала пред цяла група стари хора в Англия и казва, че всички жени трябва да бъдат образовани като теб. Тя ще ме учи на гръцки и латински и на още много неща, които само джентълмените имали шанс да научат. Татко казва, че оставя обучението ми в нейни ръце. Мисля, че това й харесва и че е добър учител, защото вече мога да чета, а татко казва, че много от почти четиригодишните не могат.

— Наистина си много щастлива, че имаш Клауди. Моят татко също ми даде възможност да науча много неща, които другите момиченца нямаха възможност да научат. Аз отраснах на границата като теб, въпреки че страните бяха винаги различни.

— Татко каза, че тази година мога да отида с него, когато пътува. Клауди не обича пътуванията, но аз вече съм достатъчно голяма и нямам нужда от бавачка, така че ще отида с него. Конете на татко се състезават навсякъде. Може би ще те видим в Париж.

— Това би било чудесно. А някой път трябва да дойдеш да ме посетиш и в Лондон.

— Ще дойдем — отвърна уверено Люси, със сигурността на любимо дете. — И ще гледаме Алепо да се състезава по вашите писти.

* * *

Беше минало полунощ, когато обитателите на малкото индианско селце пристигнаха в изолираната планинска долина. В началото бяха пътували бавно, вървейки направо през реката, но така не бяха оставили никакви следи, издаващи посоката в която бяха тръгнали — водата беше заличила всичко. Когато няколко мили по-нататък най-после бяха излезли на брега, групата разузнавачи, останала след тях, продължи да унищожава доказателствата за преминаването на абсароките оттам.

Въпреки късния час, в лагера кипеше активна работа — всички се бяха захванали с издигането на вигвамите. Не след дълго вече имаше построени достатъчно от тях, за да може целият клан да се приюти от студената планинска нощ. В колибите бяха запалени огньове, храната беше приготвена, децата — сложени да спят, събитията от изминалия ден — обсъдени с чувство на задоволство.

Хранителните им запаси бяха попълнени от неотдавнашния лов на бизони, така че хората можеха спокойно да си стоят тук, докато милицията се изтегли в градовете за през зимата. Само младоците искаха да се бият с доброволците. Откакто белите хора нахлуха в земите им преди четири години в търсене на злато, само най-глупавите и най-войнствените виждаха в боя разрешението на проблемите им.

Гарваните бяха малко племе, населението им не надхвърляше четири хиляди човека дори когато се събираха двете му части — Планинските и Речните Гарвани. Водачите им бяха разбрали още през 1825 година, че нямат друг избор, освен да съжителстват с белите. Днес беше просто поредният преход от дългото пътуване заради оцеляването.

Адам, Джеймс и Бялата Видра насядаха около огъня във вигвама на Адам. Другите се бяха разотишли по колибите си преди малко, така че бяха останали само тримата млади мъже, израснали заедно като братя. Бяха яли, пушили и обсъждали различните пътища, които можеха да ползват доброволците на Мар. Бяха си припомнили различни случки от младостта и се бяха смели на лудориите си. С напредването на нощта гласовете им бяха започнали да звучат по-глухо, умората им започваше да се проявява.

Преселването обаче беше минало успешно.

Кланът беше вън от опасност.

Чувството на задоволство засега заглушаваше тревогата от неизбежните проблеми, които ги очакваха в бъдеще.

Кожата, която покриваше входа се вдигна и във вигвама влезе някаква жена, носеща купа с питки.

— След като няма да лягате да спите, реших че няма да се откажете от няколко питки с лешници.

Пролетна Лилия се усмихна на мъжете.

— Аз обаче имам намерение да спя — каза Джеймс и взе една от малките питки. — И ако нямате нищо против, точно това ще направя.

— Идвам с теб — обади се Бялата Видра. — Не бях забелязал, че е станало толкова късно.

И той погледна дяволито Адам.

Само след секунди в колибата бяха само Адам и Пролетна Лилия.

— Приятелите ми не са с особено изтънчени маниери — усмихна се младият мъж.

— Може би и аз съм като тях — рече Пролетна Лилия и постави на земята купата.

— Никога не си се отличавала с добрите си маниери — усмихна се Адам. — Но аз знам как да се справям с това. Вече имам доста голяма практика.

Беше се полуизлегнал, облечен само с панталони и мокасини, а оръжието му беше разпръснато край него.

— Но Бялата Видра каза, че жена ти си е отишла.

— Ти все още си жената на моя брат[2]. Неговата памет ми е скъпа.

— Каква е тази жълтоока жена в ранчото ти?

— Тя не остана дълго. А ти си член на семейството ми.

— Ти вече се грижиш за мен и за децата на брат си. Няма да бъда взискателна. Ти имаш нужда от жена, Тсе-дитсира-тси. Спеше с мен, когато бяхме млади, преди да се омъжа за брат ти. Знам, че мога да те направя щастлив.

— И двамата нямахме никакви грижи през онези дни — отвърна тихо младият мъж, припомняйки си дните преди откриването на златото. — Вече не е същото.

В младостта си той беше участвал в любовните игри между младите воини и хубавите момичета, но след като се беше оженил, вече не беше почтено да участва в тях, тъй като не можеше да създаде семейство с някоя от индианските девойки. Оттогава му се беше налагало да отхвърля не едно примамливо предложение, тъй като не му се искаше да създаде дете, за което след това нямаше да може да се грижи както трябва. В гъвкавата структура на клана, където границите на семейството са донякъде размити и почти всички са свързани от роднински отношения, детето му нямаше да страда, но той самият щеше да чувства задължения, които нямаше да може да изпълнява. Той вече не прекарваше почти цялото си време сред майчиния си клан, както беше правил в юношеството и младостта си.

— Не очаквам да останеш в лагера, Тсе-дитсира-тси. Остави ме само да ти доставя удоволствие.

— Разкажи за децата на брат ми. Достави ми това удоволствие. И не ме изкушавай с това, което не мога да взема.

— С това, което не искаш да вземеш, упорити човече. Бих могла да те нападна. Много съм силна.

Адам се разсмя.

— Тази вечер може и да си. Уморен съм.

— Заради жълтооката жена. Джеймс каза, че не си спал в продължение на дни, защото тя не те оставяла.

— Джеймс говори прекалено много — въздъхна леко младият мъж.

Той обаче не можеше да се начуди каква беше тази съблазън на Флора Бонам, че беше готов да изостави всичко заради възможността да усети нежния й допир.

— Той говори истината, Тсе-дитсира-тси. Кажи ми името й.

— Тя си замина.

— Завинаги ли? — попита тихо тя, тъй като забеляза погледа му, когато произнесе трите думи. — Как ще живееш?

В осветения от огъня вигвам настъпи кратко мълчание.

— Както винаги съм живял, Лилия — отвърна най-после той. — С дъщеря си и с клана си.

— Отърва ли се от графинята?

— Надявам се — отговори с лека гримаса той. — А ти задаваш прекалено много въпроси на един мъж, който не е спал. Отивай да се погрижиш за децата си и ела пак да ме притесняваш утре, след като си почина.

— Което и мисля да правя, Тсе-дитсира-тси, докато не ми кажеш „да“.

— Точно от това имам нужда — каза с дяволита усмивка Адам. — Жена с определена мисия.

— Моята решителност ще ти помогне да вземеш правилното решение — отвърна с усмивка Пролетна Лилия. — Очаквай ни с децата за закуска.

Той изохка, след което лицето му се озари от широка усмивка.

— Готвиш ли?

— Като че ще оставя децата ми да ядат това, което сготвиш ти. А после можеш да помогнеш на Малкото Мече да поязди.

— Още нещо? — попита с язвителен тон Адам.

— Би могъл да срешеш косата ми — каза тихо тя.

— Малко вероятно — отвърна с приятна усмивка младият мъж. — Намери някой друг, който ще среше косата ти.

— Реших да опитам.

— Все още съм достатъчно буден, за да мисля ясно.

— Решеш ли косата на жълтооката жена?

Не беше го правил, помисли си със съжаление той. За абсароките беше признак на силна любов, когато някой мъж реше косите на една жена.

— Не — отвърна тихо Адам.

— Тя е ранила сърцето ти, Тсе-дитсира-тси.

Той бавно поклати глава.

— Няма нищо чак толкова сериозно, Лилия. Тя запали само краткотраен огън в кръвта ми.

Споменът за нея обаче остана заедно с него в колибата след излизането на Пролетна Лилия и той сънува виолетови очи, уста на куртизанка и усмивка, от която сърцето му запяваше. Събуди се изведнъж, задавайки си въпроса какво ли правеше сега тя. Опитвайки се насила да се освободи от нежеланите спомени, Адам започна да прави наум списък на хората, които трябваше да сложи на пост — къде трябваше да ги разположи, колко на брой. Нямаше да си позволи да сънува Флора Бонам. Почувства облекчение, когато забеляза първите слънчеви лъчи. Младият мъж отмести встрани кожената завивка, повдигна покривалото и впери поглед в смълчания лагер. Росата проблясваше на слънчевата светлина, въздухът ухаеше на хвойна, небето беше ясносиньо — обещаваше топъл ден. Всички бяха на сигурно място — планинската долина беше естествена защита срещу евентуално нападение. В съседния вигвам се засмя дете и устните на Адам също се разтегнаха в усмивка.

Да пази своя клан, своята земя — това беше истинският му живот, неговата опора, неговата кауза, неговият дълг.

Нямаше време за мечти и за сънища.

ГЛАВА ОСМА

Флора и баща й останаха в ранчото още три дни, след което потеглиха към селото на Четиримата Вождове. Срещнаха се с хората от антуража си в базовия лагер край устието на Уайт Ривър, след което в продължение на два дни се движеха на запад през зелените прерии на Йелоустоун. С обиграността вследствие на дългата практика, Флора и секретарят на баща й Дъглъс Холмс, започнаха да си водят бележки за местната фауна и флора в големите, подвързани с кожа дневници. Алън Макдоналд, художникът на експедицията, рисуваше непрекъснато, за да превърне разкриващите се пред тях пейзажи в прекрасни акварели, а слугата на графа, Хенри, се грижеше за удобството по време на пътуването. От време на време спираха, за да увеличат с още един екземпляр колекцията си от растения или за да дадат възможност на Алън да улови някоя сцена в по-големи подробности. И Дъглас, и Алън пътуваха с тях от години, така че изпълняваха с лекота многобройните си задължения. Растенията се увиваха грижливо, за да се запазят и се поставяха в разделени на отделни части кутии. Местните птици и животни се изучаваха, описваха, нахвърляха се на скици. Времето в различни периоди на деня се отбелязваше — температура, посока на вятъра, образуване на облаци. Всеки един знаеше какво точно трябва да направи и да запише след годините, прекарани в обикаляне по света.

След като пристигнаха в селото на Четиримата Вождове, Флора започна да разпитва индианките и да документира различните им задължения, всекидневието им, начина на прекарване на свободното време. От преводача научи няколко основни фрази, така че можеше дори да задава някои прости въпроси. Имаше дарба към езиците, подхранвана от непрестанните им пътувания и ученето на мекия език на абсароките й доставяше истинско удоволствие. Интересуваше се от храната им, помагаше при приготовлението й и се опитваше да обработва кожа. Научи се да играе някои от предпочитаните от индианките игри със залагания и се възхищаваше на изкуството, нужно за създаването на красивите украси с мъниста и кожа. В домакинствата, където имаше по няколко жени, тя изучаваше разпределението на дейностите, взаимоотношенията между членовете на семейството, различните умения и сръчности.

Флора разпита и две жени-воини, заемащи видно положение в общността — бойните им подвизи бяха повод за същата гордост, както и при мъжете. Говори с един мъж, който беше предпочел да живее като жена — обличаше се като жена, занимаваше се с типично женските задължения. Решението му да възприеме женската роля беше напълно одобрено от племето. Флора беседва и със знахарките, които се радваха на голямо уважение, така както и колегите им от мъжки пол. Научи с изненада, че абсароките бяха имали и жени-вождове. И това не бяха легенди, защото Червеното Перо беше участвала в съветите на клана си само до преди няколко години.

Адам беше действащо лице в много от историите, които изследователката научи по време на престоя си в селото на Четиримата вождове. Талисманът му бил много силен, твърдяха разказвачите, военните му походи завършвали винаги с успех — малко били воините, които можели да нарисуват толкова резки (показател за броя на убитите врагове) на конете си като него. Тсе-дитсира-тси носел късмет в битките и бил прибавил към табуните си много от конете на дакотите, черните пети и чейените. Той участвал и в съветите, мнението му относно жълтооките се ценяло високо. Когато жените споменаваха за Тсе-дитсира-тси, те винаги изразяваха задоволството си, че съпругата му си е отишла с друг мъж.

— Ще спи отново с нас — смееха се очите им. — А вечер ще свири на флейта за любимата си, както правеше някога.

Флора не се и съмняваше, че ще го направи. Адам Сер не би издържал дълго без жена. Всеки път й беше трудно да запази безстрастния си изследователски тон, когато индианките говореха за него. Бил много търсен преди брака си, твърдяха те, като се смееха кръшно и се споглеждаха многозначително — беше се харесал на много от тях. Надяваха се, че ще се появи на летните събори на клановете, така че да могат да флиртуват с него, да танцуват с него, да го прелъстяват.

Сексуалната свобода на абсароките свидетелстваше за необичайното равенство между половете сред тях. Ролите на двата пола бяха еднакви в много области на живота: бракът се сключваше по взаимно съгласие, разводът беше проста, идентична и за двете страни процедура, и мъжете, и жените имаха право на любовници, децата бяха поделяни и хранени и от двамата родители, и от роднините. Съпружеската любов беше високо ценена, повечето семейства бяха моногамни и до живот, но тези, които не бяха, не страдаха от предразсъдъците на обществото.

Постепенно започна да й става по-лесно да мисли спокойно за Адам. Името му вече не предизвикваше същия наплив от горещи спомени както преди, можеше да мисли за изпълнените със страст дни и нощи в ранчото му донякъде философски. Бяха преживели заедно истинска лудост, която също като някой ураган, беше отминала набързо. Силното увлечение не беше променило живота нито на Адам, нито нейния. Нямаше защо да преувеличава или оцветява случилото се. Те бяха възрастни, зрели хора. И животът продължаваше.

Рутинните занимания носеха известно спокойствие на Флора. Процесът на разпитване, на водене на бележки, на събиране на разкази, митове, песни й беше познат, той беше за нея нещо като песничка от детството, носеща й спомените и усещанията от по-щастливи времена. Истински заинтригувана от записването на историята на една култура без писмени паметници, младата жена получаваше носещо й удовлетворение задоволство от работата си.

Баща й беше погълнат от изучаването на военните структури на племето, от начина на обучаване на воините, от лова на бизони и внезапните нападения, от любопитния начин, по който абсароките дресираха конете за надбягвания, за лов на бизони, военните коне. Изминаха дни, а след това и седмици, а после, в средата на юни, племето премести лагера си по на север, в търсенето на нови пасища.

Когато минаха на два дена пътуване с коне край Елена, Флора и баща й се решиха да се възползват от сравнителната близост на населеното място, за да попълнят запасите си.

* * *

Откакто кланът им беше отишъл в планината, Адам и Джеймс разделяха времето си между лагера и ранчото на Адам. Три от най-добрите му състезателни коне се подготвяха за надбягванията в Саратога, беше дошло време за насаждането на бъдещата реколта, трябваше да създадат нови овощни градини, непрекъснатите подобрения на конюшните изискваха непрестанно внимание. Планинският лагер и границите на земите на Адам трябваше постоянно да се охраняват от патрули.

След като милицията потегли от лагера си край Мун Крийк и опасността да се срещнат с нея намаля значително, двамата млади мъже се отправиха към Форт Бентън, за да приберат „Уинчестърите“, които бяха поръчали. След като избраха по-заобиколен път, възможно най-отдалечен от лагера на абсароките в планината, те пристигнаха в града край реката два дни, след като един от доброволците на Мар беше отворил магазин в една от местните кръчми.

Същата нощ играха в бар „Бристол“ на хазартни игри със съдията Хъсмър и с шерифа, като главна тема на разговора им беше действащият в момента губернатор и проблемите с милицията му. Неотдавнашното прекрояване на избирателните райони, беше горещо подкрепяно от Мар, тъй като това му даваше възможност да държи под контрол федералните съдии, които бяха обявили последните две законодателни сесии за невалидни. Във връзка с това съдия Хъсмър беше преместен в забутания Форт Бентън. Тъй като заплатата на съдиите зависеше от броя на водените от тях съдебни дела, заточението в рядко населения район беше довело до драстично намаляване на доходите му. Хъсмър беше бесен. Всички републиканци в Монтана бяха ядосани, защото политическите им маневри за анулиране на законодателните сесии бяха осуетени. И въпреки че по-голямата част от населението бяха демократи, администрацията на републиканците беше назначила достатъчно влиятелни мъже, за да се превърне в сериозна и опасна опозиция.

— Дявол да го вземе тоя негодник — горещеше се съдията, като в разсеяността си откри чудесната карта, която държеше. — Ако си мисли, че имам намерение да стоя и да гладувам в това забутано градче, — подметна саркастично той, — по-добре ще бъде да си вземе телохранител.

Адам отвърна спокойно, като взе дамата пика и я прибави към другите си дами:

— Чух, че Мар възнамерявал да прави пикник следващата седмица.

— Келешът му с келеш! — избухна съдията. — Би трябвало да го екстрадираме в Англия, за да изпълнят присъдата му. Не се сещам за друг, който заслужава повече от него да бъде обесен и насечен на четири части.

— Кога следващата седмица? — попита тихо шерифът, който получаваше заплатата си от няколко местни бизнесмени, върли противници на действащия губернатор.

— В събота или неделя — отвърна Джеймс, преди да постави на масата чашата, която държеше пред устата си.

— Говореха на последната спирка за смяна на конете на дилижансите в северна посока — добави нехайно Адам.

— В такъв случай разполагаме с предостатъчно време — обяви съдията, без да крие амбициите си, — за да планираме подходящо посрещане на губернатора.

— Четири дами и три тройки — обяви Адам и разположи картите си на масата. — Съжалявам, че отново ще взема парите ви.

— По дяволите, не се чувствайте ни най-малко неудобно — рече великодушно съдията, като размаха пурата си, разтегнал в усмивка топчестото си лице. — Тази вечер се оказа много приятна.

* * *

— Мислиш ли, че милицията от доброволци на Монтана скоро може да се окаже без водач? — попита по-късно тази нощ Джеймс, когато двамата с Адам се връщаха към хотела си.

— Има доста голяма вероятност — отвърна спокойно братовчед му. — Мислех си, че така дадохме на недоволните допълнително още ден-два, за да се организират. Те така или иначе щяха да научат скоро. Мар пътува с фанфари.

— А една милиция без предводител няма да представлява такъв проблем за народа ни.

— Това си мислех и аз.

— Възнамеряваш ли да се замесваш в това.

Адам поклати глава.

— Следващата седмица ще бъдем на порядъчно разстояние. За предпочитане на някой прием, където ще има много хора, способни да свидетелстват за присъствието ни. Никога не вреди да си по-предпазлив.

— Откога си станал толкова предпазлив?

— Откакто чух, че Мар ще бъде във Форт Бентън в края на следващата седмица. Защо да не приемем поканата на Харолд Фиск и да не отидем на бала му в Елена? Мисля, че е предвиден за събота.

— Фиск наистина ще ни осигури желязно алиби. А вечерите на съпругата му са винаги изключително богати — добави с усмивка Джеймс. — Така че ще трябва да тръгнем към лагера още утре, ако искаме да занесем „Уинчестърите“ и да бъдем в Елена в събота.

— Ще тръгнем на зазоряване — каза Адам.

ГЛАВА ДЕВЕТА

Адам и Джеймс влязоха в елегантния, облицован с орех, бар на хотел „Плантър’с хауз“. Гърлата им бяха пресъхнали от дългото яздене, ботушите им бяха покрити с прах, очите им — присвити, за да свикнат с внезапния полумрак. Двамата се приближиха към украсения мраморен бар, поръчаха си за пиене и се облегнаха на бледия полиран камък, а погледите им се спряха върху картините с голи тела, имащи претенциите, че са в джентълменски стил, обичайни за всички барове, когато някой извика:

— Адам, Адам Сер!

Младият мъж се обърна и заоглежда с присвити очи тъмното помещение.

— Насам — обади се отново познатият глас.

Адам разпозна гласа преди да успее да види притежателя му граф Холдейн, взе чашата си и се запъти към него, последван от Джеймс.

— Доста далеч си от Сън Крийк — каза с усмивка младият мъж, докато се приближаваше към тапицираната с червено кадифе скамейка.

— Ти самият не си много близо до ранчото. Какво те води към Елена?

— Точно това щях да те питам и аз — отпусна се с усмивка върху облицования с кадифе стол Адам. — Тук сме на кратко посещение.

— А ние дойдохме да попълним запасите си. Миналата седмица Четиримата вождове поведоха табуните си на север.

— Как вървят изследванията ви? — попита Джеймс.

— Изключително добре. Какво ще пиете? Коняк? Бърбън?

Джордж Бонам повика сервитьора.

Тримата мъже продължиха да беседват на чаша бърбън върху дейността си от изминалите седмици. През следващия половин час името на Флора не беше споменато нито веднаж, въпреки че то не излизаше от главата на Адам сега, когато баща й стоеше срещу него. „Дали беше тук в Елена?“ — питаше се той. — „Или беше останала в лагера? Дали изглеждаше по същия начин?“ — чудеше се младият мъж, като че от последната им среща бяха изминали години. — „Дали се беше сещала за него?“

Но когато графът предложи да се качат в апартамента му в хотела, за да им покаже рисунките на Алън, Адам се поколеба за момент. Ами ако Флора беше там… Не беше сигурен. Въпреки силното си желание, вътрешният му глас го съветваше да не отива там.

Колебанието му стана причина да се възцари кратка тишина.

— Може би предпочитате да дойдете по-късно — предложи учтиво графът. — След като се настаните във вашата стая.

Джеймс погледна към Адам. Усещаше водещата се в него вътрешна борба.

Тъй като мълчанието се удължи, Джеймс отвори уста да отговори, възнамерявайки да измисли някакъв правдоподобен отказ.

— Защо не още сега — рече тихо Адам и, като се усмихна на братовчед си, надигна чашата и изпи съдържанието й.

* * *

Тя не беше там, когато влязоха в дневната. Нямаше и никакви явни следи от присъствието й. Той се огледа — погледът му обходи набързо стаята, украсена с коприна и пищна мебелировка. Но усещаше мириса й, като някой вълк, подушващ партньорката си. Адам вдигна очи към двете затворени врати на източната стена, като се питаше коя от тях беше на нейната стая.

Дали щеше да се появи през някоя от тях? Дали щеше да вдъхне отблизо ухаещия й на рози парфюм? Или този следобед тя се забавляваше с друг мъж?

Тази мисъл беше истински удар за него и той трябваше да положи усилия, за да се съсредоточи върху разговора.

— Алън свърши забележителна работа с рисунките си на облеклото на абсароките — казваше точно графът, като ги поведе към широката маса, покрита с последните творби на художника. — Не мога да ти се отблагодаря, Адам, за това че ни запозна с Четиримата вождове. Паметта му е почти непокътната и той може да възстанови настроенията и атмосферата от отминалите дни с най-големи подробности.

— Той вече е бил старец, когато баща ми се е запознал с него през трийсетте години — отвърна младият мъж. — Татко също говореше с учудване за феноменалната му памет. Радвам се, че ви е бил полезен.

— Той спомена за баща ти — каза графът, докато развързваше връзките на кожените папки с рисунки. — Четиримата вождове каза, че херцогът бил много щедър към Речните Гарвани.

— Татко живял с клана на майка ми в продължение на две години, преди двамата да се върнат във Франция. Той винаги си спомняше за тези дни като за най-щастливите в живота си.

— Не се съмнявам в това — отвърна искрено графът, тъй като той самият също се чувстваше най-добре възможно най-далече от лондонското общество. — Кажи сега какво мислиш за рисунките на Алън? Според мен той е предал цветовете и материите безупречно.

И тримата бяха надвесени над масата, когато влезе Флора, хваната под ръка с племенника на губернатора Грийн Клей Смит. Младият висок мъж, жител на Кентъки, който неотдавна беше забогатял благодарение на мините, северно от Елена, тъкмо се усмихваше на Флора, когато двамата се появиха в стаята.

Внезапно тя се разсмя очарователно и щастливо на това, което беше казал. После заговори бързо, полуобърната към него, така че думите й не можеха да се чуят. Розите на бонето й затрептяха, когато се разсмя отново, тя все още не си даваше сметка за присъствието им.

Елис Грийн закачливо докосна с пръсти вдигнатата й към него брадичка.

— Постойте още малко така, лейди Флора и аз ще забравя джентълменските си маниери — каза с мекия си, типичен за Кентъки акцент младият мъж. — Никой не би могъл да издържи на толкова силен дразнител.

„А някои не издържат изобщо на никакъв“ — помисли раздразнено Адам, готов да я отмъкне настрани незабавно и да задуши смеха й с груба, унищожителна целувка.

Без да пуска ръката на Елис, Флора се извъртя кокетно, образувайки вихрушка от зелена коприна и бяла дантела. Тогава тя забеляза Адам и замръзна на място.

Над всекидневната се възцари изпълнено с очакване мълчание.

Елис Грийн, в отговор на впилите се в ръката му пръсти на младата жена, забеляза гостите на графа.

Адам пристъпваше в ботушите си за езда, сдържайки с огромни усилия желанието си за движение.

Джеймс докосна предупредително ръката на братовчед си.

Графът, който не беше засегнат колкото другите, заговори пръв:

— Елис, ела да се запознаеш с приятелите ми. Пристигнали са тук от ранчото си край Мъсълшел. Флора, нали си спомняш Адам и Джеймс?

— Да, разбира се — успя да отговори с почти нормален глас тя.

Пръстите й се отпуснаха, след което дланта й се плъзна надолу по ръката на Елис.

Двамата мъже бяха с дрехи за езда, размишляваше Елис Грийн, ботушите и дрехите им все още бяха покрити с прах. И въпреки че не знаеше, че Мъсълшел е земята на Гарваните, външният им вид говореше ясно за произхода им. Метиси, беше решил той, без да се нуждае от потвърждението, което даваха украсените им с мъниста кожени блузи — пограничните жители забелязваха с лекота различните отсенки в цвета на кожата.

Забравил всичко друго, Адам гледаше как Флора се приближава до тях. Полата на копринената й рокля шумеше леко.

Елис, забелязал втренчения във Флора поглед на младия мъж, разбра че има в негово лице сериозен съперник.

Двамата с Флора очевидно се познаваха. От друга страна обаче следите от ноктите й по ръката му навяваха мисълта, че тя не гледаше с особена радост на появата на метиса. Въпреки това жителят на Кентъки се приближи усмихнат до тримата мъже, тъй като добрите маниери се бяха превърнали във втора природа на представителите на това семейство от професионални политици.

— Елис Грийн. Много ми е приятно да се запозная с вас — каза, като протегна ръка той.

— Джеймс дю Гар — отвърна Джеймс и пристъпи напред, за да поеме подадената ръка.

— Адам Сер — каза тихо Адам, разтърсвайки ръката на Елис с едва забележима неохота.

— Вие сте собственикът на долината край река Аспън в земите на индианците — каза Елис, познал името му. — Вие сте френският граф.

— А вие сте племенникът на губернатора — отвърна все така тихо Адам.

Въпреки че никога преди това не беше виждал Елис, и той като всички други беше чул за удара му в мините.

— Очаквате ли губернаторът да се върне тази година от Вашингтон?

— Всъщност той сега е на път за тук.

Погледите на Адам и на Джеймс се срещнаха за част от секундата — новината беше от голям интерес за тях, като се имаше предвид очакваното посещение на Мар във Форт Бентън.

— Сигурен съм, че всички ще бъдат доволни от завръщането му — каза Адам.

На лицето му се беше появила любезна усмивка, агресивността му се беше изпарила.

— Как сте, лейди Флора — попита спокойно, със светски тон той, като обърна поглед към младата жена. — Баща ви ми каза, че изследванията ви вървели много добре. Точно се възхищавахме на акварелите на Алън.

Настроението му се беше променило рязко — завръщането на губернатора Смит идваше точно навреме, в случай че с Мар се случеше нещо. Още повече, че Смит се славеше с приятелското си отношение към индианците, нещо наистина забележително и рядко за един политик.

— Прекрасно, благодаря — отвърна раздразнено Флора — учтивостта на Адам я беше вбесила. — Дните ни в лагера бяха изключително продуктивни.

Младият мъж внезапно се почувства така, като че отново можеше да контролира емоциите си, като че можеше да действа разумно в присъствието на Флора Бонам. Нямаше никакво рационално обяснение на това неочаквано спречкване помежду им.

— Приятно ми е да чуя това — отговори той. — Тази дантела много ти отива — добави с широка усмивка той.

— Не си се променил — каза тихо тя, раздразнена от дръзкия му намек за дантелата и интимните им мигове върху сеното в плевника.

— Това ли очакваше?

— Нямах никакви очаквания, свързани с вас, мистър Сер.

— Колко успокоително звучи това.

— Приятно ми е да те успокоявам — отвърна мило тя и постави облечените си в ръкавици пръсти върху подпряната му на бастуна за разходка ръка.

— А на мен ми е приятно да видя, че не си изгубила вкуса си към флиртуването.

Гласът на Адам обаче се беше променил, безгрижието беше изместено от ледена студенина.

— Дълго ли ще останете?

— Достатъчно дълго — отвърна без да се церемони той.

— Досажда ли ти? — намеси се Елис, който вече беше сигурен, че това не беше размяна на остроумия.

— Вероятно — заяви тихо Адам.

Тонът му беше предизвикателен.

— Не — отговори троснато Флора. — Не ми досажда — добави с подчертано отегчен глас младата жена.

— Не им е за първи път — каза с въздишка графът, припомняйки си за други подобни словесни схватки по време на престоя им в ранчото. — Ще трябва да вляза в ролята на арбитър.

— Както изглежда — аз също — намеси се Джеймс и дръпна братовчед си за ръката.

— Простете, лейди Флора — каза Адам, отблъсквайки ръката на Джеймс. — Грешката беше моя.

Той се усмихна.

— Прекалено дълго останах сред пустошта.

— Така е — съгласи се тихо Джеймс, смаян от загубата на самоконтрол на Адам.

— Простено ви е — отвърна тя с точно премерена приветливост, чиято цел беше да действа предизвикателно.

— Флора! — каза властно баща й.

— Съжалявам.

Очите й не се виждаха изпод миглите. Когато вдигна поглед към Адам, изражението й беше непроницаемо.

— Това е може би от жегата — каза с театрално изтънен глас тя, като се обърна към баща си. — Ако ме извините ще отида да си полегна.

След това се усмихна на Елис и излезе от дневната.

— Хм — промърмори графът, озадачен от поведението на дъщеря си. — Наистина ме ядоса.

— Вероятно не е свикнала с носенето на корсет — каза небрежно Адам, без да пропусне да види през коя врата влезе младата жена. — Наистина са дяволски неудобни.

— Не мисля, че това ви засяга — отвърна предизвикателно Елис.

— Не се правете на рицар, Грийн — рече невъзмутимо Адам. — Това беше просто едно наблюдение, нищо повече.

— Ще ви бъда благодарен, ако пазите подобни наблюдения за себе си.

— Неин пазач ли сте?

— С радост бих я защитил.

— Глупости — намеси се Джордж Бонам. — Флора може да се защити вероятно по-добре, отколкото би го сторил който и да е от нас. Видяхте ли колко е сръчна с пистолета?

— Не съм, сър, но тя ми се струва една наистина невероятна дама.

— Действително е невероятна — измърмори под носа си Адам.

— Моля?

Елис присви светлосините си очи.

— Виждал съм как стреля — отвърна с невъзмутимо спокойствие Адам. — Наистина е невероятна. Опита новия ми „Уинчестър — 1866“ в ранчото — добави той, тъмните му очи се завъртяха към графа, — и тя изпразни патронника в цел с диаметър десет сантиметра за десет секунди.

— Вие сте този, който прогони Нед Сторхъм от пасищата му, нали — попита внезапно припомнилият си Елис.

Новите „Уинчестъри“ бяха все още рядкост в северните равнини.

— От моите пасища — поправи го Адам.

— Тези индиански земи са свободни за всички.

— Не, не са.

— Винаги са били.

— Не, не са били. Имам документ за това.

— Само докато договорът бъде ратифициран.

— Той обаче все още не е ратифициран и дори и след това тези земи ще бъдат изключени от него. Те са мои.

— Нед Сторхъм твърди нещо съвсем друго.

— Греши. Вече му го казах.

— Но той не е съгласен.

— Тогава нека заповяда — каза много тихо Адам.

Бяха изгонили Нед Сторхъм и хората му от земите на ранчото рано тази пролет с цената на сериозни спречквания. Десетина от поддръжниците му бяха ранени, а табуните — подплашени и прогонени на юг от Йелоустоун. Нед можеше да говори каквото си ще в града, но оттогава не се беше опитал да ходи отново натам.

— Дявол да го вземе, тук има достатъчно земя за всички — каза приветливо Елис, проявявайки тактичност на политик и се усмихна.

— Така мисля и аз. Така че няма защо да нахлуват в териториите ми — отвърна с подобна усмивка Адам.

— Монтана е по-голяма от Англия — намеси се графът. — Логично е да има земя за всички.

— И наистина е така, сър — съгласи се охотно Елис. — Ще се видим ли у семейство Фиск тази вечер? Флора ми каза, че все още не сте били решили. Трапезата на Моли е най-изтънчената на запад от Мисисипи, ако това представлява някакъв стимул за вас.

— Зависи единствено от Флора — отговори графът. — Не знам как се чувства.

— Пожелавам й да се възстанови бързо, сър, така че да мога да видя всички ви тази вечер — каза сърдечно той. — А сега, с ваше позволение — и той леко наклони глава, — имам среща.

И тъй като интересите му бяха насочени главно към Флора, той се сбогува с присъстващите.

— Двамата с Джеймс ще бъдем в игралната зала в случай че решите да посетите семейство Фиск тази вечер — обяви Адам след напускането на Елис. — Ще направим една игра. Харолд винаги играе с високи залози.

— А това звучи по-изкусително и от менюто на банкера — отбеляза шеговито Джордж Бонам. — Флора може да се заинтересува. Тя обича високите залози.

— Стига да не е неразположена — припомни му с лека усмивка младият мъж.

— Искаш да кажеш — ако все още ми говори. Не съм й правил забележки от години. Ти оказваш странно влияние върху й, Адам — отбеляза с усмивка графът, — дяволски прав съм, нали?

— Тази вечер ще се държа безупречно, сър, ако се присъедините към играта ни — обеща Адам, а в гласа му внезапно се появиха момчешки нотки.

— Аз ще се погрижа за това — добави с настойнически тон Джеймс.

— Какво ще кажете за петдесет гвинеи? — попита графът.

— А защо не петстотин долара в злато. Тук парите почти не съществуват.

— Печелиш.

Адам се усмихна.

— Очаквам с нетърпение тази вечер.

ГЛАВА ДЕСЕТА

Веднага след излизането на двамата мъже, графът почука на вратата на Флора. Получил разрешение, той влезе и я видя застанала край прозореца.

— Простено ли ми е? — попита той и тръгна към нея през заляната от слънце стая.

Флора пусна дантелената завеса, която държеше в ръка. Леката материя плавно се отпусна надолу.

— Адам не отиде в стаята си. Двамата с Джеймс прекосиха улицата и влязоха в бар „Балантайн“.

Тя се обърна към баща си и добави:

— Няма какво да ти прощавам. Грешката беше моя. Не трябваше да се държа като някое капризно дете.

— Всички изглеждаха напрегнати — отвърна баща й и седна върху малкото канапенце, тапицирано с розово кадифе, без да отделя поглед от съзерцателната физиономия на дъщеря си. — По-добре ли се чувстваш вече?

— Адам Сер като че успява винаги да ме ядоса.

— Както и ти него. Дали това не е просто ревност между двама влюбени? — попита той. — Стори ми се, че присъствието на Елис не му беше приятно.

— Напълно неоснователно — отвърна младата жена и се отпусна върху един също така тапициран в розово стол, сред облак от коприна. — Та той е само едно развлечение.

— Адам обаче не може да знае това, а освен това е явно, че Елис би желал да се превърне в нещо повече в живота ти.

— Наистина ли, татко?

Тя погледна питащо баща си.

— Представяш ли си ме като съпруга на политик? Преди да е минала и една седмица ще съм обидила този, когото не трябва. А и помисли само колко скучен би бил животът с Елис Грийн. Според него дамите са меки, нежни, ухаещи, безмозъчни обекти на обожание. Каза, че му се струва много смело от моя страна да живея в Четирите вождове само с теб, Алън и Дъглас. Било смело да живееш в едно мирно лятно селище! Какво щеше да каже, ако разбере за вожда Ажар Туарег, който заплашваше, че ще ме отвлече по време на пътуването ни из Сахара?

— Или за китайските пирати, които успяхме да убедим да ни оставят да си вървим едва след като им даде черните си перли и ги заплашихме с писмото-пропуск, дадено ни от генерал Чен Пинг — добави баща й. — В такъв случай явно си достатъчно смела — подразни я той, — за да дойдеш на приема у семейство Фиск тази вечер, нали? Адам ще бъде там.

— Нима трябва да се проявя като малодушна?

Усмивката й беше дяволита.

— Надявам се, че няма да изпаднеш отново в настроение, за правене на сцени, скъпа — отвърна с широка усмивка графът.

— Зависи от това, какво ще каже той. Аз мога да бъда безкрайно учтива.

— От всичко личи, че пак ще трябва да играя ролята на придружителка на младо момиче.

В гласа му звучеше бащинско примирение.

— Обещавам да се държа добре — заяви шеговито Флора. — Ако и той се държи добре — добави многозначително тя.

— Споменах ли, че ще се играе с големи залози?

— Защо не ми каза това отначало — тогава щяхме да си спестим всички тези безплодни разсъждения за Адам. Обожавам високите залози.

— Предполагам — защото съм любопитен.

— За? — заинтересува се младата жена.

— За Адам Сер… и твоите чувства.

Настъпи кратко мълчание.

— Признавам, че ме привлича — каза най-после тя. — Но той интригува и много други жени.

— И на теб не ти харесва това състезание, нали?

— Струва ми се, че непостоянството му ми е неприятно. Свикнала съм с мъже, които ме ласкаят.

— Но ти презираш ласкателите.

— Разбира се.

Флора се усмихна.

— Трябва ли да проявя благоразумие по този повод?

Баща й я изгледа с любов.

— Не и пред мен — отвърна искрено той, доволен от откровения й отговор. — А преди това сме поканени на вечеря, ако искаш разбира се.

— Не ми се нрави мисълта за компанията на Елис по време на осемте блюда.

— В такъв случай защо да не отидем направо за бала?

Клепачите й се повдигнаха.

— И да опитаме късмета си при залагането.

— Те още не са те виждали като играеш, нали?

Тя се протегна лениво, с прелестна усмивка на лице.

— Не. Ще бъде наистина забавно.

* * *

— Пиеш повече от обикновено — отбеляза Джеймс, разположил се удобно върху канапето, тапицирано с кадифе винен цвят в апартамента им и кръстоса ръце зад главата си.

Облечен официално за тържеството, той чакаше търпеливо да тръгнат за семейство Фиск.

Адам не се обърна и продължи да налива, докато широката чаша се напълни.

— Това въпрос ли е или твърдение?

Той вдигна чашата в безсрамна наздравица към братовчед си.

— Това, което предпочиташ.

— Нито едно не ми допада — отвърна безгрижно Адам, приближи се и се отпусна върху един тапициран стол с модните по това време копринени ресни. — Не си ми пазач. Нямам такъв.

— Ако продължаваш в това темпо — отвърна Джеймс, като погледна към високата чаша с бърбън, — скоро може да имаш нужда.

— За?

— За да се погрижи за здравето ти.

— Напълно съм способен да се грижа сам за себе си.

Рязък отговор, даден с царствен вид. След това вдигна чашата и изля половината от съдържанието й в гърлото си.

— Тя наистина те вълнува.

— Тя?

— Кокетната лейди Флора, разбира се.

— За лекция ли трябва да се подготвя?

Адам лениво задраска с нокът по шарките на кристалната чаша, вперил тъмните си очи в Джеймс.

— Мислиш ли, че се нуждаеш от такова нещо?

— Знам, че не се нуждая. Особено от теб. Доколкото си спомням миналата зима ти се чудеше как да наредиш нещата така, че да можеш да спиш и с двете дами, които си беше набелязал, когато се появи Розали Чанти заедно с баща си бизнесмена и ти прекара остатъка от зимата погребан в онази фактория и прахоса цяло богатство, за да й купуваш разни дреболии. Та какво казваше?

— Може би казвах, че няма да можеш да направиш същото бизнес-уреждане на нещата с дъщерята на един граф — отвърна Джеймс, без да се смути ни най-малко от острата реакция на братовчед си. — Така че може би ще посмекчиш поведението си, за да не се повтарят сцени като тази от днес след обяд в апартамента на Джордж. По едно време си помислих, че ще трябва да участвам като секундант в дуел. Никога досега не съм те виждал да се държиш така грубо с жена.

— Приключихме ли вече? — попита провлечено Адам и погледна към братовчед си, повдигнал леко вежди.

— Ти не ме слушаш.

— Вече те чух.

Гласът на Адам омекна: с Джеймс бяха приятели от години и не можеше да се държи грубо с него.

— Можеш да сметнеш дълга си за изпълнен.

— Мислеше си, че ще можеш да си отидеш, както беше правил винаги досега, нали?

— И наистина си отидох.

— Не си спал с друга жена след Флора Бонам.

— Бях зает. А ти откога си водиш дневник?

— Лейди Флора обаче изглежда е намерила друг, който да я забавлява през свободното й време.

— Елис Грийн ли? Не мисля.

Беше усетил същото силно привличане, когато се бяха срещнали отново и беше забелязал огъня в очите й.

— Та така, какво друго мислиш да правиш, освен да се напиеш до неконтролируемост? Нямаш ли намерение да попиташ нея самата?

— Защо да не й изпратя бележка — отвърна саркастично Адам. — Бихте ли искали да ме чукате, лейди Флора? Тази вечер имам малко свободно време.

— Изолда е извратила разбиранията ти. Преди не беше толкова дяволски пресметлив. Защо да не бъдеш искрен. Флора Бонам не ми прилича на някоя превзета мома. Свикнала е да има ухажори, умна е, независима и очевидно много взискателна при избора си на съпруг, в противен случай вече щеше да е омъжена. А ти дори не си свободен. И тя го разбира прекрасно.

— Не споменавай Изолда — каза мрачно Адам. — Тя унищожи не само последните пет години от живота ми, а вероятно и моето бъдеще. Освен това — продължи с изобразено на лицето му нещо като усмивка той, — струва ми се, че вярваш прекалено много в благоразумието на жените. Флора за малко не се нахвърли отгоре ми този след обяд, ако все още си спомняш.

— Докато ти беше очарователно арогантен. Дори аз разбрах, че намекваше за нещо друго, когато заговори за дантелите.

— Дявол да го вземе, тази вечер преливаш от съвети — запротестира Адам. — Ще имам нужда от още пиене, ако възнамеряваш да обсъждаш характера ми.

— Не прекалявай с пиенето — смъмри го със слънчева усмивка на лицето Джеймс, — или няма да можеш да й се харесаш.

— Мислех, че тя не ти допада — каза предизвикателно братовчед му и постави празната чаша върху гърдите си, докато стоеше все така полуизлегнат на луксозния стол. — Мислех, че тя отвлича прекалено много вниманието ми — добави тихо той. — Мислех, че искаш да се отдам изцяло на нашия клан.

— Почти не си се усмихвал, откакто Флора си отиде. А и — младият мъж се усмихна, — милицията скоро ще се разтури, така че няма да се нуждая от цялото ти внимание. Като говорим за това — колко е часът?

Адам извади часовника от бялата си атлазена жилетка и отвърна съучастнически:

— Във Форт Бентън е девет часа.

Красивите му устни се извиха в лека усмивка.

— Вечерта на първи юли — допълни, като подчертаваше всяка дума той. — Мар вероятно е влязъл в града тази сутрин. А сега вече сигурно е пиян-залян.

— Или посрещнат подобаващо от неприятелите си.

Адам въртеше празната чаша между дланите си. Усмивката му стана по-широка.

— Като се замисля, май наистина не се нуждая от повече пиене тази вечер.

* * *

Когато влезе в големия дом на Харолд и Моли Фиск, Адам Сер се чувстваше в по-добро настроение от когато и да било през последните седмици. Той приветства сърдечно домакините си, похвали главния банкер на Елена, че го беше уговорил да купи от последната емисия железопътни акции, които се бяха покачили двойно през изминалия месец, направи комплимент на Моли за роклята й и за цветята, украсяващи огромния вестибюл, съгласи се с двамата, че Монтана имаше нужда губернаторът й да се завърне и изобщо излъчваше добро разположение на духа.

Това му състояние му помогна дори да понесе гледката на Флора, въртяща се в ръцете на Елис Грийн на дансинга — той измина почти без да се огледа разстоянието от балната до игралната зала в задната част на къщата. „Тя има право да танцува с когото пожелае“ — припомни си той.

— Видя ли я? — попита Джеймс, който заедно с братовчед си, мина почти тичешком по постлания с килим под.

— Видях я. Бял тюл върху бял копринен атлаз, бродерия във формата на лалета — много скъпа рокля на Уърт — заяви рязко Адам. — Императрица Йожени носеше нещо подобно миналата пролет в Тюйлери.

— Пиян ли си?

Джеймс не беше го чувал никога да говори така отсечено.

— Ти не ме остави, ако си спомняш. За нещастие съм напълно трезвен.

По дяволите, тя можеше да танцува колкото си иска с усмихнатия, загладения като меча мас Елис Грийн, дори цялата нощ, напомняше му гласът на разума.

— Какво възнамеряваш да правиш?

— Да играя на карти.

— Имам предвид с нея.

— Да играя на карти.

— Явно не знаеш какво ще правиш.

Адам изгледа недоволно братовчед си.

— Опитвам се да огранича правата си на избор в рамките на законността — изсумтя в отговор той.

* * *

Тази вечер Флора танцува с не само с Елис, а и с още много партньори, тъй като поканите валяха една след друга и тя кокетно прие няколко от най-настойчивите. Същевременно обаче тя непрекъснато държеше под око часовника и по някое време, когато отново дойде ред на Елис, младата жена предложи да отидат да играят покер.

— Покер? — попита с невярващ глас той и се вгледа в обърнатото й нагоре към него лице, като че му беше поискала парче от луната. — Обикновено дамите не се занимават с покер. Не би ли предпочела да играеш вист?

— Не — отвърна тя. — Играе ми се покер. Татко казва, че е много вълнуващо.

Елис се изкашля преди да отговори, а красивото му лице се смръщи леко.

— Играта на покер може да се окаже прекалено вълнуваща за теб, скъпа. Залозите са високи.

— Прекрасно — възкликна Флора. — Тогава да вървим.

— Баща ти би ли одобрил това? — попита строго той.

— Аз разполагам със свои собствени пари, Елис. Не е нужно да одобрява.

В гласа й се долавяше леко раздразнение.

— Ясно.

Фактът, че Флора беше наследила парите на майка си, беше известен на всички. Богатствата, които янките бяха натрупали от корабоплаването по време на Гражданската война бяха достигнали фантастични размери.

— Въпреки независимостта ти — настояваше младият мъж, сигурен съм, че ако баща ти научи, не би одобрил намерението ти да рискуваш такава сума от парите си.

— Точно поради тази причина те са мои, Елис, така че да мога да правя с тях каквото си поискам — отчетливо произнесе Флора, като че способността на събеседника й да разбира, не беше съвсем наред. — Искам да играя.

И тя внезапно спря да танцува.

— След като настоявате, лейди Флора — заяви неохотно той. — Но, предупреждавам ви, това не е редно. А Харолд не обича жени да се месят в игрите му.

— Харолд изглежда толкова мил — изгука театрално Флора, без да се впечатлява от усилията на Елис да я разубеди, безразлична към южняшките му разбирания за благоприлично държание на дамите. — Нека все пак опитам — може да ме остави да изиграя едно-две раздавания.

* * *

Джордж Бонам се беше присъединил към Адам доста по-рано тази вечер. Флора влезе с Елис Грийн в игралната зала към полунощ и когато стигна до масата за покер, рече с ослепителна усмивка, предназначена за всички играещи:

— Имате ли нещо против да се включа при следващото раздаване?

Харолд Фиск, който заклеймяваше жените-картоиграчи, сам се спусна да донесе по-удобен стол за Флора. Тя му се усмихна и се разположи сред облак бял тюл и бродирани алени лалета, докосна леко брадичката му със сгънатото си ветрило и го погледна безпомощно.

— Нямам търпение да играя с вас, мистър Фиск. Чувала съм, че сте един от най-добрите.

„Един на нула за дамата“ — помисли не особено доволен Адам. В края на думите й Харолд Фиск вече беше забравил, че е женен.

— На какво играем? — попита със сладък гласец младата жена, виолетовите й очи обходиха насядалите около масата, пълни с привидна невинност.

Тя изхлузи от китката си ветрилото, изработено от слонова кост и дантела, постави го на масата и прилежно заоправя тюленото облаче на рамото си — чувствен, характерен жест, пресметнат така, че да задържи погледите на всички присъстващи мъже. Прекрасните й рамене и ръце блестяха на светлината на лампите. Ниското деколте на роклята разкриваше голяма част от великолепните й гърди, атлазената й кожа беше обградена от тюл и панделки.

— На играта, която предпочитате, миледи — отвърна припряно Харолд, като се опитваше да не гледа към полуголата й гръд.

— Хм.

Тя вдигна поглед към Елис, който беше седнал на един стол до нея.

— Ще ме посъветвате ли нещо?

— Защо просто не изтеглите сама. Така няма да е особено сложно.

— Съгласни ли са всички?

Беше променила гласа си, придавайки му момичешка стремителност, което накара всички мъже да я погледнат възхитени.

Е, почти всички. Адам се облегна назад в стола си, тъмните му очи гледаха студено, а лорд Холдейн мислеше, че беше най-добре да се откаже сега, след като Флора беше заела мястото си на масата. Тя го беше надминала в майсторството си в играта на карти още преди да напусне ученическата скамейка.

Младата жена игра доста въздържано по време на първите три раздавания, загуби малко пари, нито веднаж не поиска да вдигне залога, а се задоволяваше с вече установения, преценяваше всеки играч поотделно и стила му на игра. В случаите, когато Елис се навеждаше напред, за да я посъветва, тя му благодареше мило и изпълняваше препоръките му. Когато Флора поиска чаша шампанско, няколко от мъжете, наобиколи масата, за да наблюдават играта, скочиха, за да изпълнят желанието й.

Тя изпи на един дъх две от чашите, появили се край лакътя й и с разкривена усмивка, която околните при желание биха възприели за принадлежаща на леко пийнал човек, каза:

— Чувствам, че тази вечер късметът е на моя страна. Мисля този път да заложа малко повече.

С привидно спокойствие тя постави картите си с лицето надолу върху масата, така че Елис вече да не може да ги вижда.

Тя качи залога, който и без това не беше малък, три пъти, огледа присъстващите с широко отворени невинни очи, привидно учудена от смайването, появило се по лицата на някои от опонентите й и попита с очарователен глас:

— Много ли е това?

— Разбира се, че не, скъпа — отговори припряно Харолд Фиск. — Но все пак не бихме искали да загубиш прекалено голяма сума.

— О, татко няма да има нищо против начина, по който харча парите си — каза сладко тя.

Големите й очи блеснаха, когато се срещнаха с тези на баща й.

— Нямам никакви възражения по този повод, скъпа — отвърна тактично графът, — но тъй като картите ми не са особено добри, предпочитам да се оттегля.

Когато станеше дума за загубата на значителна парична сума, дори една красива кокетка нямаше никакви шансове пред някой закоравял бизнесмен, така че се оттеглиха още двама от играчите.

— Аз оставам — обади се с пресипнал глас Харолд Фиск, — и вдигам залога с още пет хиляди.

Картите, които държеше, заслужаваха риска.

— Вдигам с десет хиляди — рече спокойно Адам и побутна жетоните си към купчинката в средата на масата.

— Страхувам се, че нямам такава сума в себе си. Може би да ми дадете лист хартия? — попита Флора.

Елис се наведе към нея и зашепна нещо в ухото й, докато тя като че го слушаше. След това на свой ред заговори и тя, все така шепнешком. Жителят на Кентъки присви устни след краткия й отговор.

Само след секунди се появи сребърен поднос с хартия, писалка и мастило. Флора написа няколко думи, сгъна листа на две и каза:

— Вдигам с още двайсет хиляди.

В ръцете си държеше четири аса. Можеше да бъде бита само от четири попа.

Всички наоколо се спогледаха.

— Аз се отказвам — заяви припряно Харолд, тъй като според него човек не можеше да рискува такава сума.

— Двайсет хиляди — измърмори тихо Адам, като погледна към жетоните си и изчисли стойността им.

След това се присегна към приспособленията за писане и писалката заскърца върху белия лист хартия.

— Вдигам с пет хиляди.

Във въздуха премина вълна смаян шепот — много от наблюдаващите смятаха, че дамата поемаше по-голям риск, отколкото беше разумно. Въпреки обидено присвитите си устни, Елис отново се наведе напред, опитвайки се да предотврати катастрофата.

Беше невъзможно да се чуе набързо проведения помежду им разговор, думите му бяха недоловим шепот, шептящият й отговор беше придружен с извиване нагоре на веждите, лека усмивка и леко махване с ръка. След което младият мъж рязко се изправи от стола си с възмутено изражение и като си проправи път през тълпата, излезе от залата.

— Кавга между влюбени? — попита с меден глас Адам.

— Нещо подобно — отвърна приветливо Флора, тъй като не възнамеряваше да обсъжда този въпрос. — Просто дребно недоразумение — добави нежно тя. — Вдигам с още десет хиляди — продължи меко тя, написа върху листа сумата и го постави върху купчината.

— Приемам — отвърна спокойно Адам, — и искам откриване на картите.

Флора постави картите си върху масата с плавно бавно движение, четирите аса се открояваха ярко върху зеленото сукно.

— Прекалено добро е за моите карти — заяви любезно младият мъж.

Усмивката й беше дразнещо триумфираща.

— Благодаря ви, мистър Сер, за тази толкова удачна вечер.

— Благодаря ви също така и за приятното прекарване на времето — отвърна светски усмихнат той.

Тя беше наистина красива, елегантна, аристократична. И чувствена.

— Няма защо — отвърна младата жена, като започна да прибира жетоните. — Играта на карти може да бъде наистина много забавна.

— Това също, разбира се — каза тихо той.

Тя го погледна с подозрение.

— Бихте ли бил така добър да обясните загадъчното си изказване, мистър Сер?

— Засега не — отвърна спокойно той, оглеждайки тълпата правостоящи, наобиколили масата, — но се питах, лейди Флора, дали бихте имали нещо против още едно раздаване за, да кажем, петдесет хиляди този път?

Тя се облегна назад и го погледна изпитателно.

— Това е значителна сума. Нима мислите, че този път късметът ще бъде на ваша страна?

Младият мъж вдигна рамене и се усмихна.

— Или пък вашият. Не може винаги да печелите.

— Но обикновено печеля.

Беше склонен да се съгласи с нея, тъй като вече имаше представа от майсторската й игра, но и той не й отстъпваше в това отношение.

— Е? — попита кратко той, отпуснатата му поза, ироничният му поглед, дръзката извивка на устните му — всичко беше предизвикателно.

Тя не се обърна към никого за съвет или одобрение, а отмести очи и каза:

— Защо не?

Адам огледа насядалите около масата играчи.

— Друг някой интересува ли се от това?

Не беше трудно да интерпретира слисаните или колебливи изражения, които видя. Погледът му се срещна с този на Флора.

— Изглежда ще играем само двамата.

Гласът му прозвуча странно интимно насред наобиколилата ги тълпа и напомни на младата жена за първата им среща на подобен прием.

— По всичко личи — каза тя и хвърли поглед към наблюдателите. — Образно казано — допълни доста по-тихо тя.

Адам се бореше със силното си желание да отвърне с близост на интимната й забележка, да я вдигне на ръце и да я отнесе някъде, където ще бъдат само двамата.

— Упражняваш се върху Елис — каза вместо това той, потискайки импулсите си.

Говореше също така тихо като нея, така че разговорът им да си остане само за тях.

— Не са ми нужни упражнения — измърмори хладно тя в отговор на прикритата му зад външната любезност дързост. — Ще играем ли, мистър Сер, или ще разискваме възгледите ви за жените.

— Защо да не играем.

В гласа му прозвуча едва доловимо смущение. Флора се усмихна.

— Питате ли ме, мистър Сер?

— Трябва ли?

— Зависи от разписанието ми.

— Много ли си ангажирана?

В гласа му се доловиха разгорещени нотки.

— Ще трябва да проверя в бележника си — отвърна безгрижно тя и започна да разкопчава ръкавицата си, с намерението да се съпротивлява срещу инцидентно възникналото му намерение. — Но в момента се интересувам най-вече от спечелването на парите ви — добави със светски тон тя. — Може ли да получим нова колода карти?

— Имай ме предвид, като правиш разписанието си — прошепна Адам.

— Ти фигурираш в списъка, мога да се доверя спокойно на паметта си.

Тя му се усмихна над все още обвитите си в ръкавиците пръсти.

— А сега ще играем ли или ще продължим да спорим на това публично място?

— Ваш покорен слуга, мадмоазел.

А после, вече с нормален глас, той се обърна към домакина:

— Може ли нова колода карти за дамата?

Докато чакаха слугата да донесе новите карти, Флора продължи да разкопчава ръкавиците си. Тя издърпа надолу по ръцете си меката бяла кожа, изтегли леко всеки един от пръстите на ръкавиците и бавно ги свали. Движенията й бяха плавни, спокойни, премерени така, че да привлекат вниманието на всички мъже, така че да могат да се възхитят на постепенното разкриване на сатенената й кожа. Адам, който наблюдаваше възхитен като всички останали, се запита колко ли пъти беше използвала този трик, за да разсейва противника по време на игра на карти. Не можеше да има мъж, който да остане съсредоточен върху играта по време на подобна маневра.

— Сега няма ли да ти стане хладно? — попита, леко усмихнат Адам.

Погледите им се срещнаха съучастнически. Когато заговори, гласът й беше също така мек, както неговия.

— По-лесно ми е да раздавам без ръкавици.

Тъй като играчите бяха само двама, единият от тях трябваше да раздава.

Новото тесте пристигна, Харолд махна обвивката му и раздаде по една карта на всеки от тях.

Тази на Адам беше вале.

Тази на Флора — двойка.

Младата жена взе колодата и я разбърка умело. В ръцете й картите се превърнаха в многоцветна мъгла. Всички, които наблюдаваха, бяха изумени от това майсторство, което се постигаше с доста практика.

Когато свърши, тя подаде тестето на Адам. Всеки играч имаше право да разбърка картите, особено когато ставаше въпрос за петдесет хиляди долара.

Картите като че изчезнаха за миг в широката му ръка, след това се появиха в пръстите му. Той ги прехвърли като разноцветно ветрило от едната си длан в другата и след това отново в първата. И всичко това за не повече от пет секунди.

Тъй като този, който раздава картите ги разбърква последен, Флора рязко подхвърли картите, които образуваха нещо като акордеон, изравни ги и подаде колодата към Адам, за да ги цепи. След това раздаде по пет карти.

Младият мъж хвърли поглед върху картите си и ги постави с лице надолу върху масата.

— Серви — каза безизразно той и побутна напред жетоните за петдесет хиляди.

— Серви — съгласи се Флора.

Сред наблюдателите настана вълнение. Възможно ли беше и двамата да блъфират? С петдесет хиляди на масата? Или пък при раздаването и двамата бяха получили карти, достойни за тази сума?

— Ще видим — заяви младата жена, без да обръща внимание на коментарите наоколо, нетърпелива да спечели колкото може повече от парите на Адам.

Държеше в ръцете си фул — три попа и две аса. Победата, която предвкусваше я подтикна да предприеме една безразсъдна, но в синхрон с желанията й стъпка.

— Бихте ли се заинтересували от един дребен допълнителен залог? — запита тихо тя, във виолетовите й очи проблясваха дръзки светлинки.

— Разбира се.

Ни най-малко колебание и авантюристичен блясък в тъмните му очи.

Флора взе парче хартия от сребърния поднос, потопи перодръжката в кристалната мастилница и написа няколко думи. После сгъна листа и му го подаде.

Там пишеше:

„Моята стая за двайсет и четири часа. По правилата на победителя.“

Мисълта да остане насаме с привлекателната лейди Флора почти извика усмивка на устните му и ако от картите му не зависеха сто хиляди, щеше да се поддаде на желанието си. Той се присегна за хартия и перодръжка и каза с безизразна физиономия:

— Съгласен съм с това, но ще вдигна още малко допълнителния залог.

И написа припряно:

„Моята стая за четиридесет и осем часа. Без правила.“

После подаде сгънатия лист над зеленото сукно на масата.

Когато Флора прочете написаното, тя усети как кръвта й кипва — никакви правила, четиридесет и осем часа необуздан секс… каква фантазия.

— Винаги ли вдигате залозите? — попита младата жена.

Гласът й не издаваше нищо от чувствата й.

— Само когато си заслужава — отвърна все така спокойно Адам.

Тя постави картите си една след друга върху масата — те бяха прекрасно съчетание от цветове.

— Печеля — заяви тържествуващо тя.

— Имам два чифта.

— Съжалявам, мистър Сер, това не е достатъчно.

Усмивката й излъчваше задоволство.

— Мой длъжник сте.

И тя посегна към купчината жетони.

Когато обаче младият мъж сложи картите си на масата, сред наблюдателите премина вълна от шепот.

Тя вдигна поглед.

Два еднакви чифта — на другия край на масата беше наредено каре двойки.

— Загубихте — каза тихо Адам, наведе се напред, покри дланите й със своите, за да привлече вниманието й.

Жетоните, които тя беше почнала да събира, се разпиляха в безпорядък.

— Стая 28 — произнесе едва чуто той. — По което и да е време тази нощ.

— Не мога — прошепна шокирано тя.

Веждите му се повдигнаха, а натискът на ръцете му върху нейните се увеличи.

— Искам да кажа тази нощ… — обясни тя. — Не знам…

— Сигурен съм, че ще измислиш нещо — отвърна с усмивка той.

След това пусна ръцете й, облегна се назад на стола си и добави със светски тон:

— Щастлив съм, че имах възможността да играя с толкова компетентен партньор, лейди Флора.

— Играта беше интересна, мистър Сер — отговори неопределено тя.

— Може да планираме мач-реванш в най-скоро време — предложи той.

Скритият смисъл на думите му не остана тайна за нея.

— Колкото може по-скоро, господин графе — отговори, натъртвайки на думите си тя, нещо което не се дължеше единствено на недоволството й от неговата настойчивост.

— Надявам се, че няма да ме караш да чакам прекалено дълго — прошепна той, докато събираше четирите двойки и ги пъхна в джоба си.

— Ще видя какво мога да направя.

Тогава Адам се изправи, като че имаше предварително уговорен ангажимент и се поклони грациозно на Флора.

— До следващата ни среща, миледи — каза галантно той.

Открояваше се сред наобиколилите ги мъже — беше по-висок и по-красив от десетина от тях, събрани заедно — тъмна, хищна сила във вечерен костюм. Той кимна към останалите и каза на домакина:

— Ще взема печалбата си по-късно, — и излезе от залата.

Тълпата от наблюдатели се разтвори, за да му направи път, с изписано по лицата им онова страхопочитание пред тези, които са имали особено голям късмет.

Впрочем тази Флора също беше сред малката група на богоизбраните — беше спечелила сто и двайсет хиляди долара. Надяваше се да успее да уреди и нещата така, че четиридесетте и осем часа с Адам Сер да не бъдат само многообещаваща перспектива.

Ръцете й трепереха леко, докато събираше жетоните си, изгаряше от нетърпение. Адам притежаваше наистина рядък талант да доставя удоволствие на жените и либидо, способно да удовлетвори необузданите му желания.

Най-нелогично в съзнанието й се оформи една картина — вдъхновена от прочетен отдавна текст — бегачи, които изминавали с голяма скорост големи разстояния от покритите със сняг планини до Рим, за да занесат лед на императора.

Адам Сер й напомни за това.

Качествата му бяха достатъчни, за да достави удоволствие на една императрица.

Беше толкова красив, че можеше да изкуси и някой весталка.

Криеше груба примитивна сила под очарователната си грациозност и учтивост.

И беше неин за четиридесет и осем часа…

Подобни разгорещени мисли изпълваха съзнанието и на Адам, докато крачеше през дългия вестибюл и алените, облицовани с брокат стени и фалшивите портрети на предците на домакините се набиваха в периферното му зрение.

Флора Бонам беше неговата награда — едно многообещаващо възнаграждение за четирите му двойки.

Той отиде да се сбогува с домакинята си, извинявайки се с предварително уговорена среща, но тя го придума да остане.

— Но вие обещахте да танцувате с Хенриета тази вечер и тя ще бъде много нещастна, ако не изпълните обещанието си.

Как можеше да откаже подобен безсрамен натиск, когато въпросната племенница на Моли — Хенриета, стоеше до леля си.

— Извинете ме, мис Хенриета — отвърна Адам.

Усмивката се появи без усилие на лицето му — имаше стабилен тренинг след всичките години, през които беше преследван от жените.

— Залозите се покачиха толкова много на нашата маса, че загубих представа за времето. Искате ли да танцуваме?

— С най-голямо желание, Адам.

Физиономията й се промени незабавно и самодоволната й усмивка издаде разглезената млада дама, получила дрънкулката, за която е плакала.

Верен на дълга си той й подаде ръка, както беше правил вече хиляди пъти на хиляди други балове и поведе мис Хенриета Фиск към балната зала под сияещия поглед на домакинята.

— Липсвахте ми тази вечер — съобщи младото момиче. — Но лелка каза, че чичо Харолд винаги привличал най-симпатичните мъже в залата за игра. Радвам се, че се върнахте оттам.

Тя говореше със собственически маниер. В мозъка на Адам просветнаха предупредителни светлинки.

— Високите залози привличат много хора — заяви любезно той, без да отговаря на коментара й.

Племенницата на Моли беше обявила любовта си към него още миналия месец, затова младият мъж действаше много предпазливо. Нежните девици с пълни с любов погледи винаги го бяха притеснявали. Молеше се валсът да бъде по-кратък.

Малко по-късно Хенриета въздъхна, големите й сини очи се изпълниха с копнеж и тя каза:

— Танцувате божествено, Адам.

И се облегна върху му.

Младият мъж се завъртя, за да може да се поотдалечи от нея, в този случай той беше по-заинтересованият от спазване на известно приличие. Хенриета беше настроена прекалено романтично. Той вече не за първи път се питаше дали Моли и Харолд, които определено правеха всичко възможно, за да подкрепят увлечението й, не гледаха на настоящото му семейно положение само като на временна пречка за плановете им. Разводите в Монтана бяха проста и бърза процедура.

— Вие също танцувате прекрасно — отвърна Адам, като се надяваше гласът му да звучи доброжелателно. — В Чикаго ли се научихте?

— О, да, последната година ме учеше най-скъпо платеният учител по танци. Той знаеше всяка новопоявила се модна стъпка. А вие къде се научихте да танцувате така божествено?

„В един парижки бордей на петнадесетгодишна възраст“ — помисли си разчувстван младият мъж. Тереза беше на шестнайсет, сладко селянче от Прованс. Двамата бяха прекарали заедно цяла седмица в изучаване на телата си, в посещаване на всички нощни заведения, където се танцуваше и в свирене на испанска китара — танцьорите на фламенко бяха високо ценени през онази година в Париж.

— Учителят ми по танци беше един стар венецианец, който баща ми нае по време на една от обиколките си из Италия. Много сериозен и скучен — отвърна Адам.

— Истински божествено. Ходила съм в чужбина само веднаж, но сега, след като вече съм достатъчно възрастна за да бъда представена в кралския двор, мама ще ме вземе със себе си. Мисис Макнайт обещала на мама да ни запознае с една баронеса, която ще се заеме с въвеждането ми в обществото.

Младият мъж погледна към украсения с бели рози часовник над вратата. Почти един и половина. Колко още щеше да продължава този валс?

— Дворът на Наполеон ще ви хареса много. Много по-живописен и забавен е от този на Виктория. А и там ще срещнете много американци.

Императорът допускаше в двореца си много новозабогатели американски фамилии, какъвто беше случаят и със семейството на Хенриета. Старият режим обаче, който бойкотираше императора-парвеню, се отнасяше презрително към обкръжението му, което сравняваше с театрален маскарад.

— О, вие знаете наистина всичко! — възкликна ентусиазирано тя, като оголи зъбите си в усмивка и разтърси къдриците си.

Очите й светнаха от възхищение.

„Наистина знаеше много, сравнен с една млада девица от Чикаго.“ — помисли си саркастично Адам. Вместо това обаче той каза:

— Доста по-възрастен съм от вас. Видял съм много повече.

— А дамите обожават по-възрастните мъже — измърка Хенриета. — Особено красивите и опитните — добави с хихикане тя.

О, Господи. Нямаше навика да обучава девици.

— Майка ти не би се съгласила — обяви той.

— Но лелка Моли мисли, че сте божествен.

„Сигурно това е мнението й и за богатството ми, част от което е в банката на съпруга й.“ — помисли си не особено деликатно Адам.

— Двамата с леля ти сме добри приятели — отвърна той, като за пореден път се отмести по-далеч от пищната й гръд, облегната в бродираната му жилетка.

— Бихме ли могли и ние двамата да станем добри приятели?

Тя го погледна с широко отворени наивни очи.

— Страхувам се, че си тръгвам от Елена тази сутрин — отвърна той, избягвайки въпроса й и премести ръката си върху талията й така, че да може да се отдалечи още малко от нея. — Тук съм само за малко, по работа.

— В ранчото си ли се връщате?

— Евентуално — отговори уклончиво той.

— Чичо Харолд каза, че някой път през това лято ще ме вземе със себе си, за да ми покаже къщата ви. Просто умирам от желание да я видя. Лелка казва, че била толкова елегантна, че в нея спокойно можела да живее и царска особа, въпреки че била изолирана сред планините. Съобщете на чичо кога ще си бъдете у вас, за да можем да ви посетим. Ще бъде толкова забавно.

Адам беше напуснал игралната зала много бързо, защото искаше да бъде в стаята си преди пристигането на Флора. Не я беше попитал дали ще дойде, а само — кога. И сега, в нетърпението и притеснението си, ако музикантите не спряха да свирят скоро, а Хенриета — да бръщолеви безспирно, нямаше да може да гарантира още дълго любезното си поведение.

— Когато разбера какви са плановете ми — отвърна неопределено той и погледна над главата й към оркестъра, — ще уведомя чичо ви.

Най-после валсът свърши с бравурен пасаж в цигулките, като че беше успял да въздейства на музикантите по телепатия.

Адам се наведе над ръката на Хенриета.

— О, Боже, нима трябва да си тръгвате? — проплака тя, като стисна пръстите му.

— Страхувам се, че Джеймс ме чака — отговори той, търсейки с поглед из залата домакинята или някоя дуеня, на която да повери компаньонката си. — А, ето я Моли — заяви с облекчение Адам. — Позволете ми да ви придружа до леля ви.

* * *

Само след две минути той вече беше излязъл от големия дом в италиански стил на семейство Фиск. Полетя надолу по стъпалата, чувствайки се като ученик, най-после пуснат от мрачната класна стая. А когато малко по-късно най-после отвори вратата от ковано желязо, той прошепна: „Свобода“ и въздъхна дълбоко.

— Наистина изглеждаше много измъчен на дансинга — каза подсмивайки се Джеймс, докато двамата се движеха с голяма крачка по улицата.

— Още малко и щях да ударя някого, ако този безкраен валс не беше свършил най-после. Ти обаче нямаше нужда да тръгваш, ако предпочиташе да останеш още на приема.

— Не отидох там заради обществото.

— Нито пък аз. Господи, колко са отегчителни неопитните млади дами.

— Струва ми се, че Моли сериозно се е заела да ви сватосва. А мястото на Изолда още не е изстинало.

— Моли започна да ни сватосва още преди почти два месеца. Очевидно набързо направените разводи се приемат от обществото по границата.

— Ще се развеждаш ли с Изолда?

— Все още нямам никакви планове. Единственото което желая, е тя да се махне от живота ми. И определено нямам намерение да си търся друга жена, независимо какви са намеренията на Моли.

— Значи предпочиташ да си останеш женен.

— С наивни млади дами като Хенриета наоколо, това поне временно може да служи като извинение. Девойчето е неприятно агресивно.

— Щом сме заговорили за агресивни жени — какъв беше допълнителният залог на лейди Флора?

Адам се извърна усмихнат към братовчед си.

— Не си разбрал правилно. Агресия не е вярната дума за Флора Бонам. Тя е самото изкушение.

— Така ли?

Джеймс повдигна вежди.

— Наистина ли е сериозно?

— Да, в продължение на два дни. Времето на дамата ми принадлежи през следващите четиридесет и осем часа вследствие на нейния допълнителен залог и моето допълнително наддаване.

— Значи утре няма да напуснеш Елена.

Адам го погледна косо и се усмихна леко.

— Така изглежда.

— Нима виждам нещо като усмивка на лицето ти най-после след последните няколко седмици?

— Тя е способна да окаже подобен ефект върху един мъж, нали — отвърна широко усмихнат Адам. — Струва ми се, че ще се усмихвам доста през следващите два дни. Между другото, ще трябва се преместиш в друг апартамент тази нощ.

— Хотелът е пълен.

— Е, сигурен съм, че Харолд ще намери една стая за теб в дома си — повдигна шеговито вежди братовчед му.

— Пощади ме. Ще трябва да слушам „божествения“ брътвеж на Хенриета по време на задължителния ми танц с нея. Тази дума не излиза от устата й. Мисля по-скоро да си тръгна още тази вечер.

Той погледна братовчед си.

— Трябва ли да обяснявам на Пролетна Лилия, че в продължение на няколко дни ще демонстрираш най-фините моменти от културата на абсароките пред британска гражданка?

Адам обърна глава и задържа за миг погледа си върху Джеймс.

— Не, ако ти е мил животът — отвърна тихо той.

— Тя купува любовни билки, за да те накара да промениш намеренията си, знаеш ли? — усмихна се шеговито братовчед му.

Адам изпъшка.

— Господи, та аз мисля за нея като за сестра.

— За нещастие — отвърна все така весело Джеймс, — тя не те вижда в същата семейна светлина.

— Но ще трябва — измърмори Адам, — защото не възнамерявам повече да се женя за когото и да било.

— Прав ли съм, като долавям известни мизантропски възгледи за брака? — позаинтересува се игриво Джеймс.

— Пет години с Изолда, колкото и малки и нередовни да бяха престоите й в семейното ни огнище, са достатъчно висока цена, която платих за това, че се ожених. Никога повече — заяви категорично той. — Никога.

— Помисли за разбитото сърце на бедната Хенриета и на всички онези жени, които се надяваха да те спечелят сега, когато Изолда освободи мястото.

— Всъщност това, за което мисля сега, е неразбития ми живот откакто тя си отиде. Дяволски съм доволен. А сега с перспективата Флора да ме забавлява в продължение на два дни, удоволствието придобива съвсем нови измерения.

Движеха се през шумния център на града, минаха край евтини танцувални салони и кръчми. През отворените им врати се носеше музика, която изпълваше лятната нощ. На едно място улицата беше изпълнена с миньори, празнуващи последната си златна находка, които харчеха златния прах за жени, пиене и хазартни игри.

Проправяйки си път през развълнуваните тълпи, младите мъже стигнаха до хотел „Плантърс хауз“. Фенерите, окачени по фасадата на сградата, осветяваха в златна светлина бялата веранда с многобройни колони. Адам изкачи стъпалата на един дъх, кимна на вратаря, пресече постланото с килим на цветя фоайе с големи крачки и хукна нагоре по стълбите, като вземаше по три стъпала наведнъж.

— А ако не дойде? — попита Джеймс, леко задъхан след бързото им изкачване.

— Ще дойде — отвърна лаконично братовчед му, докато се движеха по яркоосветения коридор.

— Толкова ли си сигурен?

Адам кимна и извади ключа от джоба си, тъй като стаята им беше само три врати по-нататък.

— Липсвал съм й — каза тихо, с усмивка на лице той.

— И тя на тебе.

Той извъртя глава към братовчед си и го изгледа продължително.

— Мислиш ли?

— Никога досега не съм те виждал да тичаш след някоя жена.

Адам пъхна ключа в ключалката.

— Дяволски добра е — измърмори той, като отвори вратата.

— Сигурно е така.

— Можеш ли да опаковаш багажа си и да напуснеш по-скоро? — попита Адам и хвърли ключа върху масата.

Очите на Джеймс се разшириха от учудване, че братовчед му така очевидно се старае заради една жена, смаян от промяната, която забелязваше в този мъж, когото познаваше откакто се помнеше.

— Хванал си се на въдицата, скъпи ми братовчеде — прошепна той.

— Може би — съгласи се с шеговит тон Адам. — Но само за два дни, Есх-ка-ка-мах-ху — добави с усмивка той, като разкопчаваше колосаната бяла папионка. — Само за два дни…

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА

В осветения от лампите апартамент цареше тишина. Джеймс беше излязъл преди доста време. Все още облечен в официалните си дрехи, Адам се беше полуизлегнал на тапицирания стол и очакваше пристигането на Флора, затворил очи. Но в действителност не спеше. Напротив — беше изпълнен с безкрайна енергия, в мислите му се въртеше единствено образът на чаканата жена… и свързаните с нея спомени и очаквания. Колко време беше изминало, откакто беше я докосвал за последен път? Две седмици? Три? Повече, реши той, връщайки лентата на изминалите събития. Повече от месец… доста дълго време. Пръстите му се впиха в украсената с дърворезба странична облегалка, кокалчетата на ръцете му побеляха от натиска. След това обаче си наложи да се отпусне — тя щеше да бъде тук скоро. Той погледна към часовника над камината — два и половина.

Малко след три Адам чу почукване. Той се изправи с гъвкаво движение и се отправи към вратата.

Преди да успее да достигне до нея, ударите се повториха, настойчиво и нервно. Щом отвори вратата, Флора припряно се шмугна в стаята.

— Знаеш ли колко много хора все още се разхождат по коридорите в три сутринта? — прошепна тя и пусна брезентовия си куфар на пода пред краката му. — Дяволски много — отговори си сама тя, като въздъхна облекчено, че никой не я беше забелязал.

Едва тогава младата жена се усмихна на домакина си, като че внезапно си беше спомнила за добрите маниери.

— Трябваше да те накарам да измислиш плана за изчезването ми — рече тя със същата топла усмивка, която беше виждал безброй пъти в съзнанието си, откакто я беше изоставил спяща преди няколко седмици.

— Ти очевидно вече си го направила — отвърна Адам и вдигна от земята куфара й.

— Само по една случайност, а не благодарение на теб — отвърна тя, въпреки че гласът й звучеше развеселено, а не недоволно. — Видях Джеймс във фоайето, когато двамата с татко се върнахме от приема у семейство Фиск.

— Той тръгва към лагера.

— Официалната версия е, че и аз съм тръгнала с него. Той прие охотно да ми сътрудничи в набързо изготвения план. Папа не зададе излишни въпроси. С него ще се срещнем след няколко дни в лагера на Четиримата вождове. Джеймс дори дойде в апартамента ни и изчака, докато приготвя багажа си. Много е мил.

— Докато не стане „страшно мил“.

Флора се усмихна, виолетовите й очи гледаха дяволито.

— Обичам, когато си ревнив.

— Заблуждаваш се — прошепна развеселен Адам.

— Може би все още мога да догоня Джеймс — предложи със сладък глас тя.

Младият мъж скочи невероятно бързо, ритна куфара, взе я в обятията си, притисна я и произнесе много тихо:

— Опитай само…

— Ммм… ще направиш ли така, че да си заслужава оставането ми тук?

— Определено.

— Такава сигурност, милорд.

— Не си излизала от мислите ми… откакто напуснах ранчото. А тази вечер те чаках в продължение на — той хвърли поглед към часовника, — час и седемнайсет минути…

— Оползотвори ли добре това време?

— Така мисля.

Изкусителната му усмивка беше прекалено близо.

— Проявявал си се винаги превъзходно и без предварително планиране — каза тя, а дъхът й затопляше брадичката му, — така че потрепервам при мисълта какво би станало, щом предварително старателно си обмислил всичко.

— И то изключително старателно — отвърна Адам, като се наведе да целуне връхчето на носа й, — за всеки един от четиридесет и осемте часа.

— Четиридесет и осем часа — прошепна тя. — Истинско блаженство. Никога досега не сме били заедно повече от една нощ без прекъсване. Невероятно щастлива съм, че не спечелих залога.

— Не толкова щастлива, колкото съм щастлив аз — прошепна той, а черните му очи я изгаряха. — А сега нека да махнем тези дрехи по теб. Язденето, което те очаква тук, не изисква никакво облекло.

Той я поведе към спалнята, настани я на края на леглото и започна да разкопчава блузата, която носеше с черната си пола за езда. След третото копче корсажът се разтвори и разкри пищните й гърди, показващи се иззад тюркоазената коприна.

— Джеймс те е видял в този вид? — рече тихо Адам. — Без долна риза или корсет?

В гласа му се долавяха недоволни нотки.

— Съжалявам — опита се да го успокои тя, усещайки предизвикателството в думите му. — Бързах. А докато свалях балната си рокля махането на всички катове фусти и долни дрехи ми отне толкова много време, че се облякох по възможно най-семплия начин.

— Човек може да види зърната ти под блузата.

Той притисна финия плат към гърдите й. Зърната й действително се очертаваха ясно.

— Не съм искала да изглеждам предизвикателно — прошепна Флора.

Лекият натиск по зърната й предизвика тръпки, които се разпространиха надолу по гръбнака й.

— Сигурна съм…

Тя си пое дъх, тъй като топлата вълна достигна до бедрата й.

— …че никой не забеляза.

— Може би — измърмори със смръщен и недоволен вид Адам, докато продължаваше да я разкопчава. — Стой тук — нареди той и постави ръце върху раменете й, за да даде по-голяма яснота на командата. — А когато седна ей там, — кимна той по посока на прозорците, — стани и тръгни към мен.

Той я пусна, прекоси стаята и се настани в украсения с дърворезба и скъпа тапицерия стол. Тъмните му очи се присвиха, докато я оглеждаше критично.

Флора седеше на края на голямото легло с четири колони, краката й не достигаха пода. Беше се подпряла с длани върху кадифената кувертюра и усещаше леко безпокойство, тъй като не знаеше как да се държи, когато Адам я критикуваше, а съзнанието й беше замъглено от желание. Възбудата беше боядисала в розово бузите й и оцветила бялата й шия, след което се беше спуснала надолу и гореше в кръвта й.

Дори когато беше облечена само с пола и блуза без каквато и да е украса по тях, от нея се излъчваше невероятна чувственост, мислеше недоволно Адам, борейки се с неуправляемата си ревност. Дори когато седеше така неподвижно, зрелите й форми като че всеки момент щяха да пръснат ограничаващите ги дрехи. Приличаше на пищен символ на плодородието. Още по-смущаващо въздействие оказваха върху осъждащото настроение, в което беше изпаднал, червенината на бузите й — цветът на гуляйджиите и разпътния живот — и вечната й готовност, недискретна и същевременно очарователна, както вече добре знаеше. Дявол да я вземе, тя се възбуждаше толкова лесно. Можеше ли да я кори за недоволството си, за подозренията и съмненията, които го измъчваха? Можеше ли да я осъжда за пищната й женственост? А дали щеше да успее да обуздае собствените си диви импулси и нуждата си да я усмири?

Измина секунда, после — две и тогава Адам вдигна ръце и махна към нея:

— Ела — каза той.

Той самият не можеше.

Тя се смъкна от леглото, като се подчини на лаконичната му заповед, факт който можеше да се обясни с дългата им раздяла, с крещящата мъжественост на Адам Сер и със собственото й сладострастие. Когато обаче тръгна към него, дължината на стаята й се стори безкрайна под изпитателния му поглед. Усещаше как при всяка крачка гърдите й се потъркват в меката коприна. Напрежението нарастваше с всяко полюляване.

— Вижда се ясно, че си гола под тази блуза.

Гласът му звучеше пресипнало и недоволно.

— Не съм го направила нарочно.

Тя спря на няколко крачки от него, като се стараеше да прецени докъде се простираше лошото му настроение.

— На Джеймс трябва да му е станало приятно.

— Дори не забеляза.

Тонът й го приканваше към повечко разум.

Младият мъж като че не я чу. Той съблече сакото си и извади от джоба му четирите двойки, преди да го захвърли върху близката масичка. После се облегна и като повдигна флегматично между показалеца и средния си пръст картите по посока на Флора, каза:

— Играла ли си и преди на тази игра — да залагаш себе си на масата за покер? Доколкото те познавам, този въпрос ми се струва доста наивен.

— Така и не успях да разбера чувството ти за собственост.

Не й се искаше да му достави удоволствието от истината. Миналото й не му принадлежеше. Фактът, че той беше единственият, получил подобен залог, не беше негова работа.

Адам захвърли картите върху масичката и въздъхна:

— Всъщност това се отнася и за двамата. Прости избухването ми. Не знам как става така, — повдигна смутено рамене той, — но ти предизвикваш някакъв особен варваризъм в поведението ми.

Той се усмихна внезапно, изкусителна усмивка с огромен чар и сексапил.

— Но щом си тук…

Той се облегна удобно в тапицирания със зелено кадифе стол, протегна напред крака и я погледна изпод тежката завеса на миглите си.

— Защо не се съблечеш заради мен.

Тя отвърна на възбуждащата му усмивка с дяволито повдигане на веждите.

— Ако обещаеш да не се мръщиш.

— Дадено — отвърна развеселен той. — Така по-добре ли е?

— Несравнимо — отговори тя.

На нейната усмивка също трудно можеше да се устои.

— А сега внимавайте, господин графе — измърмори дрезгаво тя и посегна към горното копче на блузата си.

Адам се разсмя.

— Като че ли някой мъж, чието сърце все още бие, би могъл да гледа в друга посока.

— Приемам го като комплимент.

Тонът й беше игрив, а пръстите й бавно разкопчаваха второто копче.

— Без сянка на съмнение. Споменавал ли съм, че намирам прямите жени с кестеняви коси и интереси, насочени към културата на абсароките за особено възбуждащи?

— Това е добре — отвърна весело тя, като разкопча още едно копче, — защото ти винаги си ми бил най-големият любимец.

Още не довършила изречението си, Флора си даде сметка, след като видя внезапно клюмналата му физиономия, че последното й изказване можеше да породи нов спор. Затова тя се усмихна кокетно и бързо добави:

— Обеща да не се мръщиш.

Той се попривдигна леко в стола си. Очите му я гледаха дръзко, поглъщаха я с привидно безгрижен вид. Адам бавно кръстоса крака.

— Абсолютно права си — отвърна тихо той. — Трябва да се представя в най-добра светлина.

— Ще можеш ли?

Той се усмихна на двусмислицата.

— Поне ще се опитам. Ще можеш да ме оцениш — добави безсрамно той, — в края на четиридесет и осемте часа…

— А ти обикновено получаваш добри оценки, предполагам — отвърна с не по-малка арогантност тя, докато откопчаваше последното копче. — Какъв късмет имам…

Тя измъкна блузата от полата и бавно я смъкна първо от раменете, а след това и от ръцете си. Когато тюркоазената коприна се плъзна по пръстите й и падна върху килима, тя попита тихо:

— Харесваш ли това, което виждаш?

Беше гола до кръста. Гърдите й бяха големи, предизвикателни. Като бяла Богиня на земята, даряваща всички мъже. Но тази нощ тя беше само негова, мислеше си със странно ожесточение Адам, както и на другия и по-другия ден и през следващата нощ. Той сви ръката си в юмрук — изкушението да прокара пръсти по големите й меки гърди беше голямо.

— Докосни зърната си — каза небрежно той.

Гласът му звучеше авторитетно въпреки мекия му тон.

По тялото й премина тръпка при тази безстрастна команда, която приличаше на нетърпяща възражение заповед. Зърната й вече бяха настръхнали, цялата изгаряше от желание да я докосне, ултимативният му тон я възбуждаше още повече. Щом докосна гърдите си, очите й се затвориха под въздействия на преминалия през нея огън.

— Погледни ме.

Гласът му беше дрезгав, той като че излизаше дълбоко от гърлото му.

— Хайде.

Трябваше й малко време, за да се подчини и да се върне към по-хладната действителност.

Когато трескавият й поглед се сля с неговия секунди по-късно, Адам прошепна:

— Добре дошла обратно при мен. Ако си спомняш според договора аз съм твоят компаньон през следващите четиридесет и осем часа. И бих искал да направиш още нещо, за да ме забавляваш.

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА

Приятна отмала затопляше тялото й. Сетивата й бяха толкова изострени, че усещаше пулса му. Цялото й тяло беше обхванато от блаженство, като че лежеше на огряна от топлото лятно слънце поляна. Очите й бавно се отвориха и тя излезе от ефирния свят на нежни четирилистни детелини и лееща се слънчева светлина. Гъстите й ресници се повдигнаха неохотно, все още не можеше да излезе от мечтанията си и на устните й се появи лека усмивка.

Беше го видяла. И сега вече задоволството и блаженството имаха име.

Неговите очи също се отвориха, като че беше усетил погледа й и той й се усмихна с нежност, която не беше виждала преди.

— Как се чувстваш?

— Прекрасно.

— И изглеждаш прекрасно — каза тихо той и повдигна глава, за да я целуне по челото.

— Никога преди не съм се чувствала така… — прошепна Флора.

Топлината и силата, които се излъчваха от тялото му, я обгръщаха.

— Това ли е нирвана?

— Почти, струва ми се…

Топлата му усмивка я трогна.

— Или поне това е нашата собствена нирвана.

— Това случвало ли ти се е преди?

— Не.

— Нито пък на мен.

Тези загадъчни думи бяха напълно достатъчни за двама, които споделяха едни и същи, лично техни изживявания. Адам Сер обаче предпочиташе по-земни теми, като се има предвид ограниченото време, с което разполагаха, затова каза с усмивка:

— Това е първото утро, което посрещаме сами, без деца и бащи на масата за закуска. Бих ли могъл да те заинтересувам с изгрева, а после с една хубава закуска?

— Ще бъда истински щастлива — отвърна любезно Флора, разбрала внезапната смяна на темата.

Тя лениво протегна ръце.

— Изгревът ли ще дойде при нас или ние — при него?

— Какво предпочиташ? — попита с усмивка младият мъж.

— Е, вярно е, че си добрият Адам Сер, но не си чак толкова добър — отвърна усмихнато тя.

Все пак той направи някои промени, свързани с изгрева или поне с „техния изгрев“: пререди мебелите в дневната така, че диванът да гледа към източните прозорци. Откри някакви халати за Флора и за себе си и след като я пренесе на ръце от спалнята до тапицираното с виненочервено кадифе канапе, той й подаде листа с менюто и рече:

— Избирай, докато аз облека нещо по-удобно от снощните дрехи.

Докато се събличаше, младата жена го питаше:

— Искаш ли яйца? Бекон? Шунка? Овесена каша? Препечени филийки?…

На всичките й въпроси той неизменно отговаряше с „да“. Тя погледна над листа към силното му стегнато тяло, вече без риза, което всеки момент щеше да остане и без панталони, и попита:

— Как успяваш да се запазиш толкова слаб, след като ядеш толкова много?

Седнал на края на дивана, той я погледна над мускулестото си рамо и рече с дяволита усмивка:

— Изгарям всичко.

Тя усети как бузите й пламват.

— Но защо да не хапнем първо — продължи той.

Гласът му се беше превърнал в кадифен шепот.

— Имаш нужда от подхранване.

— Предполагам, че като практикуващ развратник — отвърна тя, — познаваш добре и цениш добрата храна.

— Естествено — отговори той, докато смъкваше панталоните си.

После ги захвърли на една страна и се обърна да я погледне.

— Но ако гнева, който долавям в гласа ти е насочен срещу мен, може би ще бъде по-добре да пооправя лошото ти настроение преди закуска…

— Не, благодаря — каза Флора, недоволна от дяволската му самоувереност. — Не желая да ме докосваш.

— Скъпа, защо е нужно да говориш такива неща, когато сама знаеш, че обичаш да бъдеш докосвана.

Той се облегна назад, като че обсъждаха философския въпрос за упадъка на древния Рим.

— Не са ми нужни причини — отвърна раздразнено младата жена, докато той стоеше изтегнат срещу нея на канапето и мощното му бронзово тяло беше истинска наслада за окото. — Господи, Адам, винаги ли имаш ерекция?

— Да, когато съм с теб.

— Трябва ли да бъда поласкана?

Той вдигна рамене.

— Вероятно — отговори спокойно младият мъж. — Защо обаче вместо поласкана да не бъдеш изчукана? Пък е и малко рано да будим кухненския персонал.

— Как бих могла да откажа на едно толкова възпитано предложение? — измърка тя, като повдигна иронично едната си вежда.

— Заповядай, обслужвай се.

Адам кръстоса ръце зад главата си и затвори очи. И зачака.

Беше преброил наум до двайсет, когато чу първото шумолене. Тя развързваше пеньоара си. После диванът потъна под тежестта й и тя се настани до него. Той спря да брои, когато усети пръстите й около члена си.

* * *

После двамата лежаха, притиснати един към друг, докато удоволствието затихна до по-поносими размери като се целуваха и наблюдаваха как изгревът оцветява небето в прекрасни огнени и кайсиеви цветове.

Превъзнесени от нежната хармония помежду им.

Рязко почукване на вратата прекъсна съзерцанието им.

— Камериерката с утринното кафе, сър — извика някакъв женски глас.

— Това трябва да е дело на Джеймс — рече Адам и се изправи с въздишка. — И неговото чувство за хумор — добави той, като се протегна да вземе халата, захвърлен на страничната облегалка на канапето. — Един момент! — извика той, така че камериерката да го чуе. — Искаш ли да отидеш в спалнята? — попита той, като погледна към лежащата Флора.

Тя поклати глава.

— Не познавам никой в хотела освен татко, а това очевидно не е той. Така че какво значение има? Подай ми халата.

Адам й подхвърли сивата копринена дреха, огледа стаята, за да намери подходяща повърхност за подноса с кафето и изборът му се спря на една масичка до вратата, след което каза напълно без каквато и да било връзка с времето, мястото и обстоятелствата:

— Някой път ще трябва да те заведа в Париж.

— Чакай да проверя първо в бележника с разписанието си — каза с усмивка Флора, докато пъхаше ръката си в огромния халат.

Разбираше напълно странния му импулс. Тя чувстваше същото задоволство, като че двамата бяха прекарали заедно цели години по хотелските стаи, като че бяха се събуждали и пили сутрешното си кафе в непознати градове в продължение на десетилетия.

Младият мъж се наведе, завърза вместо нея халата й и нави ръкавите така, че ръцете й да се покажат.

— Бузите ти са розови като на дете — прошепна той, като деликатно прокара пръсти по поруменялото й лице.

— Ти си този, който прави това с мен — каза тихо тя, усещайки че ненаситното й желание да го има се пробужда отново, като че всичките й сетива бяха настроени да приемат и най-лекото му докосване, като че едва доловимия допир на пръстите му беше дал сигнали на тялото й да се разтвори за него и да се предложи, за да му достави удоволствие.

— Веднага се връщам — рече тихо Адам.

Усмивката, с която я погледна, беше топла, изпълнена с любов.

Флора се изправи в седнало положение, после се изви, коленичи и подпря ръце на облегалката на дивана, за да може да вижда младия мъж, който се беше отправил към вратата. Широкоплещест и строен, увит в бургундскочервения копринен халат, голите му стъпала бяха фини, шумът от стъпките му потъваше в килима, движенията на мускулите му бяха гъвкави и силни, поразяващи с красотата си.

Когато извади резето, вратата се отвори с неочаквана сила и някаква странно облечена камериерка със светлосиня рокля под колосаната престилка и шапка с пера в покритите й с ръкавици ръце нахлу в стаята.

— Надявам се, че нямате нищо против, Адам, но трябваше непременно да ви видя и…

При вида на Флора, надничаща иззад облегалката на дивана, Хенриета Фиск прекъсна рязко обясненията си. Тя огледа стаята и забеляза разхвърляните по килима дрехи на Адам, прередените мебели в стаята и разрошените коси и пеньоара на Флора. Гневът й се разрази като пожар.

— Как можахте! — избухна тя, като че имаше някакво предимство в правата си над Адам. — Как можахте да сторите това, когато аз ви желая и лелка каза, че ще ви имам!

Адам вече беше успял да я избута извън прага, преди да още да беше свършила.

— Не би трябвало да сте тук сега, Хенриета. Това няма да се хареса нито на леля ти, нито на родителите ти. А за мене грешите. Не съм ви дал повод да мислите, че имам някакви намерения спрямо вас.

Гласът му се понижи и последните думи бяха припряно прошепнати в пламналото гневно лице на Хенриета, докато той внимателно я избута извън вратата.

— А сега си отивайте в къщи, веднага — нареди тихо Адам. — Побързайте.

И той затвори вратата.

А след това я заключи.

Младият мъж се облегна на стената и попита мрачно:

— Тук ли би трябвало да кажа: „Ти си компрометирана. Трябва да се омъжиш за мен, за да спасиш репутацията си.“

Флора се разсмя тихичко.

— Може би, ако вече не беше женен…

Шеговитият й отговор му направи странно впечатление.

Неговите думи, както и нейният отговор бяха замислени като закачка.

И на двамата обаче им се стори, като че земята спря да се върти за момент.

Колко пъти досега беше получавала подобно предложение — размишляваше младата жена във внезапно настъпилата тишина. И колко пъти беше отказвала учтиво?

— Това би ли те компрометирало и ако е така — доколко? — попита Адам, когато неповторимият миг беше отминал.

Искрената му загриженост беше очевидна, в гласа му се долавяше съжаление.

— Не, разбира се, че не би ме компрометирало — отвърна Флора. — Никой тук в Елена няма вземане даване с лондонското общество, а дори и да има, лудориите ми отдавна са станали повод за всякакви клюки. Още една история, дошла от някакъв граничен щат няма да учуди никого. Сега ела при мен, за да ме забавляваш. Имам нужда от някой, който да изтрие неприятната картина на зачервеното, ядосано лице на Хенриета.

— Някой? — осведоми се той.

Ревността към всички мъже, които беше имала през живота си не му даваше покой.

— Само ти, скъпи — прошепна младата жена. — Искам единствено теб от цялата земя и изпълнените със звезди небеса.

Той се приближи до дивана, коленичи, обхвана лицето й с длани, притисна устни към нейните и разтвори устата й с лек натиск. Целувката му беше бавна и нежна.

— Париж наистина ще ти хареса… — прошепна той, без да се отделя от устните й.

— С тебе — да… — отвърна тя с леко пресипнал глас.

Беше подпряла ръце на широките му рамене и заровила пръсти в лъскавата му черна коса.

— А нея няма да я имаш.

Адам се отдръпна леко назад, за да може да вижда очите й и я погледна въпросително.

— Хенриета.

Веждите му се събраха.

— Боже, та аз не я желая.

— Прекалено млада е за теб.

— Прекалено глупава е за мен — поправи я нежно той.

— Но само дотогава, докато двамата с теб все още се разбираме — измърка Флора.

— Сега нареждания ли започваш да даваш? — заинтересува се Адам и се усмихна леко.

— За това ще давам. Не искам повече никакви нахлувания в апартамента и прекъсвания.

— Толкова ли е натоварен графикът ни? — прошепна той, докато смъкваше робата от раменете й.

— Поне така се надявам — измърмори младата жена и се надигна, за да го целуне.

При това движение гърдите й се подпряха на облегалката на дивана, подобни на бели хълмове на фона на виненочервеното кадифе, щедър дар, предназначен да му доставя удоволствие.

Той я целуна, прокара пръсти по атлазените възвишения, топлите му длани натиснаха леко надолу.

— Мисля, че е по-добре да си стоиш така, без дрехи… така че да мога да те докосвам във всеки момент. За да си ми на разположение по всяко време…

Флора беше затворила очи, всяка нейна клетка отговаряше и на най-лекото докосване на Адам. А когато той наведе глава към нея и косите му се разпиляха по гърдите й, тя изохка гърлено дори преди да беше успял да обгърне с устни едното й зърно. През последните часове тялото й беше прекалено разгорещено и възбудено, за да има нужда от много продължителна предварителна подготовка, така че само след няколко секунди тя сграбчи и в двете си ръце големи кичури коса, опъна ги силно, за да изправи главата му и като погледна в жизнерадостните му очи, каза:

— Не искам да чакам и секунда повече, Адам Сер. Ясно ли е?

Младият мъж се усмихна разбиращо.

— Как би предпочела госпожицата — така или… ъъъ… — хубавите му бели зъби проблеснаха насред бронзовото му лице, — или някоя по-особена поза?

— Защо да не оставим това на въображението ти?

— Добър избор — отвърна той. — А сега не мърдай.

И той прескочи без усилие с гъвкаво движение облегалката на дивана и след не повече от четири секунди вече беше проникнал дълбоко в нея. Стисна обемните й гърди, а мускулестата му гръд се притисна към гърба й, докато долната част на тялото му се движеше ритмично напред-назад.

И не след дълго, третият за тази сутрин оргазъм на лейди Флора беше, ако си послужим с думите на необикновената камериерка — „божествен“.

* * *

Малко по-късно, докато двамата влюбени се хранеха един друг и гарнираха закуската си с нежни усмивки и шеги, Хенриета изливаше гнева си в спалнята на леля си. Моли Фиск, възпълна матрона на средна възраст, която обикновено спеше до обяд, за да запази това, което беше останало от външността й, се беше повдигнала върху възглавниците и полагаше усилия да разбере причините за внезапното нахлуване на Хенриета.

— Трябваше да я видите — възмущаваше се младата жена, като крачеше по скъпия килим, като войник, имащ строева подготовка. — Сънена и полуоблечена. Мръсницата.

— Хенриета, скъпа, моля ти се внимавай за френския ми килим. Ще направиш пътека по него. Освен това, скъпа, дамите никога не ходят с такива големи крачки. Не е благоприлично. Сега ела и седни до мен — продължи тя, като потупа с ръка по седалката на стола до леглото й.

Дланта й едва се виждаше изпод дантелите на нощницата й.

— Ела да си поговорим за това.

— Искам да издера очите й — заяви упорито Хенриета, като се приближи с доста по-умерена крачка до широкото легло на леля си, покрито с балдахин от бял атлаз и лазурносиня коприна. — Тя е стара — заяви девойката и се тръшна с такава сила на седалката, че леля й потрепера от страх, че столът й в стил „Людовик XV“ ще се сгромоляса. — Тя е на не по-малко от двайсет и три, а всички знаят, че когато на двайсет и три все още не си се омъжила вече си само една стара мома. Не разбирам какво вижда в нея той.

— За кого по-точно говориш, скъпа?

— За лейди Флора! — изплака Хенриета. — Тя беше в стаята на Адам тази сутрин без дрехи — е, почти без никакви дрехи отгоре си. А Адам носеше само един копринен халат. Но пак изглеждаше то-о-олкова великолепен, лелче — добави тя, със задавен от възхищение глас.

— За стаята на Адам в хотела ли говориш? — попита с едва сдържан ужас леля й.

— Разбира се, че за стаята му в хотела. Къде другаде би могъл да бъде?

Моли Фиск можеше да назове цял списък от местата, където също така би могъл да бъде и където действително беше ходил в миналото, който включваше всичко от бордеите до изисканите будоари на дамите, но такава информация не беше подходяща за ушите на осемнайсетгодишни девици.

— Някой видя ли те? — попита тя, чувствайки отговорността, която носеше като защитница на репутацията на племенницата си.

Хенриета я погледна объркано и за миг сърцето на Моли Фиск като че спря да бие. Каква глупачка.

— Опитай се да си спомниш — настоя тя. — Срещна ли във фоайето някой, който би могъл да те познае? Или по стълбите? А в коридорите?

— Струва ми се, че не…

В мозъка на Моли вече се въртяха всевъзможни извинения. Все пак беше неделя сутринта. Набързо погледна към дрехите на племенницата си. Тя поне беше проявила благоразумието да се облече прилично. Синята й утринна рокля и малка шапка биха били напълно подходящи за ходене на църква или на неделно училище. „Можеше да е отивала към неделното училище, за да научи децата на някоя молитва“ — размишляваше мълчаливо Моли. Разполагаше с достатъчно влияние, за да накара местното общество да повярва в подобна невероятна история.

— Добре, надявам се да си права — отвърна рязко тя. Всички важни особи естествено са все още в леглата си. Само работническата класа става толкова рано. Колкото до това, че лейди Флора била в стаята на Адам, тя е доста необикновена жена и мъжете намират този вид умни жени за особено интересни — завърши със замислена физиономия тя.

От съпруга си беше чувал само най-големи хвалби по неин адрес.

— Лесно е да се разбере какво вижда Адам Сер в лейди Флора. Тя е красива, богата и необикновена. Клара ми каза, че отказала ръката на повечето от най-видните ергени в Англия, както и на няколко от Европа.

— Откъде знае тя? — попита кисело Хенриета, подразнена от доказателствата за привлекателността на съперницата й. — Не ви вярвам.

— Една от братовчедките на Клара Локууд е омъжена за един баронет от графство Съри. Та съпругът на братовчедка й е някакъв далечен роднина на лорд Холдейн. И ако лейди Флора е все още мома на двайсет и шест, а не на двайсет и три години, това, скъпа моя, е единствено по неин избор. Както и странният й интерес към индианския начин на живот. Човек обаче никога не трябва да задава въпроси във връзка с ексцентричното поведение на богатите аристократи — колкото по-рано разбереш това, толкова по-добре за теб. А на благородниците, притежаващи богатства като граф Холдейн, лейди Флора и обектът на нежния ти интерес — граф дьо Шастлю, трябва да се гледа като на стоящи много над правилата, управляващи останалите простосмъртни, колкото и особено да ни се струва поведението им. Разбираш ли ме, Хенриета?

— Не! Татко също печели много пари, както и чичо Харолд, а ние съвсем не сме над правилата.

— Спомняш ли си, когато баща ти покани президента на вечеря?

— Разбира се. Мама накара да сменят декорациите на цялата къща.

— Е, та баща ти е приятел с президента, защото е много влиятелен и богат бизнесмен. Но можеш ли да си представиш президента Джонсън на вечеря у твоя шапкар?

— Лельо Моли! Та как би се съгласил?

— Точно така. По същия начин аристократите са по своему особени и ценени, така както е ценен президентът или баща ти в света на бизнеса. Само че влиянието на аристократите се дължи не само на парите им, а и на техния произход. Това обаче не може да се купи и точно поради синята си кръв те заемат по-особено място в обществото. С това се съобразява дори и законът. Те правят това, което им харесва и ако Адам Сер и Флора Бонам са решили да останат цял месец в хотелската стая, не остава друго, освен да им пожелаем приятно прекарване. А когато решат да я напуснат, тогава ще видим какво можем да направим, за да предизвикаме интереса на Адам към теб.

— Тя няма да остане дълго, нали — попита замислено Хенриета, а смръщеното й лице се разтегна в усмивка.

— Разбрах, че лейди Флора заминава за Юкатан в края на лятото. А в тропиците има какви ли не ужасни болести и трески.

— Тя може да умре! — възкликна въодушевено Хенриета.

— Това наистина е възможно — съгласи се леля й не така ентусиазирано, но с не по-малък интерес по въпроса.

Откакто съпругата на Адам го беше напуснала окончателно преди известно време, тя беше започнала да гледа на него като на прекрасна партия за племенницата си. За разлика от повечето по-малки синове на благороднически семейства, изпратени от роднините си в западните части на Америка, докато отзвучат породените от тях скандали в Европа, Адам Сер притежаваше огромно богатство. Той не беше просто по-малкият син, който се стремеше единствено да уреди живота си в някое имение в Англия или Франция. Той беше по-малкият син на един много богат херцог или по-точно понастоящем беше по-малкият брат на един много богат херцог.

— Така че както виждаш — продължи с разумните си доводи Моли, — трябва само да изчакаме Флора Бонам да си тръгне. Ти си едно привлекателно осемнадесетгодишно момиче. Кой мъж не би бил привлечен от теб?

— Прекрасно! Вече е юли. След около месец Адам ще бъде само мой. Мислиш ли, че ми е ядосан, задето нахлух така в апартамента му?

В гласа й неочакване се прокраднаха нотки на благоразумие. Нещо типично за една разглезена дъщеря на богати родители — тя рядко си задаваше въпроси за мотивите на своето поведение.

— Защо да не му се извиня от твое име? Сигурна съм, че Адам ще разбере младежкия ти ентусиазъм.

— Наистина ли ще направиш това, лелче? Това би било божествено! О — плесна с ръце Хенриета, — нямам търпение да дойде краят на лятото!

Моли Фиск не беше глупачка. Разбираше, че Адам Сер може да има всяка жена, която пожелае както тук, така и в чужбина, но също така разбираше, че беше избрал Монтана за свой дом. Само че малко жени биха се съгласили да прекарат живота си на границата. Защо Хенриета да не бъде неговата жена, разбира се с подкрепата на бащините й милиони? Защо не, наистина? В главата й отново започнаха да се въртят годежни планове.

— Така, няма да казваме на чичо ти нищо за всичко това, а в случай, че някой те е видял тази сутрин, искам от теб само да отричаш. Както и аз — добави тя, запазвайки историята за неделното училище за краен случай. Но засега нямаше защо да обърква Хенриета с допълнителни възможности. Тя беше едно не особено интелигентно младо момиче.

— Била си тук при мен и двете сме закусили рано. Ще говоря и със слугите. Така. Колко хубаво. Всичко е уредено.

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

Тъй като времето, нещо характерно за месец юли по тези места, беше много горещо, прозорците на апартамента бяха широко отворени и дантелените завеси от време на време леко се полюляваха от случайно повелия ветрец. Уличните шумове навлизаха безпрепятствено.

Беше понеделник, малко преди полунощ, небето се сивееше зад прозрачните завеси, звуците от нощната веселба бяха намалели, но не и изчезнали напълно. Балдахинът на леглото висеше безжизнено в знойната горещина, тиктакането на часовника беше единственият звук в тъмната стая. Адам и Флора седяха на един стол, който той беше пренесъл до отворения прозорец. Голото й тяло беше сгушено в скута му, главата — подпряна на гърдите му, равномерното й дишане беше в ритъма на спокойния сън.

Младият мъж обаче не можеше да заспи. „От жегата е“ — опитваше са да убеди сам себе си той, като избягваше да мисли за действителната причина, свързана с Флора Бонам. Времето им заедно беше стигнало почти до своя край. Той я наблюдаваше и размишляваше колко по-добре би било, ако я беше срещнал преди години, преди Изолда и всички неприятности, които му беше причинила.

Следващият миг обаче предпазливостта го накара да поохлади малко емоциите си. За топлите му чувства към Флора Бонам вероятно най-голям принос имаше невъздържаният им секс, напомняше си той. Беше невъзможно да ги отдели от интензивните плътски наслади. Ако съдеше по досегашния си опит, още преди настъпването на зимата вече нямаше да си спомня името й. Разумът му се опитваше да го убеди, че това беше поредната преходна връзка, но от друга страна натрапчиви съмнения се опълчваха срещу подобна хладна логика.

Флора се размърда в обятията му и се притисна още по-близо към него, като някое спящо котенце. Устните на Адам се разтегнаха в усмивка. Тя го караше да се чувства щастлив — самото й присъствие можеше да предизвика усмивка на лицето му.

Точно се беше навел, за да я целуне, когато навън отекнаха изстрели, последвани няколко секунди по-късно от викове: „Мар е мъртъв! Мар е мъртъв!“. Те ставаха все по-силни, тъй като вестоносецът явно се приближаваше към хотел „Плантърс хауз“. Прозвуча нова поредица от гърмежи, призоваващи жителите на града към внимание.

Този път пукотевицата разбуди младата жена.

Тя обгърна с ръце врата на Адам, погледна го сънено и прошепна:

— Пак ли престрелка?

— Вестоносец, носещ новината за смъртта на Мар.

Дълбокият глас на младия мъж звучеше абсолютно безизразно. Но той хвана здраво Флора и внезапно се изправи.

— Ще сляза долу за минутка — каза тихо той, докато я носеше към леглото. — Искам да разбера нещо повече.

— Сега вече той няма да преследва клана ти…

Тя все още не беше се събудила напълно и думите й бяха едва доловим шепот.

— Връщам се след няколко минути — рече спокойно Адам, разположи младата жена в средата на леглото и се наведе да я целуне.

Тя се вкопчи в него.

— Ммм… Не отивай.

Обсебена напълно от него, копнееща да го чувства непрекъснато край себе си, тя дръпна надолу главата му.

— Остани… — прошепна в устата му тя.

Той омекна за момент и двамата се сляха в дълга, нежна целувка, която предизвика блажено мъркане от дамата, лежаща под него.

— Моя ненаситна любима — прошепна с усмивка той, като се опитваше да се освободи от прегръдката й. — Дай ми само пет минути и след това ще се върна.

— Сега вече няма да ме забравиш — каза Флора.

Гласът й звучеше ниско и страстно, докато се протягаше по незабравим начин.

— Определено ще си спомням това — прошепна с усмивка Адам. — Не мърдай оттук.

Той се облече с типична мъжка експедитивност и излезе от стаята, като преди това махна с ръка и изпрати въздушна целувка на Флора, докато тя усети първите тръпки на страха.

Ето така щеше да се чувства, когато Адам си отидеше от живота й само след няколко часа — празна, изоставена, лишена от неговата сила и смелост. Тя потрепера в знойната юлска нощ. Положи усилия да се отърси от меланхолията си. Нямаше намерение да се размеква от раздялата с един мъж, колкото и красив и съвършен да беше той. Животът й беше прекалено запълнен и интересен, за да позволи краят на една любовна връзка да я потопи в отчаяние и самосъжаление.

Флора рязко стана от леглото и се отправи към дневната, като че искаше да избяга от мястото, станало свидетел на толкова много страст. Трябваше да контролира повече чувствеността си, повтаряше си предупредително тя. Но те се бяха любили навсякъде и из дневната, даде си сметка тя, след като обходи с поглед помещението. Вдигна една риза, захвърлена от Адам върху един стол и я наметна върху тялото си, почувствала внезапна нужда да прикрие голотата си, като че можеше да се скрие от страстта с помощта на ленената дреха. Започна да крачи напред-назад, мъката не й даваше мира, чувствата й бяха в пълен безпорядък. Досега никой от мъжете не беше оказвал подобно влияние върху й. Никога. Те бяха приятно развлечение, но никога не бяха засягали чувствата й. По-скоро никога досега. Флора крачеше неспирно из стаята, без да може да намери покой.

За неин ужас, когато Адам влезе в апартамента няколко минути по-късно, тя спря, погледна го и избухна в плач.

— Съжалявам — хълцаше унизена тя, а сълзите се стичаха по бузите й.

— Какво се е случило? — възкликна младият мъж, като се отправи с големи крачки към нея.

— Нищо… Аз съм добре — задавяше се от ридания тя.

Изглеждаше като малко дете, облечена в прекалено голямата за нея риза, краката й бяха голи, пръстите й потъваха в дебелия килим.

Щом стигна до нея, той я притисна в обятията си.

— Не трябваше да излизам — прошепна самоосъдително той. — Кажи ми какво стана.

Съчувствието му, особената загриженост на думите му само усилиха риданията й. Объркан, той я загледа настойчиво, опитвайки се да види очите й. Но Флора успя да каже само едно задушено: „Нищо не е станало.“, когато очевидно нещо не беше наред. Чудейки се как да я утеши, той се приближи до дивана, седна, като я постави в скута си и каза, преливащ от симпатия:

— Просто ми кажи.

И Адам нежно повдигна брадичката й, така че погледите им се срещнаха.

— Може би ще ти помогна.

— Държа… се… глупаво — заекна тя, като си поемаше дълбоко въздух, опитвайки се да контролира плача си. — Сигурно съм… уморена.

— Идвал ли е някой, докато ме нямаше?

Той внимателно избърса влагата по бузите й.

Тя поклати глава, като все така се опитваше да спре напиращите сълзи.

— Да не си се ударила?

Тя отново кимна с глава в знак на отрицание, а къдриците й погалиха приятно брадичката му.

— Искаш ли да поспиш? Трябваше да те оставям да спиш повече.

— Вината не е твоя — отвърна тихо тя.

Риданията й бяха почти престанали.

— А и наистина не ми се спи.

— Какво искаш да правим? — попита той, опитвайки се да я развесели. — Кажи ми и ще го направим.

— Да отидем в Париж — отговори Флора и за миг на лицето й се появи дяволита усмивка.

— Отивам да приготвя багажа — рече тихо Адам и докосна леко с връхчето на пръста си чувствителното ъгълче на устата й. — Ще вечеряме с Императора.

— И ще ме заведеш и на конните надбягвания.

— Определено ще те заведа и на тях.

Гласът му стана много тих.

— Всички мъже ще ми завиждат.

— Ще стоя в къщата ти.

— Няма да те изпускам от поглед — потвърди той, като я притискаше все така силно към себе си.

— Ще танцуваме в Тюйлери.

— Или в „Сен Клу“.

— И всички жени ще ми завиждат — прошепна Флора.

— Ваканцията ни ще трае вечно.

— Вечно — повтори много, много тихо тя. — А сега ме целуни, преди да съм заплакала отново.

И той го направи толкова нежно, като че тя беше изключително крехка и можеше да се счупи. Целуна влажните следи, оставени от сълзите по розовите й бузи, целуна деликатните й ушни миди и копринени мигли, целуна и изпълнената й с въздишки уста.

Младата жена откри, че целувките му й даваха сила, че мъката й се топеше в обятията му.

— Ти си изключителен — прошепна тя, като прокарваше пръсти в косите му.

Смелостта й се беше възвърнала, усмивката й отново беше станала очарователна.

— Кажи ми как го постигаш.

— На първо място — каза шеговито Адам, — винаги закусвам порядъчно и се старая да спя достатъчно и…

— Ти никога не спиш.

— Понякога спя. Поради очевидни причини това не е един от тези случаи.

— Заради ограниченото ни време.

Той погледна към нея, преди да отговори, тъй като искаше да прецени душевното й състояние.

— Да — каза младият мъж.

Въздишката му разроши леко косите й.

— Сега, след като Мар е мъртъв, трябва да бързам на север — добави тихо той.

— Кога ще тръгваш?

Единствено гордостта й даваше сили.

— Веднага след теб. В лагера сигурно вече са научили новината, но поне още известно време трябва да наглеждаме милицията. А после, ако нещата вървят добре, ако доброволците се разпръснат скоро, се надявам да успея да закарам конете си на състезанията в Саратога през август.

— Люси ми каза, че този път щяла да отиде с теб — каза Флора.

Любезността й служеше като щит срещу разкъсващите я чувства.

— И аз чух нещо подобно. Иска да види Магнус на състезанията.

— Би трябвало да победиш с него.

„Наистина е невероятно“ — мислеше си тя, — „как усмивката се появява на устните ми в контраст с емоциите.“

— Разчитам на това.

— Ако трябва да тръгваш по-рано за лагера…

— Не — прекъсна я припряно той.

— Сигурен ли си? Не искам да се чувствам отговорна за някакви глупави неуредици.

— Ако можех, бих останал по-дълго.

Гласът му беше мек като кадифе.

В усмивката й се четеше предишната увереност.

— Във всеки случай имаме още четири часа.

— Четири и половина — усмихна се Адам. — Какъв шоколад да ти поръчам този път? С амбра?

— Да ме съблазниш ли се опитваш?

Гласът й беше пеещ, съблазнителен.

— Разбира се, че не — прошепна с едва забележима усмивка той. — Само до те утеша.

Брийа Саварен пишеше за шоколада с амбра като за шоколада на нещастните, способен да успокои всякакъв вид страдание.

— Или предпочиташ руски шоколад?

— И двата — отвърна тихо Флора. — Тук ли ще ми го даваш или на леглото?

Той я погледна за момент, в черните му очи пламнаха огънчета, като че никога досега не беше я докосвал, като че беше някой буен юноша, който за първи път щеше да бъде с жена.

— Ще видя кое ти харесва повече — прошепна младият мъж, припомняйки си всички места, където я беше глезил и хранил.

Беше й давал шоколадов мус на стола край прозореца един следобед, когато тя се молеше за докосването му, беше й предлагал малките шоколадчета, гарнирани с разбит на сняг белтък и с бадеми, докато Флора лежеше на дивана — разбира се в замяна на целувките й. А тортата „Добош“, която изядоха заедно в леглото, винаги щеше да им напомня за последвалото незабравимо къпане.

— Много си добър с мен — прошепна тя.

Дори сега в гласа й звучаха кокетни нотки.

— Няма причина да не бъда. Ти си несравнимо съкровище.

Младата жена се усмихна.

— Поне за следващите четири и половина часа.

— Не — отвърна тихо той, съзнавайки колко силно влияние беше оказала тя върху живота му. — Завинаги в сърцето ми…

* * *

Все пак Флора остана с половин ден повече от уговорката, защото не беше способна да си тръгне, както и Адам не можеше да я остави. А когато тя най-после събра сили, за да направи това, раздялата се стори много трудна и на двамата.

— Съжалявам — рече тихо Адам, като все още не я пускаше от обятията си.

Беше се облегнал на вратата, така че младата жена да не може да си тръгне.

— Прекалено скоро е — отвърна едва чуто тя, разбрала загадъчните му думи, свързани с объркването в душата на Адам, причинено от несполучливия му брак.

— След съжителството с Изолда — съгласи се печално той, — винаги може да ми се струва прекалено скоро.

Понякога, в пристъп на меланхолия, той се питаше дали белезите от предишния му брак щяха да зараснат някога.

А всичко му беше направило рани: причините за тоя брак, всекидневната мъка, която му беше причинил, горчилката, която му беше останала в наследство.

Никога нямаше да може да се освободи напълно от Изолда.

— Разбирам — отговори Флора.

Прагматизмът, рационализмът отдавна бяха се превърнали в нейни пътеводители.

— Благодаря ти за всичко — рече с усмивка тя.

След това се протегна, бавно отмести ръцете му от талията си и отстъпи назад.

Адам въздъхна пред неизбежността на това, което трябваше да се случи и отвърна на усмивката й.

— Няма за какво — каза тихо той. — И аз също ти благодаря за рядкото удоволствие, което изживях с теб. Ще липсваш и на двама ни с Люси.

Той се отдръпна от вратата и дръпна резето, за да може да я отвори.

Внезапно на Флора й стана по-трудно да се усмихва, тъй като и на нея двамата щяха да й липсват много. Животът й обаче никога не се беше въртял около някой мъж. И не възнамеряваше да замени свободата си срещу подобна зависимост, колкото и силно да беше усещането й за загуба.

— Довиждане, Адам — прошепна тя.

И младата жена взе куфара си и излезе от стаята.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

Смъртта на Мар и завръщането на губернатора Грийн Клей Смит доведе до реорганизиране на милицията в Монтана. Високите чинове, раздадени от покойния Мар бяха отнети. Губернатор Смит обяви за края на юли ново набиране на доброволци. Генерал Тери, управител на Дакота, посети Елена, за да разговаря с губернатор Смит и изказа мнението си, че нямаше никакви причини Монтана да се тревожи от уж враждебно настроените индианци.

Той изказа мнение, че войската трябва да бъде демобилизирана.

Всичко беше започнало в резултат на политически амбиции и беше подсилено от готовността на доброволците. Една малка успешна война с индианците щеше да възвърне репутацията на Мар като неустрашим военен лидер, а името му щеше да се появи на първите страници на вестниците в източните щати. Войската пък беше привлечена от очакваното възнаграждение. Враговете на Мар обаче бяха завидели на известността му и бяха сложили край на амбициите му, когато той, според свидетелствата, паднал през борда на кораба в река Мисури през нощта на първи юли и изчезнал завинаги.

В края на юли стана ясно, че опасността е преминала и кланът на Адам за пореден път се беше спасил от непредсказуемите безчинства на пияните доброволци. Недосегаем за политическите и финансови машинации, които щяха да започнат сега, след завръщането на губернатор Смит и изпадането в немилост на привържениците на Мар, Адам уреди най-неотложните задължения, свързани с клана и с ранчото му и замина за Саратога. Придружаваше го голяма група от хората му, за да осигури охраната на Люси, в случай, че възникнат някакви проблеми. От Шайен конете му продължиха пътуването си в специално пригоден за това вагон, а Адам с прислугата, готвачите и детегледачките на Люси, които се грижеха за удобството им, се настани в друг луксозен вагон.

Пристигнаха в Саратога през първата седмица на август заедно с около двайсет хиляди други посетители, отсядащи традиционно през лятото в курортното селище. Адам и Люси се настаниха в хотел „Кларъндън“, а дните си прекарваха на старата състезателна писта, наблюдавайки тренировките на конете си за надбягванията.

Най-добрите конни надбягвания в страната ставаха в Саратога. Те привличаха в продължение на трийсет дни посетители и притежатели на коне от най-далечните кътчета на Америка. Първата писта, създадена през 1863 година беше почти веднага заменена от много по-голям хиподрум и трибуна за зрителите, за да може да се задоволи огромния интерес към това събитие. Всекидневно на надбягванията присъстваха десет хиляди човека. Залаганията започваха още от девет часа, а самите състезания — от единадесет. Сумите се движеха от триста и петдесет до хиляда долара, но истинските пари се разиграваха в басовете, които понякога достигаха невероятни размери. Милионерите, които докарваха всеки август чистокръвните си коне в малкото курортно градче край минералните извори, залагаха същите луди суми, като рискуваха всяка вечер и в казиното при игра на карти.

За да се задоволят нуждите на богатите посетители, които предпочитаха да ползват отделни сгради, бяха построени огромни представителни жилища — пищно украсени представители на различни стилове: френски замъци, швейцарски и италиански вили, ренесансови имения в холандски стил, подобия на старогръцките храмове, облицовани в бели дъски и на викторианските готически сгради, украсени с кулички, цепнатини, издатини, релефи, веранди и изящно изработени детайли, подобни на украса от захарни фигурки върху торта. Всички тези постройки театрално доказваха богатството на притежателите си.

В контраст с великолепните нови вили, построени с наскоро придобити благодарение на Гражданската война богатства, се издигаха по-скромните домове на старите фамилии, изградени в типичния за преди няколко десетилетия американски стил, с ненатруфени и ненатрапващи се фасади, бели и величествени, издигащи се зад железни огради, заобиколени от цветя. В подобна къща живееше всеки август и лелята на Флора — Сара, още от времето, когато Саратога беше само едно заспало селце, известно единствено с минералните си извори. Сара Гибън, вдовица от десет години, страстен почитател и притежател на състезателни коне и изключително добре изглеждаща за петдесетте си години жена, беше тук и за този сезон през 1867 година.

Познаваше Адам Сер покрай факта, че и двамата бяха страстни почитатели на конните надбягвания. Бяха се запознали още през 1867 година, по време на първите състезания в Саратога. Не бяха близки приятели, но се познаваха, както впрочем и всички останали богати собственици на расови коне, които се събираха всяко лято в Саратога.

Тази година граф дьо Шастлю беше довел дъщеря си — забеляза майчинското око на Сара. Момиченцето беше взело цвета на кожата на баща си и приказните му очи. Направи й впечатление и фактът, че не беше взел съпругата си. Носеха се слухове, че бракът му бил доста необичаен.

* * *

В разгара на лятото в селото на Четиримата вождове, разположено в равнината, стана толкова горещо, че обитателите му се преместиха в планината, за да се спасят от убийствените температури. Другите кланове също се бяха придвижили към по-големи надморски височини. Жители на едни или други селища си гостуваха често. Мъжете и жените се надбягваха с коне, играеха на различни игри, включително и на хазартни, бъбреха, а вечер всички танцуваха под осеяното със звезди небе. Беше време на веселие и на семейни връзки. А Флора и баща й едва успяваха да записват събитията в летния лагер, да обрисуват различните игри и танци, да наблюдават ритуалите на ухажването, да описват сложната субструктура на семейството и на взаимоотношенията в клана.

Флора се беше потопила отново в работата си, но колкото и всеотдайно да се занимаваше с изследванията си, Адам не можеше да излезе от мислите й. За първи път си даваше сметка, че в любовната игра съществуват граници, които не бива да се преминават. Умът й беше наясно с техните параметри.

Обикновено човек казваше само едно: „Благодаря. Беше много хубаво“ и складираше в едно ъгълче на мозъка си случилото се, подобно на спомена за някой чудесен слънчев ден или хубава езда, или пък за усещането, породено от направеното при поредните изследвания вълнуващо откритие.

Този път обаче логиката беше безсилна да се справи с копнежа й.

А баща й разбираше това.

Един следобед, настанени под сянката на голям планински бор, Джордж Бонам и Флора наблюдаваха конните надбягвания, които се провеждаха на тревистата поляна под тях.

— Ти също можеш да отидеш в Саратога — каза тихо графът, без да отделя поглед от галопиращите коне.

Флора рязко извъртя глава към него.

— Толкова очевидно ли е? — попита тя, впила поглед в лицето на баща си.

— Само защото те познавам — отвърна той, като обърна глава, за да я погледне на свой ред. — А и Хенри ми каза, че си преглъщала сълзите си на връщане от Елена.

— Благодаря ти, че го накара да ме чака. Не предполагах, че намеренията ми са били толкова очевидни през онази нощ в семейство Фиск. А ако Алън не беше с теб, щях да ти кажа истината. Но той е толкова набожен, че се страхувах да не получи удар, когато чуе за плановете ми.

Баща й се усмихна.

— Алън гледа на света с прекалена тържественост, но той е също така превъзходен художник, така че му е позволено да има своите пуритански странности.

Графът, като типичен представител на своята класа и наследник на една от най-старите и най-богатите фамилии на Йоркшир, разбираше прекрасно привилегиите, които даваше аристократичното потекло.

— Дори без да съм чул разговора ти с Адам на масата за покер, лесно можех да се досетя за съдържанието му. Внезапното ти желание да пътуваш с Джеймс изобщо не ме изненада.

— Имах намерение да наема водачи, които да ме заведат до лагера. А и Адам можеше да извика някой от хората си, за да ме придружат.

— Предпочитах да пътуваш с някой, в когото имам доверие.

— Много си мил, татко — каза тихо Флора и въздъхна. — За първи път в живота си не се чувствам господар на действията и мислите си. Усещането наистина е много странно.

— Може би си влюбена. Тогава човек губи голяма част от прагматичността си.

Младата жена го погледна стреснато.

— Така ли мислиш? Може би това е просто от скука — отвърна сама на въпроса си тя. — Чувствам се толкова неопределено, като че в безизходица… нямам представа какво да предприема. Всичко това е много странно. Хващам се, че мисля за Адам Сер от най-различни ъгли — като за приятел, обикновен познат, любовник. Нито една от тези класификации обаче не ми изглежда перспективна.

Тя въздъхна отново.

— Отиването в Саратога няма да реши нищо.

— То може да ти помогне да разбереш, че с любовта не трябва да се правят експерименти.

— Защо не, татко, щом всичко се прави според методологията.

Джордж Бонам погледна за миг дъщеря си, питайки се дали животът им на учени не беше отнел способността й да забелязва и вълшебството на живота.

— Не знам — отвърна тихо той. — Знам само, че това е нещо, което е рядко, несравнимо и което при възможност не трябва да се изпуска.

— Адам може да не се съгласи.

Рисувайки с пръст по нападалите върху тревата борови иглички, Флора добави:

— Струва ми се, че любовта стои на доста ниско място в неговия списък на ценностите.

— Но не знаеш това със сигурност и тъй като в лятната къща на Сара има предостатъчно място — защо да не отидеш и да разбереш?

— Нима любовта е като търсенето на изворите на Нил, заслужава ли си самотното пътуване?

— Или пък като теорията на Лудвиг Рос за изчезналата цивилизация, чието съществуване се доказа с цената на многогодишни изследвания. Отговорите не винаги са очевидни.

— Той може да не иска да ме вижда.

Тя се опитваше да се съпротивлява — мисълта, че ще трябва да преследва Адам Сер й се струваше непоносима.

— Сара обаче със сигурност ще иска — каза със снизходителна усмивка баща й, — а пък и ми се струва, че и на много други мъже в Саратога присъствието ти там ще им се понрави.

— Пътят е доста дълъг, за да бъде изминат заради един мъж.

„Особено“ — мислеше тя, — „за един мъж, който беше толкова търсен, че можеше да получи една жена дори и при игра на карти.“

— Не толкова дълъг обаче, че да не бъде изминат в името на любовта.

— Татко, ти наистина си много романтичен — възкликна Флора, донякъде изненадана.

— Някога с майка ти разбрах какво е любовта и ти желая и ти да имаш късмет да изживееш подобно щастие. Нещастна си, откакто си се върнала от Елена, признай си.

— Но, татко, истинска лудост е да хукна да преследвам един мъж из цялата страна. Той и без това вече се държи доста дръзко. Не мога да направя това.

— Помислила ли си, че той може да се почувства поласкан?

— А ти помислил ли си, че може да е взел със себе си десетина жени? Знаеш как мъжете пристигат в Саратога и наемат цели вили или апартаменти в хотелите за своите „племенници“, „секретарки“ и „братовчедки“.

— Подобна възможност не беше в състояние да спре майка ти. Тя пристигна в хотелската ми стая в Бостън на втория ден след запознанството ни, следвана от слугинята си и един куфар, изгони жената, с която се забавлявах в апартамента и ме информира, че възнамерява да се омъжи за мен.

Флора се усмихна при мисълта за майка си и схватката й с хотелската гостенка на баща й.

— И ти се съгласи?

Никога не беше чувала детайлите около приставането на майка си.

— Трябваше. Така или иначе тя нямаше да напусне стаята ми. Заплаши ме, че ще изпрати баща си и братята си срещу мен. А и аз бях луд по нея, въпреки че вече имах годеница в Англия. Така че както виждаш — добави с усмивка той, — колко неразумно е наследството ти по майчина линия.

— Какво каза на годеницата си?

— Съобщих й за сватбата си и й казах, че ще изпълня финансовата страна на договореностите по повод на несъстоялата се сватба, което доста смекчи гнева й. Тя си намери съпруг много скоро.

— А вие с мама започнахте да обикаляте света.

— Само след седмица. Титлата ми допадна на семейството й, а не се нуждаех от богатствата й — което ме издигна в очите на нейните роднини-янки. Освен всичко това аз я обичах. Така че всички достигнахме до щастливо разбирателство.

— Значи мислиш, че може да имам успех, ако нахлуя в хотела на Адам и повторя драматичната сцена на мама — каза с усмивка Флора.

— Ти си значително по-сдържана от майка си, така че не очаквам да следваш точно нейния сценарий. Но поне отиди до Саратога и разреши емоционалните си вълнения.

— Никога не съм мислила, че съм сдържана.

В действителност винаги беше гледала на себе си като на изключително нетрадиционна личност.

— Иска ми се да бях познавала по-добре мама — рече тихо тя — спомените за майка й бяха само някакви неясни образи, останали от шестгодишната й възраст.

— Майка ти беше много млада, много красива, много разглезена и любовта на живота ми. Ти ми напомняш за нея всяка минута на всеки ден, въпреки че изобщо не си разглезена.

Говореше, изпълнен с безусловната любов на един баща, който желаеше на дъщеря си всичкото щастие, което можеше да й предложи животът и ако Адам Сер беше ключът към това щастие, той щеше да се погрижи тя да го има.

— Помисли си, скъпа — продължи Джордж Бонам, — би могла да бъдеш в Шайен само след пет дни.

— Защо не дойдеш с мен? — попита Флора, преди да е разбрала, че вече е взела решение.

— Трябва да остана тук, за да създавам работа за Алън и Дъглас — отвърна баща й. — Ще се видим отново в края на август. Ще изпратя Хенри с теб.

— Не знам… — прошепна Флора.

Гледаше към надбягванията под тях, без всъщност да вижда нищо, леко смръщила вежди на вследствие вътрешната борба, която водеше.

— Разбира се, че знаеш — настоя баща й, докато вече съставяше наум писмото си до Сара.

Сара беше омъжила двете си дъщери, така че щеше да знае как да се справи със затрудненията на Флора. Не че се беше загрижил да я жени. Единственото му желание беше да я направи отново щастлива. А по всичко изглеждаше, че Адам Сер беше ключът към това.

— Помисли си за шокираната физиономия на Адам, когато те види — подразни я той.

Флора се ухили.

— Това наистина би си заслужавало осемдневното пътуване. Мислиш ли, че ще се сети за мен?

Графът се разсмя.

— Скъпа, мисля, че е много трудно човек да те забрави.

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА

Всички хотели бяха пълни: гигантският „Юниън“, не по-малкият „Конгрес Хол“, изключително красивият „Кларъндън“, където Адам беше настанил цялата си свита, както и всички останали, та дори и най-невзрачните пансиони, които бяха доста далеч от модните изисквания. Спокойният ход на обществените развлечения си беше все един и същ: закуска между седем и девет, разходка до някой от минералните извори и пиене на водата му, утринен концерт, лек обяд, който в големите хотели се сервираше едновременно на хиляда посетители от обслужващ персонал, наброяващ около двеста и петдесет сервитьори. Нова разходка за наместване на храната, отсядане на някоя от дългите веранди покрай местата за разходка на висшето общество, следобеден концерт, при това с възможност за избор, тъй като всеки хотел наемаше собствени музиканти. А в четири — главното събитие на деня — процесията с каляски до близките езера.

Програмата беше свободна, посветена на ядене, пиене, спане, разговори, разходки, четене, яздене, леки развлечения — всичко беше предназначено да доставя удоволствие. Дамите трябваше да сменят тоалетите си поне пет пъти дневно, така че всички да видят великолепните им гардероби и бижута. А за тези, които се интересуваха от надбягванията, хиподрумът беше отворен от девет сутринта до четири следобед. Жени с леко поведение, прекрасно облечени и фризирани — тъй като в Саратога все още се спазваше традицията, противопоставяща се на греха — стояха изложени, подобно на красиви цветя в каляските си. Защото къде беше най-вероятно да срещнат богати мъже, ако не на конните надбягвания.

В девет се откриваха балове, за които говореха като за вечеринки, докато мъжете с други интереси можеха да залагат богатствата си в дискретни частни клубове, в които не се допускаха жени.

За разлика от Нюпорт, другият летен курорт за богаташи, който приютяваше жителите си зад бариерите на струващите милиони долари вили, Саратога приемаше и тези, които можеха да си позволят една хотелска стая. Така че финансови титани от източните щати, преуспяващи бизнесмени от западните райони, магнати в областта на транспортните средства, политически величия, светски личности, не упражняващи никакви професии и представители на аристокрацията, влюбени в конните надбягвания се разминаваха със средната класа на Америка по верандите, край изворите, по време на храна в огромните трапезарии, при залаганията на хиподрума и по сенчестите места за разходка. И този пъстър човешки парад, това типично за Америка смесване на различни култури, където всеки предприемчив и находчив човек имаше възможност да натрупа богатство, се събираше в Саратога всяка година, предлагайки забележителна картина — тази на демократизацията на елегантността.

Флора пристигна в дома на леля си в разгара на сезона, по време на най-големия наплив на посетители, леко притеснена поради причината за идването си, уморена от осемдневното пътуване и благодарна на баща си, че беше настоял да изпрати слугата си с нея.

Хенри, дребен корнуелец с дарба за езиците и неизчерпаема енергия, я беше придружавал по време на пътуването й из Америка като че без да почувства умора, учудвайки я непрестанно с организаторския си талант. Багажът й беше пристигнал преди тях, както и втората и третата телеграма от баща й, така че Сара я очакваше с разтворени обятия и гостоприемна усмивка.

— Скъпа, колко хубаво, че дойде — провикна се леля й и я прегърна. — Не съм те виждала от цяла вечност. Влизай и ми разкажи всичко — добави бодро тя, като хвана Флора за ръката и я поведе към прохладата, която предлагаше къщата на площад „Франклин“. — Сигурно си гладна.

— Хенри се погрижи никога да не оставам гладна — отвърна с усмивка племенницата й. — Както впрочем се погрижи и за всичко останало.

— Което обяснява защо баща ти му плаща толкова добре. Той е истинско бижу. Дори майка ти го харесваше, а тя не понасяше да дели баща ти с когото и да било. Нека да поседнем в градината, там е много прохладно — продължи тя и задърпа Флора през малката гостна към френските прозорци, от които се стигаше до потъналата в зеленина и цветя беседка.

След като се настаниха и слугинята, която сервира чая се оттегли, Сара започна:

— Татко ти ми изпрати телеграма, но нали знаеш колко лаконични са тези послания. Какво те води в Саратога?

Беше дипломатична, тъй като изпратените от Джордж Бонам телеграми бяха доста подробни, въпреки че от дискретност в тях не се споменаваха никакви имена.

— Татко ме убеди да дойда — отвърна с лека въздишка Флора. — Осемте дни на пътуването ми дадоха достатъчно време, през което да съжалявам, че съм предприела тази стъпка. Татко обаче мисли, че Адам Сер може да ми даде известно успокоение.

— А ти нуждаеш ли се от успокоение? — попита с привидно спокойствие Сара Гибън, защото Адам Сер й се струваше последният човек на земята, който можеше да донесе успокоение на една жена.

— Не съм напълно наясно какво точно искам. Ако ми беше задала същия въпрос преди няколко месеца, мъжко име никога не би било отговорът на неустановените ми чувства. Работата ми винаги е стояла на първо място. Тя беше най-голямото ми удоволствие.

— Докато сега удоволствието, наречено Адам Сер, нахлу в този частен резерват.

Флора повдигна рамене и взе един от сладкишите.

— Ядеш ли повече, когато си разстроена? — попита тя, след като отхапа от гарнираната с целувка сладка. — Слава Богу, че Хенри беше до мен, така че не ми липсваха сладки неща.

И тя се усмихна ведро, изпълнена със снизхождение към дребните си недостатъци.

— Понякога един два бонбона ми помагат да се преборя с неразположението си — съгласи се леля й. — Какво обаче възнамеряваш да правиш, щом вече си дошла тук — настоя Сара, тъй като искаше да чуе мнението на племенницата си по повод описаните в телеграмите на зет й събития.

— Да накарам Адам Сер да плати за дяволското ми неразположение — отвърна с усмивка младата жена, — както и за килограмите, които сигурно натрупах, благодарение на лошото си настроение.

— Изглеждаш великолепно, скъпа. Не е нужно да го караш да плаща за това, но никога не е зле човек да си отмъсти малко за това типично мъжко безгрижие, което те започват да култивират у себе си още от люлката — добави спокойно Сара, повдигнала дяволито едната си вежда.

— Страхувам се, че плановете ми бяха насочени най-вече в тази посока — заяви ведро Флора, — въпреки проявите от време на време на съвестта ми, която ме призоваваше към миролюбиви средства. След осемте дни, прекарани в разсъждения и търсене на различни философски доводи, съм убедена, че дойдох за да разбия живота му и да го прелъстя.

— Последното не е никак трудна задача, щом става въпрос за Адам Сер.

— Но в този случай може да се окаже много трудна мисия. Когато се разделихме последния път, той каза само: „Съжалявам“.

— Характерно поведение за него, в това не се и съмнявам. Както и за тебе — напомни на племенницата си Сара. — Доколкото си спомням и ти си се отнесла по подобен начин с не един и двама влюбени младежи.

— И сега плащам за лошите си постъпки — отвърна Флора, като се усмихна леко. — Струва ми се, че съм оглупяла и влюбена както никога досега, затова дойдох, за да открия дали не ми липсва толкова много само защото си отиде така внезапно.

— А когато разбереш истината, какво ще правиш?

— Тогава ще се окажа наистина в задънена улица — отговори откровено младата жена, тъй като една постоянна приятелска връзка не се побираше в рамките на настоящия й начин на живот.

Тази възможност винаги беше отлагана за някакво неопределено бъдеще с някакъв безименен мъж, а причините според нея щяха да й се изяснят дотогава.

— Това, което би ми доставило удоволствие в момента, е да му кажа „здравей“ и да наблюдавам реакцията му. Малък тест на способностите ми като прелъстителка. Сигурно звуча като някой безскрупулна, злонамерена личност.

— Скъпа, всяка една от младите жени е дошла тук, за да прелъстява. Някои от интерес, други — от любов, трети — единствено заради удоволствието. Ти не си изключение, повярвай ми. А и честно казано, скъпа моя, отдавна някой трябваше да плати на Адам Сер за всичките му любовни похождения. Винаги досега се е измъквал невредим от многобройните си любовни афери. А аз звуча ли като безскрупулна личност?

Флора се разсмя.

— Сигурно имаме достатъчно развита съвест, щом си поставяме въпроси от морално естество.

— Изглежда доста успокоително — отвърна с усмивка леля й, — защото това е градът на незаконната любов и на лицемерните позьори. Но ние трябва да спазваме поне привидно приличие. Така, засега достатъчно за безполезното съжаление — заяви тя, практична по сърце жена, която управляваше успешно своята корабна фирма, както и тази на починалия си съпруг и ценните си книжа. — Това, от което се нуждаем на първо време, е подходящ за прелъстяване гардероб. Тази вечер трябва да дойдеш с мен на бала у Белингтънови.

— Малко вероятно е Адам да отиде на бал. По-вероятно е да го намеря на хиподрума или в игралната зала.

— Знам от сигурно място, че Колдуел Кинг тази вечер ще води хората си у семейство Белингтън, а Адам всяка вечер играе с Колдуел. Донесла ли си нещо наистина смайващо? Ще извикаме шивачката още утре сутринта, но дотогава ще трябва да се оправим с това, с което разполагаме.

— Имам тук една рокля от копринен шифон, за чиято направа Уърт отдели цял месец.

— Какъв цвят?

— Пармско виолетово.

— Прекрасно — заяви възбудено Сара. — С диаманти, естествено — добави с леко дрезгав контраалт тя.

— Разбира се — отвърна с хитро намигане Флора.

* * *

След успешния ден на конните надбягвания и ранната вечеря с Люси, Адам беше в стаята си, където слагаше фрака и бялата си папионка. Люси присъстваше, както обикновено на тази церемония, седнала на един стол до голямото огледало, като люлееше обутите си в зелени кожени обувки крачета и го подлагаше на истински разпит.

— Къде ще ходиш първо?

— В „Морисей клуб“ на улица „Матилда“.

— Малката червена тухлена къща ли?

— Точно татко.

— Ще загубиш ли пари?

— Надявам се, че не.

— Можеш ли да ме заведеш там някой път?

— Само в салона, където сервират вечерята, скъпа. Правилата забраняват дамите да ходят в игралните зали.

— Това е глупаво.

— Права си.

Той се усмихна на дъщеря си. Все още беше облечен в поръбен със зелено муселин, за да бъде в тон с цветовете, с които конете му се явяваха на надбягванията.

— Какво ще стане, ако вляза? Та нали винаги виждам картите ти, когато двамата играем на покер?

— Правилно, съгласен съм с теб — това е много странно.

— След като там няма дами, защо се обличаш официално?

Адам вдигна рамене.

— Още едно правило.

— Мразя правилата.

Младият мъж се усмихна, докато нагласяваше бялата си папионка пред огледалото — разбиранията на дъщеря му за ограниченията съвпадаха напълно с неговите.

— Има ги обаче колкото искаш — рече той. — В къщи си е по-добре.

— Но нашите коне бягат наистина много добре, нали, татко, така че си заслужаваше дългото пътуване. А Магнус спечели всички надбягвания, в които се яви.

— До едно. Вече не мога да печеля от залаганията — добави с широка усмивка той. — Истинско удоволствие е обаче да го наблюдаваш — продължи той и се присегна за сакото си. — Следващият сезон ще го представим за Гран При.

— Аз ще дойда и тогава с теб.

— Непременно.

Прекрасно скроената дреха прилепна на широките му рамене.

— Вече съм достатъчно голяма, за да не се нуждая непрекъснато от присъствието на Клауди.

— Разбира се, че си голяма, миличка — каза Адам и погали тъмните й къдрици.

Нейното присъствие беше от първостепенно значение за него.

— Париж ще ти хареса.

— Мама ще бъде ли там?

— Не съм сигурен, скъпа. Тя не обича конните състезания така, както ние с теб — отвърна той, избягвайки по-важните причини, поради които те най-вероятно нямаше да я видят.

— Тази вечер ще се виждаш ли с чичо Колди?

— Той ще дойде да ме вземе.

— Може ли да остана, докато дойде? Той винаги ми носи сладкиши и се смее наистина гръмогласно. А това ме разсмива.

— Той кара всички да се смеят и да, можеш да останеш.

— Толкова си добър, татко.

Той погледна надолу към дъщеря си през гъстите си мигли, искрено развеселен.

— Наистина ли?

— Винаги ме оставяш да правя това, което искам.

Адам се усмихна широко.

— Трябва ли да казвам по-често „не“?

Люси вдигна поглед към него. Очите й бяха същия цвят като неговите, гледаше го открито и безхитростно.

— Обичам да правя това, което искам.

— Точно така си мислех и аз — отвърна мило Адам. — А сега ме целуни, защото Колдуел ще пристигне скоро и няма да те видя до утре сутринта.

Той клекна до стола й, прегърна я, а тя го възнагради с влажна целувка и сияеща усмивка.

— Ще целуваш ли някоя дама тази нощ? — попита тя, когато баща й се изправи отново.

Той се поколеба за момент.

— Не мисля.

— Роузи казва, че целуваш много дамите, а Флоси казва, че иска да целуваш и нея.

За миг очите му се разшириха и той каза предпазливо:

— Сигурно не си разбрала нещо.

— А-ха. Те говорят това толкова често. Приказват си за теб непрекъснато и въздишат, и се кискат. Мисля, че те харесват, татко.

— Защо да не слезем долу и да изчакаме чичо Колди във вестибюла — предложи внезапно младият мъж, за да отклони по типичния за родителите начин вниманието й. — Можеш да се спуснеш по перилата.

— Юпи-и! — извика Люси и скочи от стола с вечната си неизчерпаема енергия. — Ти се най-добрият татко в целия свят — възкликна тя.

Вече беше успяла да пресече стаята.

Може би беше по-добре да изпрати Роузи и Флоси обратно в Монтана, размишляваше в това време Адам, докато прекарваше златната верижка на часовника през пояса си. Последното, от което се нуждаеше, бяха проблеми с младите бавачки на Люси.

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА

На бала на стария полковник в хотел „Юниън“ имаше страшно много народ. Дребно накъдрените по модата коси и белите колосани якички бяха увиснали от горещото августовско време. Жените, обременени от фусти, кринолини и корсети, бяха с лъщящи от пот лица — нещо недопустимо за една дама. Вратите на терасите бяха широко отворени с надеждата през тях да повее лек ветрец или да навлезе прохлада. Леденото шампанско, което тази нощ се радваше на особена почит, имаше немалък принос за царящото веселие.

Сара и Флора пристигнаха късно, за да избегнат най-голямата жега, тъй като се интересуваха много по-малко от танците, отколкото от компанията на Колдуел, която със сигурност щеше да дойде след като първо поиграе в казиното.

Сара представи племенницата си на домакина и домакинята — полковника и неговата племенница мисис Мортън. Съпругата на мистър Белингтън беше отишла на гости в Европа за по-продължително време от обикновено — нещо обичайно за богатите семейства, в които съпругът беше загубил интерес към съпругата си. Полковник Белингтън, един от най-богатите американци беше известен ценител на красивите жени, така че веднага започна да се държи с подчертано внимание към Флора. Тя трябваше да изтърпи няколко танца и изпиването на две-три чаши шампанско, преди да успее учтиво да се измъкне от похотливите му обятия.

— Той се държи почти невъзпитано — сподели шепнешком с леля си младата жена, като се подпря на стената на терасата, където бяха излезли. — Буквално трябваше да издърпам ръцете му от кръста си.

— Средата, от която произхожда не е от най-префинените — отбеляза Сара. — А и той мисли, че богатствата му му дават право на всичко.

— Все пак не и над тялото ми — отвърна разгорещено племенницата й. — Случвало ли се е някой някога да го унизи публично? Чувствах се страшно изкушена да го сторя.

— Не, доколкото знам, въпреки че не една красавица се е облагодетелствала със солидна сума пари от страстния му интерес към жените.

— Слава Богу нямам нужда от парите му. А той няма никакъв финес. Мисля да поизляза в градината, за да се поразхладя. Няма нужда да идваш да ми правиш компания.

Сара имаше много приятели, дошли на приема. Вече се беше видяла с десетина от тях в дамската стая — все жени, които идваха в Саратога за такъв период, както и Сара, и които се познаваха от години и знаеха всевъзможни подробности за всеки от по-видните посетители и семействата им.

— Ще се върна след малко.

— Сигурна ли си, че искаш да останеш сама?

— Абсолютно. Тук е доста по-прохладно и много по-спокойно. А сега иди да видиш каква клюка умираше от желание да ти каже Елизабет Стантън. Тя просто едвам се сдържаше.

— Нямаше как да ми каже пред Шарлот Брустър.

— Така и предположих — каза с усмивка Флора. — Трябва да е нещо пикантно. Ще ми разкажеш подробностите тази вечер.

Флора тръгна по осветената на равни интервали от богато орнаментирани газови лампи веранда, откри желязна скамейка в едно закътано ъгълче и седна на нея. Музиката, която се носеше от балната зала беше заглушена от пищната зеленина, нощният мрак като че я отделяше от шума и суматохата, дори разхождащите се из градината двойки бяха достатъчно далеч, за да не нарушават уединението й.

По принцип беше много добре, че беше приела съвета на баща си да дойде дотук, за да се види с Адам, а и Сара също подкрепяше тази инициатива. Сега обаче, след като вече беше пристигнала и се беше превърнала в част от френетичната тазвечерна тълпа, тя повече нямаше желание да нахлува в живота на Адам. Може би беше уморена, може би това се дължеше на горещината. А може би не се чувстваше вече толкова привлекателна. Не беше изключено настроението й да беше следствие и от неприятните намерения на стария полковник, с които може би щеше да й се наложи да се бори по време на престоя си тук.

Никога не беше преследвала мъжете. Поне не го беше правила умишлено. Нито пък беше чувствала необходимост от подобно нещо.

Тя се отпусна на пейката, въздъхна леко, облекчена, че е взела решение. Колко хубаво беше да е отново наясно и в мир с емоциите си. Животът беше изпълнено с приятни преживявания пътуване, а не неприятна манипулация от страна на хора и събития. Щеше да постои при леля си известно време, да види някои от конните надбягвания и после да се върне в Монтана. Прохладата на планините беше наистина много силен коз срещу дългото й оставане в тези горещи места.

Осемдневното пътуване явно също беше казало думата си, а и няколкото чаши с шампанско, които беше изпила, й действаха приспивателно, така че малко по-късно, удобно изтегната на скамейката и унесена от далечната музика, младата жена заспа.

* * *

Не след дълго Сара забеляза Колдуел до бюфета и се приближи към него. Като дългогодишни приятели те радостно се поздравиха.

— Така си и мислех, че ще те открия тук — пошегува се тя.

Храната винаги беше привличала Колдуел, апетитът му към всичко, което предлагаше животът, беше наистина гаргантюански, както впрочем и размерите му.

— Не бих могъл да пропусна угощението на полковник Белингтън, Сара — избумтя той. — Тази вечер диамантите ти засенчват моите, скъпа. Изглеждаш прекрасно.

Колдуел беше известен и като „Бялата шапка“ заради широките меки бели каубойски шапки с широка периферия, които носеше, а диамантените му пръстени, игли за вратовръзки и копчета за яка можеха да ослепят човек.

— Тази вечер съм в празнично настроение. Два от конете ми заеха първите места.

— Мислиш ли, че не зная това, скъпа, щом моите останаха на второ и трето място. Иска ми се да купя твоя черен красавец и да го взема в табуна си.

— За него ще бъде прекалено топло в Тексас, Колдуел. За там е по-добре да вземаш чистокръвни арабски коне.

— Дяволски права си, но твоят черен жребец е истински бегач.

След като Колдуел я представи на тези от хората си, с които Сара не се познаваше, както можеше да се очаква разговорът се насочи предимно към конете и то най-вече към разискването на евентуалните победители в надбягванията на следващия ден.

Когато Колдуел се извини за момент, за да отиде да си вземе един омар, Сара се обърна към Адам и рече:

— Виждал ли сте племенницата ми — Флора Бонам? Пристигна тук от Монтана, въпреки че, като се има предвид обширната й територия, може и да не сте имали възможност да се срещнете.

На Адам му се стори, че сърцето му спря за секунда, а събеседницата му като че забеляза вълнението му, защото го погледна заинтригувана.

— Силната жега ли ви притеснява? — попита любезно тя.

Той я увери, че не е така и когато Колдуел след секунда отново се включи в разговора, Адам откри, че беше неспособен да се концентрира в наново подхванатата тема за евентуалните победители на следващия ден. Изведнъж като че вече за него нямаше никакво значение кой беше победителят, какво беше времето му или пък дали Ленърд Джеръм или Травърс щяха да пуснат тригодишните си бегачи в надбягванията от следващия ден.

Флора беше ли тук?

Не в Саратога, а на бала?

— Къде е тя? — чу се той да пита.

Гласът му беше прекалено рязък, за да бъде любезен. Струваше му се, че идва от далечно разстояние, а не от собствената му уста.

— Моля? — каза с безкрайно спокойствие Сара Гибън, безкрайно доволна от току-що зададения въпрос, който беше от огромно значение за нея.

— Вашата племенница. Къде е тя?

— Познаваш ли младата кобилка? — попита Колдуел.

Тексаският му език беше не по-малко живописен от диамантените му пръстени и солидните му размери.

— Срещали сме се — отвърна Адам.

— Не е споменавала — обади се сърдечно Сара, — но предполагам, че Флора се е запознала с доста други хора в Монтана. Познавате ли Елис Грийн? — попита нарочно тя.

— Да — отговори младият мъж.

Гласът му внезапно беше станал доста хладен.

— Той също ли е в Саратога?

— Нямам ни най-малка представа — заяви спокойно Сара, — сред цялата тази тълпа тук… Човек почти не може да се движи, не мислите ли?

— Знаете ли къде е тя?

Адам произнесе всяка дума ясно и отчетливо.

— За последен път я видях на верандата… ей там, струва ми се, или може би беше натам — посочи Сара. — О, Боже, чувството ми за посока е толкова…

Думите й увиснаха във въздуха, тъй като младият мъж се поклони и се загуби сред навалицата. Тя се усмихна на Колдуел.

— Боже, какъв припрян младеж — заяви с меден глас тя.

— Бих казал, че по-скоро бърза да ухажва въпросната ти племенница, Сара — отвърна бодро събеседникът й. — Струва ми се, че ще бъде изненадана.

— Със сигурност ще бъде — отвърна със сияещата усмивка на сватовница Сара Гибън. — Адам изглежда изключително буен.

* * *

Адам обходи с бърза крачка широката четвърт миля веранда, като се оглеждаше да види Флора, без да е сигурен дали няма да я намери заедно с Елис, без да знае, какво щеше да стори, ако ги откриеше заедно. Когато обаче най-после я забеляза полускрита зад глициниевите храсти, той се закова на място, хубостта й беше още по-смайваща, отколкото в спомените му.

Кожата й се белееше на фона на виолетовата й рокля, косата й беше вдигната високо в лек, майсторски постигнат безпорядък, тънки кичурчета висяха край лицето й. Беше полуизлегната върху пейката с почти ювелирна изработка, единият й крак беше на седалката, а другият — провесен на края й. Главата й беше подпряна на един орнамент във формата на раковина, дланите й бяха леко стиснати и поставени в скута й, богато украсеният корсаж на роклята й проблясваше в полумрака, а гърдите й леко се повдигаха и падаха при всяко дихание. В полумрака прозрачната й шифонена рокля създаваше впечатление, че е гола, като че плътта й беше само леко покрита с бляскави бижута. А диамантите на врата и на ушите й хвърляха студени отблясъци по кожата й.

Не трябваше да идва да я търси. И действително се беше опитал да постъпи точно така за краткото време, в което беше слушал обясненията на Сара Гибън за пристигането на Флора в Саратога. А сега, когато я беше открил, не знаеше как да постъпи — спящото й тяло, беше напълно в негова власт, пищните й бедра бяха леко разтворени, мамещи под полупрозрачните шифон и коприна. Той сви юмруци — несъзнателен жест, с който като че опитваше да се въздържи от всякакво действие и пое дълбоко въздух, за да се поуспокои. После приближи един стол и седна край нея, компромисно решение, избрано между безразсъдните импулси и предпазливостта, към която го призоваваше някакъв вътрешен глас. Съмняваше се, че леля й щеше погледне снизходително към правенето на любов на публично място или към едно отвличане.

Докато наблюдаваше Флора, без да може да реши какво да прави… благодарейки на небето, че беше му я върнало, а в следващата секунда готов да си тръгне, той си спомняше за други мигове, когато я беше гледал как спи и когато тя не беше облечена толкова елегантно — по-точно, когато изобщо не беше облечена.

Той седна отново на стола и пръстите му се впиха в страничните му облегалки.

— Да не си посмял, Бърти, какво ще кажат хората, ако ни видят, Бърти, не!

И щастлив смях разкъса царящата над верандата тишина.

— Бърти, не, не, не…

Гласът обаче звучеше игриво, предизвикателно, като се отдалечаваше към срещуположния край на верандата.

Флора, стресната от женския смях, отвори очи. Трябваше да мине известно време, за да осъзнае къде се намира, защото много близо до нея стоеше Адам Сер и тъмните му очи не се отделяха от нея.

— Ти си тук — прошепна тя, все още не напълно разбудена.

Думите й бяха опит да разбере, дали всичко това беше действителност.

— Дойдох да те търся.

Гласът му беше дълбок и нисък, точно такъв, какъвто си го спомняше и това премахна последните й опасения, че сънува. Все още беше доста сънена, иначе щеше да отвърне на изпълнения му с толкова емоции тон.

— Отдавна ли си тук?

Той поклати глава.

— От няколко минути. Видях леля ти вътре и тя спомена, че си тук.

— Сара изглежда познава всички в Саратога.

— Двамата с Колдуел са приятели. А двамата с него сме партньори на карти.

— Знам това.

Веждите на младия мъж се вдигнаха.

— Сара също го знаеше. Дойдох тук, за да те намеря.

— Както току-що сторих и аз. Въпреки че — добави с горчива усмивка той, — нямам какво да ти предложа.

— Това не е проблем — отвърна Флора. — Аз не искам нищо.

— А аз искам много неща — каза нежно Адам. — Много си красива тази нощ — прошепна той. — Истинска блестяща голота.

— Моята рокля, предназначена да те прелъсти. Защото дойдох, за да те прелъстя, но…

— Но?…

Само един дрезгав, едва чут шепот, оскъден звук, подобно на светлината в закътаното им ъгълче.

— Реших да не го правя. Открих, че неискреността и евентуалното ми нахлуване в живота ти не са ми приятни. Достатъчно е да бъдем приятели.

— Не знам обаче дали това би било достатъчно и за мен.

Той поклати глава в знак на несъгласие с думите й и розовите раковинки проблеснаха на ушите му.

— Няма да оставам дълго — отвърна Флора, той като внезапно си беше дала сметка, че наистина имаше голяма вероятност да не успее да устои на решението си. — Само няколко дни — не мога да повярвам, че не бихме могли да се държим като големи хора — добави, за да се защити тя.

Той се усмихна.

— Кажи това на либидото ми.

— Познато ми е либидото ти — отвърна тя с усмивка, на която не можеше да се устои. — Но тук има маса жени. А ти не си от тези, които дълго биха се правили на монаси.

— Нито пък ти, а това е истински проблем за мен.

Гласът му се промени.

— Елис тук ли е?

— Не мисля, но все пак пристигнах днес след обяд.

Тя се намръщи леко и веждите й се събраха.

— И никога не съм спала с Елис. Той обича покорните жени.

Адам се ухили.

— А това определено не е твоят стил.

Тя се усмихна в отговор.

— Доколкото си спомням. Е, приятели ли сме? Хайде, Адам, кажи „да“. Страшно ми се иска да видя Люси, докато е тук.

Младият мъж пое дълбоко въздух, лицето му беше непроницаемо, после издиша бавно и каза:

— Ще се опитам.

Усмихна се.

— А и Люси също ще бъде на седмото небе. Ти си се превърнала в любимка на семейството ни.

Думата „семейство“ й причини болка, приятната задушевна обстановка в ранчото на Адам се беше превърнала за нея в образец на идилично щастие. Все пак тя успя да се усмихне, както се очакваше от една добре възпитана дама.

— Печелят ли конете ти? — попита вече с по-безпристрастен тон младата жена.

Той кимна.

— Магнус печели всяко състезание, в което участва. Ела да го видиш утре. Люси ще бъде много доволна.

Той спря за момент.

— Както и аз.

— Би ми било много приятно.

Флора използваше умерената си светска интонация, тази, в която не се прокрадваха неподходящи емоции. Това беше истинско изпитание за нервите й.

— Ще пратя екипаж да те вземе утре сутринта в десет и половина.

Младият мъж се изправи рязко.

— А сега мисля да се върна в казиното. Ако остана тук още малко да те гледам в тази изкусителна рокля — усмивката му беше напрегната, — няма да бъда повече сигурен в действията си.

Ако беше останал, мислеше си Флора, докато го наблюдаваше да се отдалечава — силен, с широки рамене, строен, с красиви гъвкави движения, тъмната му красота беше не по-малко екстравагантна от страстта му, тя щеше да му позволи всичко.

И младата жена потрепера в жегата.

* * *

Беше много по-лесно да потисне копнежите си на дневната светлина, особено когато присъстваше и Люси. Денят, който прекараха на хиподрума беше истинска мечта — възможно най-доброто и хармонично приятелство. Разговорите се въртяха около коне, скорости и жокеи, конюшни — зашеметяващата безспирна активност на надбягванията. Обядваха заедно с Колдуел и приятелите му. Споровете бяха забавни, енергични, невъздържани и дори истерични от време на време и Флора се смя повече, отколкото й се беше случвало от много дълго време. Очевидното й щастие доставяше огромно удоволствие на Адам.

Жребците на Адам победиха във всички надбягвания, в които участваха, така че двамата с Флора спечелиха доста прилична сума от залаганията.

— Имам намерение да си купя някои дреболии с печалбата си — заяви развеселена младата жена. — Нещо напълно излишно.

— Утре ще те заведа в „Тифани“ — каза Адам.

— Кога?

Лицето й се разтапяше от усмивки.

— Когато искаш. Ще отворят магазина по всяко време.

— Утре сутринта би било прекрасно.

— Тогава в девет, преди състезанията.

— Прекрасно.

Колко приятно беше да го обича, мислеше си тя.

Колко лесно беше да я направи щастлива, мислеше доволен младият мъж.

От време на време, когато бягаха конете на Адам, настроението ставаше по-сериозно. Той наблюдаваше всяко едно движение на животното и жокея с хронометър в ръка, без да пропуска и най-незначителните подробности. През останалото време Люси не ги оставяше на мира с въпросите и коментарите си, нейната кукла Дий-Дий също участваше в разговора. А след обяд, след надбягванията, след като придружиха Флора до дома на леля й, по настояване на Люси Адам се съгласи да остане за чая.

— Няма да играеш на карти преди девет часа, татко, така че имаме достатъчно време за чая и сладките — беше настояла радостно Люси, докато баща й все още се колебаеше дали да приеме предложението на Флора.

Как можеше да откаже на подобна логика.

Настаниха се в градината под сянката на старите брястове. На масата, близо до леха трицветни теменуги проблясваше сребърен сервиз за чай. Белите плетени столове бяха наредени в полукръг.

— Не обичаш ли само глазура? — попита Люси, като облизваше блажено пръстите си.

— Тя ми е любима — съгласи се Сара, — точно затова карам готвачката винаги да прави от тях за следобедния чай. Едва вчера Флора ми припомни колко много ги обича.

— Обичам всякакви сладки — каза с усмивка младата жена.

— Но най-вече шоколад — обади се Адам.

И погледът, който си размениха двамата накара дори една светска дама като Сара да замълчи.

— Не сте пил изобщо от чая си, мистър Сер — каза тя, когато внезапно настъпилата тишина й се стори прекалено дълга. — Бихте ли искал нещо по-силно?

На Адам му беше нужно известно време, за да отговори и когато най-после се обърна към домакинята, той отвърна доста разсеяно:

— Едно бренди би било чудесно.

— Обикновено татко не пие чай, въпреки че мама винаги се оплакваше и казваше, че бил… коя беше онази дълга дума, татко? Започваше с „не“.

— „Невъзпитан“ — отговори младият мъж.

— Това е единствено въпрос на вкус, скъпа — побърза да каже Сара, за да прекъсне внезапно настъпилата тишина. — Много мъже намират чая за твърде слаб. Скъпият ми съпруг винаги предпочиташе чаша ром. Този навик му беше останал от дните, прекарани в морето, когато обикалял с клипер край бреговете на Китай. Ромът беше любимото му питие — топъл, студен, със захар и лимон, с жълтък… просто всички разновидности напитки с ром… му харесваха.

Давайки си сметка, че говори припряно и нервно, Сара внезапно заключи:

— Така че нека да извикам слугинята да ви донесе бренди — добави веднага тя и разклати с видимо вълнение звънчето, поставено на масата.

Адам мислеше да отвърне, че няма нужда от бренди, но тогава реши, че това само още повече щеше да увеличи смущението й.

Флора се учудваше как само няколко думи бяха в състояние да предизвикат такава вълна от спомени. Адам често я беше хранил с богатите шоколадови десерти, която тя си поръчваше в хотел „Плантърс хауз“. Спомни си всички вълнуващи вариации по този повод.

— Какво значи „клипер“?

Въпросът, който изчурулика Люси, имаше ефект на барабанен бой в отново настъпилата тишина.

— Ела да ти покажа няколко картини на клипери — отвърна незабавно Сара, като се питаше дали се опитваше да избяга като някоя страхливка или любезно да остави двамата влюбени насаме. — Това са големи платноходи, скъпа и в библиотеката ще можем да ги видим на някои от любимите платна на съпруга ми.

— Никога не съм виждала голям платноход. Само параходи по Мисури. Моята бавачка Клауди дошла по реката с параход — добави тя, обяснявайки произхода на знанията си. — Само че ще взема една от онези сладки, в случай, че са свършили, когато се върнем.

И с типичния си авантюристичен дух, тя тръгна след домакинята, без да се обърне.

— Тя със сигурност не е от боязливите — каза с усмивка Флора, като наблюдаваше отдалечаващото се момиченце.

— Седя тук край масата за чай — усмихна се Адам.

— При положение, че не пиеш чай.

— И в резултат на цялата тази работа, изнервям леля ти.

— Не трябваше да ме поглеждаш така.

— Съжалявам. Всъщност не съжалявам за това — призна искрено той, — а за всички други неща в живота си, които са причина да не мога да те докосвам.

— А тази тема ме кара да се чувствам много неудобно, защото разбиранията ми за сдържаност са горе-долу същите, като тези на Люси.

Тя се усмихна.

— Т.е. — почти несъществуващи. И сега изведнъж се опитвам да се държа като възрастна в това отношение.

— Всичко това обаче е особено поучително — цялото това разбиране за почтени намерения. Най-редовно ще си правя студени бани.

— Колко мило.

Младият мъж я погледна изпод гъстите си вежди и прошепна:

— Не ме принуждавай да правя това.

— Ще съжалявам ли?

Чувстваше се в пълна безопасност, можеше да го дразни спокойно, защото той явно добре се контролираше.

Адам се усмихна широко.

— Не мисля.

— Какъв нескромен мъж.

Тонът й беше като на флиртуваща жена.

— По дяволите, чувстваш се сигурна само защото сме в градината на леля ти.

— А и Люси е тук.

Той се разсмя, а после очите му придобиха замислен израз.

— Но тя си ляга доста рано — рече той. — Коя е твоята стая?

Той обходи с поглед градинската част на триетажната постройка.

— Боже мой, Адам! Не можеш да дойдеш в стаята ми. Прислугата ще започне да говори. Не съм сигурна, че това ще се хареса на Сара, колкото и толерантна да е тя. Този град се храни с клюки и аз не бих желала да я въвличам в никоя от моите…

— Необмислени постъпки ли? — намеси се сдържано той.

— Ти наистина си за мен една необмислена постъпка, скъпи. Хенри ми каза, че Морисей вече се хващал на бас дали двете бавачки на Люси ще останат или не.

— Това наистина е дяволски малък град — отбеляза учуден Адам. — Люси ми каза едва снощи.

— Бдителността ви ли започва да отслабва, господине?

— Очевидно — измърмори той. — А за твое сведение ще кажа, че вече са на път за в къщи.

— Нима съм те питала за любовните ти истории? — отвърна с престорена незаинтересованост Флора.

— Това няма нищо общо с любовните ми истории — възпротиви се младият мъж. — Дявол да го вземе, откъде може да е разбрал Морисей?

— Толкова скоро, искаш да кажеш. Сара ми каза, че имал на списък имената на по-голямата част от прислугата в града. Така че ако обичаш стой по-далеч от спалнята ми или ще започнат да се хващат на бас за това колко дълго си останал.

— Ще внимавам никой да не ме види.

— Това не е правилният отговор.

— Ще бъда много внимателен.

— Адам!

— Слушай, това плътско въздържание е нещо съвсем ново за мен. Надявам се студените бани да помогнат.

Усмивката му беше момчешка, нежна. Невъзможно беше да й устои човек.

— Ако обаче и те не помогнат, ще убия всеки слуга, който се изпречи отпреде ми из вашите коридори, за да пресека всякакви клюки.

— Ясно е кой ще трябва да устоява уговорката ни.

— Добре — отвърна сухо Адам. — Дамата, която ми предложи като допълнителен залог двайсет и четиричасов секс.

— Тогава беше различно.

— Кое?

— Не бях… добре де, още не бях решила точно какво искам.

— А сега вече знаеш.

— Горе-долу.

Веждите му се вдигнаха нагоре.

— Решението ти звучи доста твърдо.

— Да, така е.

Гласът й се стори детски дори на самата на нея.

— Добре — заяви Адам, като я погледна иззад спуснатите си клепачи. — Радвам се, че поне един от двама ни може да се справи компетентно с този проблем. Защото аз наистина не съм сигурен за себе си.

— Може би не трябва да се виждаме повече.

Несигурно опипване на почвата.

— Не — рече натъртено той.

Нямаше намерение да се отказва от нея, дори ако трябваше да заплати за компанията й с най-строги ограничения.

Тя се усмихна под хладната сянка на брястовете.

— Надявах се, че ще кажеш „да“.

— Наистина не мога да разбера какво искаш.

Гласът му звучеше доста сдържано.

— Искам да бъда с теб, каквито и да са условията.

— Да, усещането ми е познато и след това объркващо признание, действително ще имам нужда от бренди — по-точно — от една бутилка. Къде по дяволите е това момиче?

Слугинята се появи почти веднага с брендито и Адам започна да гледа с друго око на следобедния чай. А количеството намеци в думите му започна да намалява за сметка на директните изказвания, правопропорционално на изпразването на бутилката. Когато Сара и Люси се върнаха, след като до насита се бяха възхищавали на клиперите в библиотеката, Флора започна да усеща, че почервенява при всяка негова двусмислица. А когато гостите си тръгнаха половин бутилка бренди по-късно, Сара каза на племенницата си със стаен ужас:

— Ако успееш да задържиш Адам Сер настрани, скъпа, това ще бъде не само истинско чудо, а пример за твоето самоотрицание. Струва ми се, че е невъзможно да му се устои. А е и толкова нетърпелив.

— Както и обект на похотливост от страна на всички жени, от слугинята до господарката. Има огромна практика.

— Но Люси ми каза, че изпратили бавачките й обратно в къщи. Засега с нея се занимава готвачката, докато намерят някоя подходяща заместничка. Тази постъпка все пак означава нещо.

— Няма защо да го защищаваш, лелче. Той вече ми каза извънредно ясно, че няма какво да ми предложи.

— Това със сигурност не е било изненада за теб. Очаквала ли си нещо повече?

— Не.

Флора чертаеше с пръст по бялата бродерия на салфетката, лежаща в скута й.

— Но открих, че желая нещо повече.

— Очевидно чувствата ти към него са сериозни — прошепна със симпатия леля й.

— А това е наистина смешно, когато става въпрос за Адам Сер, не си ли съгласна?

Младата жена внезапно смачка салфетката и я захвърли върху масата.

— Не го познавам достатъчно добре — отвърна предпазливо леля й, въпреки че вече имаше свое мнение във връзка с отношението на Адам Сер към Флора. За мъж, който в миналото си се славеше с лесните си завоевания сред жените, той странно беше посветил цялото си време на племенницата й. Беше се осведомил къде възнамеряваха да ходят тази вечер и беше обещал да дойде. Адам Сер на партито, което Шарлот Брустър посвещаваше на внучката си, щеше да представлява наистина поразителна гледка, размишляваше Сара.

— Затова пък аз го познавам прекалено добре — направи гримаса младата жена. — Единствената му цел е да се справи със съпротивата ми. Това е отчасти игра, отчасти истински интерес, но най-вече е причинено от плътски импулси.

— Да не искаш да кажеш, че е по-различен от другите мъже? — попита лукаво леля й. — Повечето мъже, които ухажват жените тук са водени от същите желания, скъпа моя. Не бъди прекалено строга към момчето. Той като че се е посветил напълно на теб и на доброто ти настроение. А сладкото му детенце те обожава.

— Както и аз него. Люси е най-прекрасното дете, нали? Тя е очарователно любопитна, изобщо не е трудна и е толкова умна за възрастта си, че постоянно забравям че още няма четири години.

— Адам определено я обожава. А това в никакъв случай не е поведение на безчувствен човек.

— Не проявявам съмнение към способността му да проявява нежност или чувства, а само към дълготрайността на интереса му.

— Нима възнамеряваш да се установиш на едно място на земното кълбо…

Сара пооправи косите си и погледна сериозно племенницата си.

— …след всичките тези години, прекарани в непрестанно скитане?

— Това е истинска лудост, съзнавам го прекрасно. Всъщност съм много ядосана на себе си задето позволих да се влюбя в един отявлен развратник, при това женен.

— Бракът му очевидно съществува само на думи — напомни й Сара.

— Въпреки това… — въздъхна Флора. — Аз също имам своите романтични разбирания. Ситуацията е наистина иронична — помисли си само колко предложения за женитба съм отблъснала. Всеки един от тези мъже ми предлагаше сърцето и душата си — като съвременни трубадури.

— В такъв случай по всичко личи, че не си търсела трубадур — заяви сухо леля й.

— Но и не мисля, че един безпътен любител на жените е подходящ… за какво? Дори не мога да кажа „за съпруг“. Той вече е съпруг на друга — отбеляза раздразнено тя.

— Винаги съм мислила, че думата „разумен“ няма място, когато става дума за любов — каза Сара. — Попитай баща си, ако се съмняваш.

— Знам — отвърна тихо младата жена. — Той ми разказа как мама настояла да се омъжи за него и колко влюбени били те двамата. Татко ме изпрати тук именно поради романтичните си разбирания.

Тя отново въздъхна.

— За нещастие Адам Сер няма склонност към романтичните истории.

— Но би могъл да се научи да ги цени — рече предпазливо леля й.

Вече имаше една-две идеи, които според нея трябваше да подпомогнат развитието на този процес у Адам Сер. И тя възнамеряваше да пусне в действие плана си още тази вечер.

— А сега защо не си починеш малко, скъпа — предложи тя, — така че да изглеждаш свежа довечера. И двете не бихме искали да имаш тъмни кръгове около очите.

— Моля те, лелче, аз не съм някоя юница, която подготвят за пазара — възпротиви се Флора. — Не мисля да си лягам специално, за да бъда в добра форма за купувачите.

— Извинявай, скъпа — извини се с бодра усмивка Сара. — По навик след всички тези години. И Бела, и Беки нямаха нищо против да показват умората под очите си. Изглеждаш великолепно. Може би няма да имаш нищо против да почетеш, докато стане време да се приготвяме. Би ли ме извинила — трябва да отговоря на няколко писма.

И тя направи кисела физиономия.

— Това е една безкрайна работа, но ако искам да получавам писма, трябва да отговарям на тези, които получавам — продължи с мила усмивка тя. — Обещах да отидем на вечеря у Шарлот в осем часа. Една семпла рокля би била напълно подходяща, защото събирането е почти семейно.

— Не съм сигурна, че ми се ходи — възпротиви се като глезено дете Флора. — Мисълта да любезнича цяла вечер ми се струва истинска робия, а и Адам вероятно ще пристигне късно. Той не тръгва дори за казиното преди девет.

— Направи го заради мен, скъпа — приласка я леля й. — Ти не възнамеряваш да стоиш дълго в Саратога, а на мен ми се иска да те представя на старите приятели на майка ти. Както знаеш твоята майка беше тази, която планира странното ти възпитание. През нощта, през която умираше на онзи жалък кораб в Малайския пролив, тя настоя да запиша желанията й и не склопи очи, докато всяка една подробност не беше документирана. Двамата с баща ти подписахме и когато се увери, че сме разбрали добре всичко написано, помоли да те доведем. Хвана малката ти ръчичка и прошепна, че те обича преди да затвори завинаги очи. След няколко минути изпадна в кома, очевидно само силната й воля я беше задържала в съзнание до този момент. Това не ме изненадва, защото Сузана беше най-решителната жена, която съм познавала. Би й било приятно, ако можеше да разбере доколко приличаш на нея.

— Спомням си, че тогава мислех, че е заспала — каза тихо Флора. — Изглеждаше толкова спокойна със затворени очи и със сресаните си коси.

— Баща ти току-що я беше изкъпал и измил косата й, а после беше закачил на врата й медальона с твоя и неговия портрет. Тя се шегуваше, че иска да изглежда възможно най-добре дори на смъртното си легло. Сузана беше много красива — също като теб — добави тихо Сара. — Смъртта й разби сърцето на баща ти. Тя беше готова да го следва и на края на света.

— Татко не ми каза, че е умряла… в продължение на няколко дни. Мислех, че е много болна, за да може да ме вижда.

— Баща ти не можеше да повярва, че нея вече я няма. Тя беше толкова жива жена. До самия си край Сузана се опитваше да пренастройва света според желанията си, като че можеше да задържи по-далеч призрака на смъртта, ако успееше да осъществи плановете си.

— Тя вероятно нямаше да одобри моите въздишки и съжаления.

— Тя винаги казваше, че няма време за съжаления.

— А аз се самосъжалявам като някое дете, когато имам толкова много причини да бъда щастлива. Сара, моля те да ме извиниш за безкрайните оплаквания. Ще ми бъде много приятно да отида на тази вечеря у Шарлот. В осем ще бъда готова.

— Превъзходно решение, скъпа — отвърна леля й, щастлива, че плановете й бяха на път да се осъществят. — Всички ще бъдат много доволни да те видят. А сега отивам да се заема с неприятното задължение на писането на писма.

* * *

— Ти би оценила това, Сузана — прошепна Сара Гибън, усмихвайки се сама на себе си малко по-късно, докато пишеше на Шарлот Брустър. — Нали винаги повтаряше, че страхливците никога не печелят? Помогни ми с писането на писмото сега — рече полугласно тя, привикнала да търси съвета на сестра си при нужда.

Първото, което написа в краткото си послание до своята приятелка Шарлот, беше че Адам Сер ще се присъедини по някое време към партито по нейна покана. Не беше сигурна дали щеше да дойде за вечерята. След това помоли за определено разпределение на гостите около масата по време на вечерята и по-специално на племенницата си и на младия лорд Рандъл, който беше дошъл в Саратога на гости на леля си Шарлот. Всеобщо беше мнението, че е изключително красив и очарователен като развратния си баща по времето на младостта си, и в процес на търсене на богата съпруга. Адам Сер щеше да се замисли по-сериозно относно намеренията си, като наблюдава Флора, седнала до красивия племенник на Шарлот, мислеше си Сара, докато слагаше восъчния си печат на писмото.

Само след минути един от лакеите й вече бързаше към дома на Шарлот, който бе само през една улица. „А сега — продължаваше размишленията си тя, — каква рокля щеше да бъде най-подходяща за племенницата й тази нощ?“ Тя искаше да я представи в определена светлина. Снощи, докато се връщаха от бала, Флора й беше обяснила, че няма да се нуждае от шивачка, тъй като се беше отказала от намерението си да прелъстява Адам.

— Да, абсолютно сигурна съм — беше отвърнала на въпроса на леля си младата жена.

„Колко мило и наивно — си беше помислила тогава Сара, — да се откажеш от любовта си заради някакви си принципи.“

Тъй като Адам Сер не беше чак толкова възвишен, продължаваше да размишлява с типичния за богатия жизнен опит цинизъм тя, все пак й се искаше тази вечер да направи някаква промяна във външността на Флора. Семплата изчистена линия щеше да бъде изключително ефектна и щеше да придаде известна недостъпност на красотата й. Може би рокля от бял лен или светъл муселин. Никакви диаманти. Искаше да избегне прекалената изтънченост. Перлите щяха да свършат чудесна работа, особено в тази жега. И няколко панделки с пастелен цвят в косите й. Сара се усмихна на себе си, докато наблюдаваше през прозореца на будоара си брястовете по улицата. Не се беше забавлявала така откакто беше омъжила двете си дъщери за най-търсените ергени по източното крайбрежие.

Ако отидеше да помогне на Флора в обличането в шест и половина, размишляваше тя, щеше да разполага с достатъчно време да й предаде желания от нея вид. Дано само скъпото момиче се съгласи да й сътрудничи. Тя беше наследила силната воля на майка си, но притежаваше също така и склонността й да флиртува. Въпросът беше следният — каква част от истината трябваше да бъде разкрита?

Оказа се обаче, че Флора се съгласи да облече бялата си ленена рокля, без да става нужда леля й да изтъква други причини освен горещината.

— Разбира се, лелче — отвърна тя. — Белият лен ще свърши чудесна работа. И само една фуста, ако не мислиш, че е прекалено дръзко. Не желая да се обливам в пот под броня от поли. Прекалено горещо е, за да се вълнувам от нечии представи за благоприличие.

— Какво разумно момиче — възкликна леля й и даде знак на слугинята да отнесе бялата рокля, за да я доизглади. — И само малките перлени обеци, съгласна ли си?

— Или изобщо без обеци. В тази жега бих искала да се откажа и от копринените чорапи, но се страхувам, че това вече ще предизвика истински шок — оплака се младата жена.

— Без обеци. Колко умно. Така ще изглеждаш дори още по-невъзмутима — рече одобрително Сара. — Би ми се искало да кажа „да“ и на голите ти крака, скъпа, но ми се струва, че ще бъде прекалено рисковано. Колко глупави са тези правила на етикета, които задължават дамите да носят чорапи при температура деветдесет градуса по Фаренхайт, но все пак съществуват известни граници, които не трябва да се преминават.

Тя имаше и други причини за отказа си освен тези на етикета. Планът й беше да подразни Адам дотолкова, че да си даде сметка докъде се простират чувствата му към Флора. Голямо изкушение, което обаче не можеше да достигне.

Струваше й се обаче, че голите крака на племенницата й щяха да бъдат прекалено голямо изкушение. Страстта обикновено не се съобразяваше с бариерите, поставени пред нея. А тя определено искаше през следващите дни Адам само да мисли за нуждата си да има племенницата й.

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА

Тази вечер в „Морисей“ Адам беше толкова разсеян, че двама от партньорите му на карти го попитаха дали е напълно трезвен.

— Да, за нещастие — отвърна така лаконично той, че никой повече не отвори дума за очевидната му липса на внимание.

Когато обаче той погледна часовника си малко след десет, хвърли картите си на масата и обяви: „Аз тръгвам.“ насред игра за доста голям залог, който сам той беше предложил, всички дадоха израз на удивлението си с шумни възклицания.

— Ще се върна по-късно — обясни кратко той, бутна назад стола си и се изправи.

— Кога по-късно? — попита с нормалния си провлечен тон Колдуел. — Да пазим ли стола ти?

Адам се поколеба за момент.

— Не, ще си намеря място, когато се върна.

И без повече обяснения той се запъти с широка крачка към изхода от игралната зала, разположена на втория етаж в „Морисей клуб“.

— Това е онази червенокосата от Монтана — изсумтя Колдуел, като обърна картите на Адам и ги показа, така че флошът да бъде видян от всички. — Трябва да е дяволски страстна, щом заради нея се отказа от такива карти.

— Тя е лондончанка — обади се някой.

— От Йоркшир — поправи го друг, — но непрекъснато кръстосва целия свят. Баща й е онзи граф, който изкопа древните бронзови предмети по време на едно от китайските въстания. Този случай се появи на първата страница на лондонския „Таймс“. После подарил находките си на Британския музей.

— Тя с него ли е била? — попита с известно любопитство Колдуел.

— Така твърдяха вестниците. Застреляла сама няколко бандити.

— Дявол да го вземе! Надявам се, че няма да направи дупка в главата на Адам. Тази вечер той не изглежда в настроение да изтърпи един отказ — каза толкова тихо Колдуел, че всички се обърнаха да видят този феномен.

* * *

Сънародниците на Адам и партньорите му в играта щяха да бъдат още по-изненадани, ако го бяха видели сред това семейно тържество в тесен кръг, посветено на една млада дама, която той изобщо не познаваше. Вечерята беше почти към своя край, когато той пристигна, но все пак се наложи да остане за десерта, по време на който така и не обърна никакво внимание на въпросната дама, с която, както повеляваше етикетът, трябваше поне малко да поговори. С изключение на лаконичните банални отговори, с които пресече опитите й да поведе разговор, той посвети цялото си внимание на Флора Бонам и нейния събеседник лорд Робърт Рандъл.

По времето, когато чиниите бяха прибрани, а дамите напуснаха помещението и портвайнът — донесен, граф дьо Шастлю вече не можеше да си намери място. Все пак той разговаря сравнително любезно с господата, като сипеше комплименти за конете им и качествата им на бегачи, но определено пи доста повече, отколкото му се полагаше. Този факт не остана незабелязан от домакина, който беше получил от съпругата си нареждания мъжете да се появят в дневната най-късно след час — и най-вече граф дьо Шастлю, и то като се движат без чужда помощ. Мистър Брустър не знаеше, нито пък искаше да знае какви планове кроеше Шарлот. Тя просто му беше дала да разбере, че не трябва да отделя прекалено много време за портвайна и пурите, ако искаше в дома му да цари спокойствие.

След подобно предупреждение Изикиъл Брустър не сваляше очи от часовника и от количеството портвайн, което поглъщаше графът, тъй като не можеше да забрави единствения случай, в който се беше изправил срещу гнева на жена си и не искаше отново да преживее нещо подобно.

Десет минути преди изтичането на отпуснатия час мъжете влязоха в дневната.

— Съвсем навреме — възкликна със сияеща усмивка на лицето Шарлот. — Идвате точно за шарадата.

Адам изохка наум. Тази вечер очевидно щеше да постави на голямо изпитание добрите му маниери. Дори не можеше да се приближи до Флора, защото тя беше наобиколена отвсякъде от жени — едни от тях бяха насядали до нея на дивана, а други — на съседните столове.

Той се настани край вратата с чаша слаб чай в ръка и изтърпя един рунд от тази глупава пантомима. След като втората шарада продължи със запъвания повече от двайсет минути, той внезапно заяви: „Задръж или режи тетивата, «Сън в лятна нощ», първо действие“ с единствената цел да прекрати това мъчение. Това като че беше знак за домакинята, защото Шарлот веднага предложи нещо друго — внучката й да изсвири част от репертоара си за пиано. Когато гостите се преместиха към тази част на стаята, където се намираше роялът, Адам си проправи път през тълпата, хвана Флора за ръката и я издърпа към един отдалечен ъгъл на дневната, където нареди кратко:

— Седни, ако обичаш.

След това се отпусна до нея на малкото канапе и измърмори:

— Истинско мъчение.

— Прекалено голяма възбуда ли? — осведоми се с усмивка младата жена.

Той направи гримаса.

— Ще се наложи да присъствам на доста рецитали, когато Люси започне да се проявява по-добре на пианото.

— Вероятно ти би могъл да й помогнеш при избора на музиката. А и изпълнението на Люси със сигурност ще бъде изпълнено с повече чувство, отколкото това на внучката на Шарлот. Не е ли прекалено сладникаво това младо момиче?

— Кое?

— Това на пианото, скъпи. Бъди по-внимателен.

— Все още съм затъпял след четиридесетте минути, прекарани в онази ужасна игра на отгатване. — Предпочитам да те наблюдавам. Тази вечер изглеждаш прекалено невъзмутима без фустите си.

— Забеляза ли?

— Всички мъже го забелязаха, биа.

Той се отпусна в по-удобно положение и кръстоса крака в глезените си.

— Особено когато излезе от трапезарията. Новият ти ухажор лорд Рандъл не можеше да отдели поглед от теб.

Сега, когато Флора най-после беше до него, Адам се чувстваше отново спокоен и дори се усмихваше.

— Ще трябва ли да го извикам на дуел?

— И да ме обезчестиш ли? — попита кокетно тя и се усмихна. — Ти си женен мъж.

— Също така обаче съм и ревнив мъж.

Погледът му се премести върху въпросния лорд и очите му се присвиха.

— Трябва да го предупредя — изръмжа той.

— Надявам се, че не говориш сериозно, Адам, но ако е така, тогава — казвам „не“. Освен това си тръгвам след няколко дни — добави тя.

— Носят се слухове, че си търсел богата съпруга откакто баща му пропилял на игри семейните богатства.

— Остава и аз да проявя интерес към някакъв благородник, който не може да се похвали с нищо друго, освен с външния си вид и с усмивките си — отвърна иронично Флора. — Страхувам се обаче, че не след дълго ще се отегча до смърт. Той говореше почти само за себе си. Знам вече кой е шивачът му и кои са любимите му клубове, запозната съм с ловкостта му при лов и при игра на крикет, и ако не го бях спряла, щях да имам и пълния списък на аристократичните дами, с които е спал.

Адам се ухили.

— Значи не си се влюбила в прекрасния му вид и златните коси. Олекна ми.

— Затова пък се оказа, че съм се влюбила в един метис, женен за друга — каза тихо тя.

Усмивката изчезна от лицето му и за момент младата жена помисли, че го е загубила поради наивността си.

Той огледа стаята, като че внезапно се беше озовал на някакво непознато място, след което се обърна към нея и прошепна:

— Аз пък се питам колко ли много трябва да значиш за мен, че да дойда в къщата на абсолютно непознати за мен хора с единствената надежда да поговоря с теб.

Очите му бяха сериозни, гласът му — нисък, сдържан.

— Не зная какво да сторя.

— Нито пък аз — прошепна Флора.

— Не мога дори да те помоля да излезем оттук, без да предизвикам скандал.

— Дори и да го направиш, аз не бих могла — това са приятели на майка ми и леля ми.

Той се усмихна едва забележимо, като че намираше нещо забавно в страданията си.

— За два дни два пъти пих чай. Истински рекорд в безпътния ми живот. Това любов ли е?

— За мене е.

Острият му поглед като че я прободе.

— Кога го разбра?

Гласът му се чуваше едва.

— Вчера, днес… не съм сигурна, Адам,… може би в този момент. Не желая всичко това, също както и ти — прошепна пламенно тя. — Опитвам се да се преборя с това чувство. Наистина се опитвам.

— Защо?

Възможно най-тихият звук.

— Защо ли? Боже мой, Адам — възкликна младата жена. — Причините са очевидни. Защото вече си женен. Защото съм себелюбива. Защото не бих те делила с никоя. Защото не знаеш какво е това любов — завърши почти гневно тя.

Останалите гости започнаха да поглеждат подозрително към тях. Бурният отговор на Флора резонираше из стаята, макар и да не се разбираше какво говори.

Леденият поглед, с който Адам посрещна любопитството на другите, ги принуди да сведат глава и с неохота да насочат вниманието си отново към пианистката.

— Може би знам какво е това любов — отвърна тихо той, като се наведе отново към нея.

Очите му бяха меланхолични и неподвижни.

— Може би това означава да пожертвам истински флош, за да пристигна преди края на вечерята. Може би това е да мисля, че тази вечер изглеждаш като ангел в семплата си рокля и с панделките в косите — добави с внезапно появила се нежност в гласа му. — Или може би това е способността ми да си повтарям, че не трябва да те докосвам, когато това е единственото, което бих искал да правя във всеки миг — завърши с напрежение в гласа той.

— А може би това е просто резултат от нежеланото въздържание и от факта, че тия дяволски студени бани не помагат ни най-малко — добави разгорещено сред кратка пауза Адам. — Може би се дължи на невъзможността да те чукам.

Очите й се напълниха със сълзи заради борбата, която трябваше да води той и заради неукротимата му сила, заради страстното му желание и силното му негодувание. Заради факта, че се беше появил тук тази вечер.

— Господи, Флора, не плачи — каза умолително младият мъж и изправи гръбнак, внезапно разкаял се.

Затърси с поглед място, откъдето биха могли да се измъкнат, но видя, че за да стигнат до единствения изход трябваше да пресекат цялата изпълнена с гости зала.

— Кажи какво искаш да сторя — прошепна той, като взе двете й ръце в своите, — и аз ще го направя.

— Не знам — измърмори младата жена, чувствайки се едновременно щастлива, тъжна, нерешителна.

— Ще дойда да те взема утре сутринта — заяви ненадейно той. — Ще отидем да поговорим някъде. Тук има прекалено много хора, музиката е невероятно слаба и едва се сдържам да не ударя с юмрук по стената.

Усмивката й му подейства успокояващо. Винаги се чувстваше неловко при вида на сълзите.

— А ти ще трябва да изхарчиш печалбите си в „Тифани“ — добави той. Ще те заведа да закусиш в ресторанта на Кръм. Заради мен той ще отвори колкото и рано да отидем. Неговите пъстърва и пържени картофки са най-вкусните в цял свят.

Усмивката на Флора стана по-широка.

— Свърши ли сериозната дискусия?

Адам направи гримаса.

— Дяволски много се надявам да е така. Не ми харесва да те гледам как плачеш. А сега разрешаваш ли да напусна — попита той като някое малко момченце, опитващо се да умилостиви гувернантката си, за да го пусне да играе навън.

— Стига да можеш да се измъкнеш — отвърна младата жена и огледа с недоверие събраната около рояла публика. — Намерението ти като че е неосъществимо.

Лицето на Адам се озари от широка усмивка.

— Ти само гледай. Много съм добър в тази работа.

И той пусна ръцете й и ги потупа лекичко.

— А сега си лягай да спиш по-рано, биа, защото ще дойда да те взема в осем.

След това се изправи, намигна й и се отправи към домакинята. Спря до стола на Шарлот, наведе се към нея и заговори нещо в ухото й. Тя се усмихна, кимна, усмихна се отново и когато Адам се наведе към ръката й и целуна връхчетата на пръстите й за довиждане, възрастната дама видимо сияеше.

Всички погледи жадно следяха граф дьо Шастлю докато излезе от стаята. Веднага след това всички заприказваха един през друг, общият шепот като че заплашваше да заглуши инвенцията от Бах, която звучеше в момента. Този път погледите се насочиха към Флора, в някои от тях се четеше любопитство, в други — завист, а трети като че искаха да кажат: „Разкажи ни всичко в подробности…“

Тя усети, че порозовява от неудобство, а може би руменината беше причинена от щастието, което я изпълваше. Адам не беше казал, че я обича, но явно искаше да й достави удоволствие. Въздържание… беше произнесъл тази дума с меланхолично-недоволен тон, но все пак я беше произнесъл. Тази мисъл не излизаше от съзнанието й. Беше се обрекъл на това въздържание заради нея. А когато ставаше въпрос за Адам Сер, това беше равносилно на обяснение в любов.

* * *

Тази вечер, по време на краткия им път до дома й, Сара разпитваше племенницата си. Единственото обаче, което успя да изкопчи от нея, беше, че й е било много приятно, че Адам беше дошъл.

— Вие като че разменихте по някоя друга гневна приказка — продължаваше да настоява Сара.

— Не беше точно така — отвърна неопределено Флора.

Чувстваше се прекалено развълнувана, за да разкрива чувствата си или възможността наистина да обича Адам.

— Каза, че изглеждам като ангел в тази рокля.

Нощният мрак скри усмивката на леля й. Първата схватка беше завършила с победа за нейния лагер, мислеше тържествуващо тя.

— Как ти се стори Боби Рандъл? — попита тя, за да провери доколко ефикасен се беше оказал планът й. — Изглежда красив очарователен младеж.

— Страшно отегчителен е. Адам ще ме вземе за закуска утре сутринта.

— Колко мило — отвърна леля й, като че двете изречения разкриваха един и същ приятен факт. — Утрините са толкова прохладни, прекрасни са за разходка.

Очевидно вечерта беше протекла успешно по всички фронтове, мислеше доволно тя.

— В такъв случай много добре, че се прибираме рано. Така въпреки ранното ставане ще да успееш да спиш минимума часове, необходими за поддържането на красотата — добави със спокоен тон тя.

* * *

От своя страна Адам доброволно се лишаваше от съня си, тъй като се върна в „Морисей клуб“ и отново зае мястото си пред масата за покер. Беше в еуфорично настроение въпреки многобройните проблеми в личния си живот. Флора беше казала, че го обича. Това беше достатъчно, това беше всичко за него. Играеше още по-безразсъдно от обикновено и въпреки това печелеше.

— Проклет да си, Адам, как по дяволите успяваш при всяко раздаване да получаваш такива карти? Не по-малко от десетина пъти подред — изсумтя Колдуел. — Нищо чудно, че се усмихваш, въпреки че сияеше още когато пристигна. Дамата приятелски ли беше настроена?

— Достатъчно приятелски — отвърна радостно младият мъж. — Поговорихме си.

— Точно така, колкото аз съм учител в неделното училище.

— Ти никога ли не разговаряш с дамите, Колди? — попита арогантно Адам и погледна приятеля си изпод черните мигли.

— Само когато са дяволски непривлекателни, Сер, а доколкото си спомням красавицата с огнените коси, която ти така усърдно ухажваш, е доста далеч от това определение.

— Слушахме изпълнение на пиано — съобщи с лека усмивка младият мъж.

Това заявление привлече всеобщото внимание.

— Сериозно ли говориш? — попита един от приятелите му, а веждите му се вдигнаха от изумление чак до косите му.

— Не е зле всички вие да се погрижите малко за културата си — отбеляза развеселен Адам.

Димът от пурите беше толкова гъст, че би могъл да се разреже, масата беше покрита с пълни с алкохол чаши.

— Не би трябвало да прекарвате цялото си време в „Морисей“ — добави той.

— Не го и правим — обади се лаконично един от играчите. — Ходим и на надбягванията.

— Представи си, че спечелиш и там, Сер — промърмори Колдуел и хвърли жетоните си в центъра на масата. — Вдигам залога.

— Утре конете ми ще почиват — отвърна любезно Адам. — Както и аз.

Той прие новия залог и го вдигна с още петстотин долара.

И така играта си продължаваше, както всяка нощ, в достъпния само за избраници салон, докато бутилките се изпразваха и залозите се вдигаха. Малко след един след полунощ обаче спокойствието бе нарушено, тъй като някакъв много пиян джентълмен разтвори с трясък вратата и застана на входа. Той се подпря с ръце на стената, за да запази равновесие и заоглежда наредените около масата за покер мъже.

— Къде е… онова червенокожо копеле? — попита той, като залитна напред.

— Някое точно определено червенокожо копеле ли ти трябва? — попита любезно Адам, без да сваля поглед от по-малкия брат на Нед Сторхъм.

— Аха! — възкликна пияният, като че беше актьор в слаба мелодрама.

Кокалчетата на пръстите му, с които се беше вкопчил във вратата, за да не падне, побеляха.

— Намерих те.

— За нещастие — отвърна спокойно Адам. — А сега трябва да отидеш да се наспиш, Франк.

— Не искам да спя. Искам да те убия.

Адам въздъхна и наведе поглед към картите си.

— Може би някой друг път, Франк. Сега играя.

— Ще те застрелям — заяви натъртено пияният, борейки се с джоба на сакото си.

Адам спокойно остави картите и се изправи.

— Искаш ли пистолета ми? — попита невъзмутимо Колдуел, без да отделя поглед от натрапника.

Адам поклати глава, бутна назад стола си и, като заобиколи масата, се запъти към клатушкащия се мъж, който все още се опитваше да измъкне нещо от джоба си.

— Това е неразумно, Франк. Прекалено пиян си — каза Адам, докато вървеше безшумно по дебелия килим.

— Ела да ме целунеш по задника — измърмори Франк, а на лицето му се появи усмивка, тъй като най-после пръстите му бяха успели да обхванат пистолета. — Проклет да съм, ако те оставя да се върнеш в твоите пасища.

И той измъкна оръжието с конвулсивно движение и го насочи право срещу Адам.

— Брат ти ще се ядоса наистина, ако докараш работата дотам, че да те убия — прошепна Адам.

Погледът му се премести от треперещия в ръцете на пияния револвер към сърдитото му лице.

— Остави пистолета. Някой може да пострада.

Франк се изсмя.

— Да пострада ли? Ще бъдеш убит, индианецо. Започвай да пееш посмъртната си песен.

В мига, в който Франк залитайки пристъпи крачка напред, Адам стисна със зашеметяваща бързина дулото на оръжието и с въртеливо движение на китката си го измъкна от ръката на съперника си. После подхвърли револвера на Колдуел, хвана объркания мъж за рамената и го завъртя на сто и осемдесет градуса.

— А сега защо не се върнеш в хотелската си стая, Франк — каза тихо Адам. — Утре главата ще те спука от болка.

След това го избута извън игралната зала и извика някой от прислугата на „Морисей“.

Притича широкоплещест бивш борец.

— Очевидно е препил, Фин. Ще се погрижиш ли да се добере до хотела си?

И Адам подаде пет златни монети на един от телохранителите на клуба.

— Да, сър, мистър Сер. Незабавно.

Тази сцена помрачи леко доброто настроение на Адам. Присъствието на Франк Сторхъм в Саратога означаваше, че ще трябва да бъде нащрек. По-големият му брат беше забогатял благодарение на отглеждане на едър добитък не само защото работеше много, а и защото нямаше нищо против да вземе и това, което не му принадлежеше, както и да плаща на разни главорези, за да се бият на негова страна. Франк обаче пиеше прекалено, а от характерните за представителите на рода Сторхън гневливост и хитрост беше наследил само първото качество.

— Добре ли си, Адам? — попита Колдуел, когато младият мъж се появи отново в стаята.

— Благодаря, чувствам се чудесно — отвърна Адам, зае отново мястото си и взе в ръце картите.

— Някой от враговете ти в Монтана ли беше това? — попита един от играчите.

— Брат му е хвърлил око на земите ми.

— Имаш ли достатъчно хора, за да ги защитиш? — заинтересува се Колдуел, привикнал на честите престрелки в родния си Тексас.

— Засега. Господи, започва да ми се доспива. Това е последната ми игра.

— Добре. Тогава най-после и другите ще имат някакъв шанс да спечелят — каза с широка усмивка на лице Колдуел.

След като излезе от „Морисей“ Адам обаче не се отправи към хотела си. Откри, че краката му сами го носеха към площад „Франклин“ и няколко минути по-късно вече стоеше пред класическата фасада на дома на Сара Гибън, с втренчен в светещия прозорец на втория етаж поглед.

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА

Някой решително почука два пъти на вратата и ръката на Флора замръзна над главата й. Четката за коса увисна във въздуха. Лицето, което се отразяваше в огледалото пред нея изразяваше страх.

„Не би посмял да го направи“ — мислеше тя, без сама да си вярва, тъй като ударите, които още отекваха в ушите й бяха силни, решителни, сигурни — точно като него. Тя погледна към красиво изработения часовник на тоалетната масичка пред нея. Един и половина. Възможно ли беше да си е въобразила този шум, питаше се нервно младата жена. Може би някой слуга беше ходил да провери газовите лампи в дневната и случайно беше ударил по вратата й.

Но докато се опитваше да отрече истината, тя видя в огледалото как вратата бавно се отвори и в спалнята й влезе познатата висока фигура, облечена във вечерен тоалет. Адам затвори безшумно и й се усмихна.

Четката за коса падна от ръката й, а Флора замръзна на място. И най-слабият шум в обширната къща й се струваше увеличен хилядократно. Сара щеше да чуе. Прислугата щеше да разбере. Всички те сега слушаха стъпките на Адам, докато пресичаше стаята й.

Той се приближи до нея, докосна косата й, прокара пръсти през златисто-червеникавите кичури, като че искаше да отбележи владенията си. След това ръката му се плъзна по шията й, хвана брадичката и повдигна лицето й нагоре, като сам от своя страна наведе глава към нея.

— Не можех повече да чакам — прошепна в устните й той. — Не знам как да ти бъда само приятел…

— Ти си пиян.

Гласът й се долавяше едва дори в царящата пълна тишина. Вкусът на брендито пареше устните й.

— Не мисля — рече шепнешком Адам, пъхна ръце под мишниците й и я повдигна от тапицираната с атлаз табуретка. — Предпочитам да се бях напил — измърмори той, като я обърна с лице към себе си и я притисна силно.

Флора усещаше топлината на дланите му през фината материя на нощницата си.

— Та да имаш извинение за посещението си.

Беше поставила ръце на атлазените му ревери. Познатото докосване отприщваше удоволствието, сетивата й не се съобразяваха с опасността, която представляваше присъствието му в тази стая.

— Да.

— Но не си пиян.

— Не съм мислил за извинения.

Флора усещаше силните удари на сърцето му под дланта си.

— Може би ме обичаш.

Младият мъж направи физиономия. Настъпи продължително мълчание.

Тя се усмихна — съпротивата му да признае този факт изглеждаше абсурдна при наличието на толкова очевидни доказателства.

— Бихме могли да бъдем приятели.

Веждите му се събраха.

— Но си дошъл тук за нещо друго, нали така?

Отново настъпи мълчание, по време на което тя наблюдаваше красивото му тъмно лице, като че търсеше отговор на въпроса си в играта на светлосенките.

— Дойдох, защото не мога да живея без теб — каза най-после той.

— Знам — отговори тихо Флора.

Пръстите й галеха фините му копринени ревери. Тялото, което усещаше под тях, беше силно, мускулесто.

— Липсваше ми — добави тя.

Адам вдигна поглед към часовника върху тоалетната масичка.

На младата жена й се стори, като че някой я беше залял с вряла вода. Жестът му й припомни какъв беше по принцип характерът на връзките му — кратки, изпълнени с удоволствия, многобройни.

— Друга среща ли имаш?

Недоволна, обхваната от пристъп на ревност, тя опита да се отдръпне от него.

— Все така си избухлива — пошегува се той, без да я пуска.

— Не ми дръж такъв тон — отсече тя, като въпреки съпротивата си не можеше да се отскубне от обятията му, а в гневния й поглед горяха пламъчета. — Да не би да те бавя, по дяволите?

— Трябва да съм се прибрал, когато Люси се събуди.

— О, Боже — прошепна огорчено тя, като усети как бузите й пламват. — Колко унизително.

— Не повече, отколкото идването ми тук — отвърна тихо той. — След като бях обещал да не го правя.

Желанието, с което не можеше да се бори, беше обхванало всичките й сетива, а тялото му като че гореше под дланите й.

— Колко можеш да останеш? — попита Флора, засрамена и въпреки това безпомощна пред нуждата си да бъде с него.

— Три, може би дори четири часа. Зависи от теб — той се усмихна, — и от слуха на прислугата.

— Би трябвало да те изгоня — прошепна младата жена.

— Но няма да го направиш.

— Не — отговори едва чуто тя.

— Добре — измърмори Адам.

Огненият поглед, с който я изгаряше, нямаше нищо общо с добрите маниери.

— Защото така или иначе нямаше да си отида — довърши то.

Той хвана краищата на синята панделка, прокарана през широкото деколте на лятната й нощница и ги дръпна.

Тя стоеше неподвижно. В спалнята й цареше абсолютна тишина. Усещаше бясното тупкане на сърцето си, усещаше лекия допир на пръстите му, докато развързваше копринената лента, а после разпускането на набрания около врата й плат.

„Колко време беше минало?“ — питаше се Флора.

Седмици.

Бяха минали почти десет седмици откакто я беше докосвал за последен път.

И сега, когато стоеше до нея, висок, силен, възбуден, тя се чудеше как бе могла да подчини копнежа си за него с разумни доводи.

Дланите му погалиха раменете й, като разшириха отвора на нощницата за главата. Фината материя се плъзна надолу по ръцете й, задържа се за миг на лактите и после с плавно движение падна на пода.

Адам я гледаше безмълвно, а ръцете му се спуснаха надолу, докато стигнаха до нейните. Тогава той внимателно прокара пръсти между нейните. После вдигна дланите й към устните си и започна нежно да ги целува.

— Трепериш — прошепна той.

Въпреки щита на миглите, очите му като че я изгаряха.

— Трябва да е от студа — отвърна Флора.

Усмивката на устните й сама отричаше думите.

— Имаш ли нужда от някой, който да те стопли.

— Струва ми се, че точно затова си дошъл.

Той спря за миг — истината прозираше под шеговитите нотки на отговора й, който съвсем не беше от срамежливите.

— Видях, че прозорците ти светят — рече младият мъж.

— От „Морисей клуб“ ли?

Той се усмихна широко.

— Това подигравка ли е?

— Не — отвърна Флора, погледна към леглото и отново към него. — Защо не заключиш вратата?

„Как успяваше винаги едновременно да ме обърква и да ме възбужда толкова силно?“ — чудеше се той, докато отиваше да изпълни молбата й. А когато се върна и я видя да лежи върху дантелените възглавници, заела позата на опитна куртизанка, той постави под съмнение целия си досегашен опит с жените. Въпреки вътрешната си съпротива, бе обхванат от силно недоволство.

Вместо да отиде при нея, той се отпусна на един стол — внезапно не беше сигурен защо бе дошъл тук, нито пък знаеше какво да прави. Тя му се струваше толкова красива, игрива и подканяща, с пищна, розова плът — също като някоя от нимфите на Буше. „Но не с толкова херувимски вид — отбеляза мислено той, — много по-чувствена и женствена.“

— Дойдох в Саратога, за да те прелъстя — каза тихо Флора, учудена от внезапната меланхолия, обхванала Адам. — Дали все пак трябваше да правя това?

— Не.

— Навъсен си и ми приличаш на мъж, който върши нещо против волята си.

— А ти знаеш всичко за мъжете.

— Ревнив ли си? Кажи ми, защото аз самата съм ревнива.

Очите му се отместиха за миг, след което отново се срещнаха с нейните.

— Да — отвърна той. — И не бих могъл да се отърва от това чувство дори ако яздя в продължение на десет хиляди дни и нощи, опитвайки се да избягам от него. Искам да те държа в обятията си. Искам да съм единственият, който те целува. Споменът за удоволствието, което ми даряваш, не ме оставя на спокойствие за момент.

— Не само ти усещаш това удоволствие — нежно му припомни младата жена, — нито пък нуждата да притежаваш. И не ме гледай така. Никога не съм казвала нещо подобно на друг мъж.

— Извинявай — измърмори глухо той. — Чувствата ми са толкова силни, че не дават възможност за каквато и да била липса на заинтересованост.

— Искаш да кажеш — за обичайната ти липса на заинтересованост.

Адам вдигна колебливо поглед и я погледна изпод миглите си — най-дългите мигли, които някога беше виждала.

— Виждам те навсякъде — в сънищата си, във витрините на магазините, в огледалото, вместо собствения си образ. Не съм сигурен…

— Че искаш да бъдеш влюбен?

Струваше й се невероятно красив — и черните му очи и коси, и силното му тяло, което изглеждаше толкова елегантно в черния фрак. Диамантените копчета на ризата му блестяха върху колосания снежнобял плат. Плоският му мускулест корем беше скрит под атлазения пояс. Големият сапфирен пръстен на дясната му ръка привличаше като магнит светлината.

— Аз не страдам от подобни на твоите опасения — каза Флора, спусна крака от леглото и седна. — Любовта не ме плаши.

Тя прочете изненада в очите му. Той не сваляше поглед от нея, докато краката й докоснаха пода. Младата жена се изправи и се запъти към него.

— Обвързването те плаши, нали — прошепна тя и коленичи с лекота до него. — Не искаш любовта да те погуби.

— И аз не знам какво искам — отвърна тихо той, давайки си сметка, че дишането му се беше учестило, когато тя коленичи до него.

Младата жена постави длани на коленете му и разтвори краката му така, че да може да се намести между тях.

— Все пак има поне едно сигурно нещо — каза тихо тя.

Бедрата му бяха толкова горещи. Чувстваше, че той можеше да я спре всеки миг.

— Нашето приятелство.

Пръстите й се плъзнаха по прекрасно ушитите му панталони и обхванаха горното им копче.

— Мисля, че по този въпрос сме на едно мнение — прошепна тя, без да отделя очи от неговите, докато разкопчаваше първото копче.

Тя стори това и с останалите копчета с майсторството и ловкостта на добре тренирана хурия, докато Адам стискаше дръжките на стола, за да сдържи бесните си импулси.

От косите й се носеше сладко, тежко ухание, белите й атлазени рамена и пълни гърди бяха само на сантиметри от него, прелъстителни, възбуждащи като любовните поеми на персите. Бяха негови, само от него зависеше дали щеше да ги вземе.

Наистина ли искаше да разбере какво представлява любовта — запита се за първи път Адам. И ако беше така, трябваше ли да заплати за това със свободата си?

По-нататъшните му разсъждения обаче бяха прекъснати от силни усещания, тъй като Флора издърпа нагоре ризата му и той внезапно загуби интерес към всякакви размисли и теории. Малките й ръце бяха толкова топли, когато докоснаха стомаха му и бавно започнаха да смъкват панталоните му, докато възбуденият му член се показа в цялата си дължина.

Внезапно младата жена извика, като незабавно потисна острия звук — беше разпознала формата на предмета, който беше напипала.

— Носиш пистолет — рече тихо, но предизвикателно тя.

— Заради прислугата — отвърна любезно той и постави оръжието под стола.

— Истината — настоя твърдо тя.

— Колдуел ми даде револвера си, когато бяхме в „Морисей“ — отговори без нотка на колебание той.

— Защо го е направил?

Ръцете й стояха неподвижно върху бедрата му, а очите й го гледаха изпитателно.

Адам вдигна рамене.

— Той е от предпазливите.

— Защо?

— Без причина, скъпа.

Той се усмихна и прекара пръст през въпросително извитите й нагоре вежди.

— Изглеждаш възхитително с тези перлени обеци — каза той и удари лекичко едната от тях, така че тя се заклати на ухото й. — И без каквото и да друго по теб — добави едва чуто.

Младият мъж изправи гръбнак, наведе се напред и, като обхвана лицето й в дланите си, я целуна. Дългата, бавна, прекрасна целувка го накара да забрави за насилието, което беше неотделима част от живота му. А когато се отдели от устните й и отново се облегна назад, той вече не си спомняше за заплашителното присъствие на Франк Сторхъм.

Погледът, който видя в очите на Флора, му беше познат — поглед, изпълнен със страст. А когато тя наведе глава към скута му, той затвори очи.

Устата й беше топла, мека, гостоприемна, ръцете й — изкусни. В ноздрите му нахлу аромата на рози и жасмин, Саратога изчезна, последвана от стаята, в която се намираха, светът се смали до размерите на нейната уста и удоволствието, което му доставяше тя.

Зарови пръсти в косите й, като леко полюляваше главата й. Беше се превърнал в неин роб.

Внезапно той вдигна главата й.

— Още не съм свършила — измърмори младата жена, като го погледна изпод разбърканите си къдрици.

— Вече свърши — отвърна нежно той и се изправи с красиво движение на мускулите, сухожилията и костите си.

След това изправи и Флора — вече не беше измъчван от несигурност относно мотивите и целите си, най-после знаеше какво иска.

Той я понесе към леглото, внимателно я постави върху него и се намести между краката й. А после проникна в нея със смайваща бързина и започна да прави това, което винаги вършеше толкова добре, независимо дали беше облечен или не, неспокоен или решителен, с една дума — при всякакви обстоятелства, също като някой пианист-виртуоз. Знаеше как да се движи: колко бързо, колко дълбоко, колко силно. Знаеше как да целува една жена по устата и по онова чувствително място зад ушите; знаеше как да смуче зърната на гърдите й и как лекичко да прекарва език по извивките на гърдите и устните й. Знаеше кога трябва да бъде нежен и кога — не. Усещаше къде минава недоловимата граница, разделяща удоволствието от насилието, нежността — от грубостта. Владееше до съвършенство изкуството да доведе една жена до оргазъм само като я милваше или й говореше. Адам Сер беше много добър.

„Да, но той се е занимавал много дълго време с това“ — помисли Флора.

Това беше една от професиите му. И ако сега тя самата не береше плодовете на майсторството му в любовта, щеше да се чувства много нещастна.

Върховният момент ги остави бездиханни. Веднага след това обаче, като че отрезвен от сянката на горчив спомен, младият мъж се отдели от нея и се търкулна на леглото. Легнал по гръб със затворени очи, той се бореше с нуждата си да я има, с препятствията и последствията.

Пожарът в тялото на Флора започна бавно да затихва, сините пламъци станаха червени, а после — златисти. Когато най-после погледна към Адам, той беше се изтегнал на леглото до нея с ръце под главата, дишането му все още беше бързо и тежко. „Облечен, подобно на някой мъж, отишъл в публичен дом — помисли си тя, — съблякъл възможно най-малка част от дрехите си.“

— Да тръгваш ли искаш? — попита тя, усетила хладината, която струеше от позата му.

Той не отвърна, а и тя се запита, дали искаше да знае. Обърна се на една страна и го загледа. Направи й впечатление колко дълги бяха миглите му, черни и лъскави като коприна, също като на някое бебе, само че по-гъсти. „Какво ли ще направи, ако ги докосна?“ — запита се ни в клин, ни в ръкав тя, когато това, което я вълнуваше най-много, беше причината за внезапно обхваналото го мрачно настроение.

Очите му се отвориха, зениците му се бяха уголемили в полумрака и внезапно лицето му се озари от топла усмивка.

— Може би ще си тръгна след хиляда години — каза той.

— В такъв случай си прекалено облечен — прошепна Флора, съзнавайки прекрасно с колко трудности трябваше да се бори той, като на свой ред засия в усмивка.

И тя започна да го разсъблича, докато той услужливо й помагаше — изрита обувките си, повдигна бедра, за се освободи от панталоните, разтърси рамене, за да махне сакото си, докато тя дърпаше ръкава му. Когато обаче Флора възседна бедрата му, за да разкопчее пояса, той вече не можеше да задържи вниманието си върху тази задача — топлият й задник беше прекалено голямо изкушение за него.

— Радвам се, че все пак реши за се разходиш до площад „Франклин“ тази нощ — заяви нежно тя, докато измъкваше облеченото в бял атлаз копче през петелката му.

— Нямах избор, биа — отвърна той, като набърчи леко чело.

— Защото това само те доведе тук.

И тя прокара пръст по възбудения му член.

Адам се усмихна.

— Той е безнадеждно влюбен.

— В мен?

Младата жена разкопчаваше диамантените копчета на ризата му.

Широката му усмивка й достави истинско удоволствие.

— Както виждаш.

Той лежеше полуразсъблечен под нея, ризата и поясът му бяха разкопчани. Белите тъкани бяха в ярък контраст с бронзовата му кожа, с мускулестата сила, която излъчваше едрото му тяло.

— Готова ли си?

Гласът му беше едва доловим шепот, въпросът му — риторичен. А когато докосна гърдите й, тя се притисна към ръцете му и пое дълбоко въздух. Очите й се затвориха, от устните й се отрони въздишка.

* * *

След като дишането им се нормализира, двамата дълго се целуваха като юноши, със затворени усти, нежно, и си говореха един на друг нежни слова, които ги караха да се смеят. Влюбените дълго се гледаха, като се усмихваха един на друг с невинността на току-що откритото щастие, а после се любиха по най-традиционния начин. Тялото на Адам се движеше измежду разтворените й бедра, дланите му топлеха гладката кожа на раменете й, ръцете й се притискаха към долната част на гръбнака му.

Двамата изучаваха и откриваха, целувките им бяха нежни. Усещайки приближаването на върховния момент, Адам проникна толкова дълбоко в нея, че в същия момент екстазът я разтърси като електрически шок. Флора протегна нагоре ръце и докосна бузите му, без да произнесе дума, а очите й бяха пълни с учудване. Той беше истинско съвършенство. И като добавка — изключително опасен, беше истински наркотик на удоволствието. Докато тя изгаряше в екстаз, широкоплещестото тяло над нея се търкулна настрани и стана от леглото. Беше истинско удоволствие да наблюдава гъвкавите му движения.

— Къде отиваш?

В три часа сутринта собственият й глас й се стори непознат, като че идваше някъде отдалече.

— Съвсем наблизо, като се има предвид че нямам нищо на гърба си — отвърна през рамо Адам.

Усмивката, която долови в гласа му, й подейства като ласка, дошла от другия край на стаята. Той се приближи до тоалетната масичка, наведе се и вдигна четката за коса, която Флора беше изпуснала на пода. После се върна до леглото, целуна я с безкрайна нежност, намести се отново до нея и, като привдигна отпуснатото й тяло — летаргията, последвала оргазма, все още притъпяваше сетивата й — я сложи да седне между краката си. Зацелува извивката на раменете й като шепнеше обяснението си в любов на езика на абсароките в меките къдрици зад ушите й. Гласът му беше дълбок и тих. А след това започна да реше косите й.

Давайки си сметка за значимостта на жеста му, Флора се почувства истински щастлива от предаността му. В същия миг обаче откри, че се пита с известна доза скептицизъм колко пъти досега се беше отдавал на подобна игра. Още при следващия удар на сърцето си тя призна пред себе си, че може би не искаше да знае това.

Но естествената й любознателност надделя, а може би това се дължеше и на факта, че вече се чувстваше по-сигурна с него след привързаността, която беше засвидетелствал към нея през тази нощ.

— Правил ли си това и преди?

Тя се изви, така че да вижда лицето му, когато й отговори.

— Не е нужно да отговаряш.

В същия момент обаче гласът й като че сам допълни:

— Искам да знам.

Той се усмихна на контрастите в мнението й.

— Доколко сериозни са намеренията ми ли? Доколко съм влюбен?

— Все пак можеш да произнасяш думата „любов“ — пошегува се тя, а усмивката й му подейства възбуждащо. — А аз точно се чудех дали ще умра от любов така както си стоя тук или вместо това ще издера очите ти заради способността ти така безпроблемно да очароваш.

— Не умирай от любов, скъпа. Страшно се нуждая от теб.

— Да смятам ли, че сме сгодени в такъв случай? — попита игриво тя. — Да започвам ли да си шия сватбената рокля утре?

— Никога досега не съм правил това — отвърна вместо това той.

Не му беше лесно да избяга от целия си досегашен опит.

— Никога?

Адам поклати глава.

— С нито една от всички онези жени?

„Стотици“ — помисли си и се усмихна, поклащайки отново глава. Той обаче не даде никакви обяснения повече, тъй като не разполагаше с такива. Беше действал импулсивно, но чудно защо не усещаше страх от последствията. Това го изненада. А беше очаквал да изпита истински ужас. Като човек, привикнал да обръща внимание на мистичното, той не можеше да не отбележи за себе си този факт.

След това я целуна, така както лежеше подпряна на рамото му и този път й показа не с думи, а с дела колко много държи на нея.

А доста по-късно, когато трябваше да си тръгва, за да не бъде видян, вече напълно облечен, Адам се обърна към леглото, където се беше отпуснала Флора, погледна я и рече с лека въздишка:

— Трябва да поговорим… за… това… за нас. Не искам повече да разчитам единствено на случайните срещи.

— Не е нужно да се правиш на кавалер, Адам — прошепна Флора и се усмихна.

В момента беше над всякакви обвинения и изисквания, чувстваше се толкова задоволена физически, толкова преситена. Вече знаеше, че не му е безразлична и засега това й беше достатъчно.

— Идвай при мен когато пожелаеш.

— Не ми харесва безразличието, което долавям в гласа ти.

Тонът му беше сух.

— Съжалявам, скъпи. Не ме разбирай погрешно. Исках да кажа, че съм съгласна да се срещам с тебе където и да е, когато и да е и че ти определяш правилата.

След дългите седмици на раздяла, след невероятните часове, които току-що бяха прекарали заедно, Адам чувстваше, че не би могъл да рискува и да я остави да замине за Тамбукту или дори за много по-безопасно място като централните графства на Англия за идващия ловен сезон. И, наистина учудващо за човек, който никога досега не беше гледал на някоя жена като на евентуална постоянна спътница в живота си, той не можеше да понесе мисълта друг мъж да докосне Флора. Той пое въздух — очевидно решението беше узряло в него по време на страстните часове, които бяха прекарали заедно.

— Не искам това — заяви без сянка на колебание той. — Искам повече.

След това се усмихна на собствената си сериозност и прошепна:

— Започвам да мисля, че тази лудост наистина е любов, биа.

Наведе се, целуна нежната й буза и рече:

— Ще се видим в осем.

* * *

Беше пет и половина, когато Адам влезе в хотелската си стая: имаше време колкото да се изкъпе, да се облече и да се види за малко с Люси преди да тръгне за срещата си с Флора.

— Ще ходим ли на хиподрума, татко? — възкликна Люси, когато нахлу в спалнята му малко преди шест и скочи върху неизползваното му легло. — Да кажа ли на готвачката да приготви дрехите ми?

— Днес ще отидем по-късно, скъпа. Първо имам среща и ще закусвам навън.

Той беше почти привършил с обличането си и пъхна няколко банкноти в джоба на панталоните си.

— Не забравяй, че обеща на Флора да минете през „Тифани“ в девет. А ако отидеш без мен, донеси ми нещо — добави тя.

Като всички деца и Люси вечно имаше някакви изисквания към родителите си.

— Какво искаш?

Адам взе часовника си от бюрото и го пусна в джобчето на пояса.

— Играчка.

Отговорът й винаги беше един и същ.

— Готвачката забавлява ли те?

Младият мъж погледна отражението си в огледалото. Малко сън нямаше да му се отрази зле, помисли си той. Клепачите му бяха натежали повече от обикновено.

— Тя знае стотици истории за диви животни, защото е живяла в колибата на баща си, който бил трапер и също като мен рядко е била с майка си, и затова знае всички тези истории. Разказвал й ги нейният татко.

Познанията, които имаше дъщеря му за личния живот на прислугата го учудваха. Винаги бе мислил, че готвачката беше пристигнала от Сейнт Пол заедно с мисис О’Брайън — и двете изглеждаха на една и съща възраст, и двете имаха внуци.

— Ще трябва да ми разкажеш някоя от тези истории. Обичам разказите за животни — рече с усмивка той, докато слагаше на четвъртия пръст на дясната си ръка малкия златен пръстен с печат, който му беше подарил баща му.

— Тя имала и бухалче. Може ли и аз да си имам бухалче, татко? Наистина ще се грижа добре за него и то ще спи в стаята ми.

— Ще трябва да помисля за това, скъпа. Не съм сигурен обаче, че на някой бухал би му харесало да спи в стаята ти.

— Тогава може ли да си имам катериче. Готвачката имала две катеричета и едно вълче. Чувал ли си нещо по-смайващо?

Гласът й потрепера от вълнение.

— Наистина трябва да си вземем някакво домашно животинче като се върнем в Монтана. Може би готвачката ще ти помогне да го дресираш.

Адам прокара пръсти през мокрите си коси, прибра ги зад ушите си и отново се обърна към дъщеря си.

— Ще ми прочетеш ли някоя приказка преди да изляза? Вече два дни не си ми чела. А по-късно ще си направим пикник с Флора, така че двете с готвачката поръчайте в ресторанта на хотела това, което желаете, за да напълните кошницата, а ние ще се върнем в дванайсет на обяд.

— Вече познавам дванайсет на обяд на часовника, татко. Лесно е. Ще ти прочета приказката за момиченцето, което пътувало до Париж със своето бебе-кукла. Харесвам картинките.

Тя говореше със същата енергия, която изпълваше и нейните ум, душа и телце.

Люси седна в скута на баща си на един стол край прозореца, а той й помагаше да разгръща страниците. Тя носеше толкова покой, толкова радост, толкова смисъл на живота му. Момиченцето практически знаеше книжката наизуст — той често й я беше чел. А когато по-късно готвачката влезе в стаята, за да се осведоми относно желанията на Люси за закуска, планът за деня набързо беше определен.

— Може да се върнем по-рано в Монтана — каза Адам на готвачката, застанала чинно до вратата.

Бялата й престилка беше толкова силно колосана, че скърцаше, когато притежателката й се движеше.

— Това зависи от няколко неща. Така че, ако нямате нищо против да се грижите още няколко дни за Люси, мисля че няма да се наложи да търсим нова детегледачка тук.

— Люси изобщо не ме затруднява, мистър Сер. Харесва разказите ми за татко и животните, но ако решите да се върнем по-рано в Монтана, няма да кажа, че съм разочарована. Мъчно ми е за Бен.

— Това е съпругът й, татко — поясни Люси в отговор на въпросителния поглед на баща си.

— Простете, мисис Ричардс — извини се младият мъж. — Почти не съм спал. Не се сетих веднага за името.

— Няма значение, мистър Сер. Доколкото знам, имате да мислите за доста по-важни неща отколкото за имената на всички ни. А сега вие също трябва да се облечете, мис Люси — добави тя. — Може да се поразходим до магазина за играчки в края на улицата, ако баща ти няма нищо против.

— Юпи-и-и! — извика възторжено момиченцето, като скочи от скута на Адам. — Нека да видим дали нямат някоя пухкава играчка-животно. Кажи „да“, татко — добави възбудено тя, — и не забравяй да ми донесеш нещо.

— Да и на двете — отвърна с усмивка баща й. — Благодаря ви, мисис Ричардс.

* * *

Докато чакаше екипажът му да се доближи до самия вход на „Кларъндън“, Адам обмисляше следващата си стъпка във връзка с развитието на отношенията му с Флора.

Естествено, неговият брак беше сериозна пречка за намеренията му. Не беше проблем да уреди развода в Монтана, но беше напълно възможно Изолда да не се съгласи с него. Нито католическата църква, нито френските закони признаваха развода. А и доколкото познаваше Изолда, той беше почти сигурен, че тя ще продължи да гледа на него като на свой съпруг.

Имаше нужда от анулиране.

Той инстинктивно пое дълбоко въздух при финалното звучене на думата. Всички тези мисли доказваха привързаността му към Флора. Въпреки пропадналия си брак, досега той не се беше опитвал да го разтрогне. Може би поради инерцията, а може би поради някакво чувство за семеен дълг. А може би и от съвсем егоистични подбуди: тъй като двамата с Изолда бяха свободни да живеят всеки своя собствен живот и Адам не беше заплашен от никакви ограничения или наказания заради действията си, той предпочиташе да запази положението си на женен мъж, което го спасяваше от прекалени изисквания от страна на любовниците му.

А дали наистина беше готов за подобни сериозни мерки?

Дали наистина искаше да се отърве от брака си?

Дали нямаше да съжалява, че е загубил свободата си в името на очакваната от Флора вярност? А той самият беше ли способен на подобна преданост?

Усмихна се на кочияша, когато екипажът се приближи до входа на хотела, качи се в отворената каляска и каза:

— Добро утро, Монти. Радвам се да видя, че поне един от двама ни е свеж и бодър.

— Един от двама ни използва леглото за спане, шефе — отвърна жилавият работник от ранчото му.

В акцента му все още се долавяше отзвук от родната му Джорджия, въпреки че от години живееше на запад.

— Тази мисъл започва все повече да ме привлича, Монти — отвърна Адам и се отпусна върху меката кожена седалка. — Карай на площад „Франклин“ номер десет.

На следващата пресечка обаче младият мъж внезапно извика:

— Спри!

— Забравихме ли нещо? — попита кочияшът, като опъна юздите.

— Просто трябва да поразмисля върху един въпрос — измърмори Адам.

„Дали да телеграфирам на Джеймс да се захваща с процедурата по анулирането?“ — питаше се той, втренчил невиждащ поглед в изправения гръб на Монти. Ако искаше да анулиране на брака, Джеймс трябваше да започне да действа веднага, тъй като беше сигурно, че Ватикана щеше да протака преговорите. Изолда щеше да се противопостави. Както и алчното й търгашеско семейство. В това беше абсолютно сигурен. И щяха да изпратят цяла делегация от адвокати за уреждането на въпроса.

От друга страна, ако целият този процес наистина се проточеше няколко години, два-три дни не бяха от значение. Така че нямаше защо да взима прибързани решения още тази сутрин.

Може би щастието, обхванало го след нощта, прекарана с Флора, щеше да отзвучи.

Може би тази сутрин тя щеше да го отегчи.

Безмерното й чувство за независимост не се връзваше особено добре с очакваната от една съпруга покорност.

Ако в действителност той искаше подобна покорност.

Ако изобщо искаше друга съпруга. Адам въздъхна, премигна на слънцето и реши да остави този въпрос за по-късно.

— Продължавай, Монти — площад „Франклин“ — заяви младият мъж.

Спомените от проваления му брак по естествен начин охлаждаха страстта му. Той се разположи удобно на седалката и се загледа в зеления балдахин от листа над главата си и в проблясващите през него слънчеви лъчи, докато в главата му се блъскаха въпроси, на които не можеше да даде отговор. Трябваше ли или не трябваше? Искаше ли да загуби Флора или да я задържи? Дали щеше да я загуби, ако не предприемеше нещо? Той изруга наум. Чувстваше нужда от голяма чаша коняк.

Почти бяха стигнали площад „Франклин“, когато Адам внезапно скочи от седалката и заяви припряно, като че се страхуваше, че всяко забавяне можеше да го накара отново да промени намеренията си:

— Карай първо към телеграфната станция.

Монти дръпна юздите, за да спре конете и се обърна към господаря си — не беше сигурен дали е чул добре, защото Адам беше произнесъл последните си думи много тихо.

Младият мъж се усмихна.

— Да, трезвен съм, въпреки че не съм сигурен, че по-късно няма да се нуждая от извинение за сегашната си постъпка. Давай към телеграфната станция, Монти, преди площад „Франклин“ и можеш да ме поздравиш. Ще се женя.

— Това се казва новина.

Монти Блеър беше достатъчно любезен да не попита за настоящата съпруга на Адам, въпреки че никой в ранчото не очакваше тя да се върне. А щом говореше за женитба, не можеше да става дума за друга, освен за червенокосата англичанка. След гостуването й в имението, слугите бяха започнали да се хващат на бас помежду си след колко време тя щеше да се появи отново там.

— Новината все още не е сигурен факт — отвърна с усмивка младият мъж. — Трябва лейди Флора също да е съгласна. Трябва да уведомя Джеймс.

— Мисля, че той няма да се изненада.

Монти работеше като кочияш при Адам от десетина години. Беше свидетел на това как младият граф бе принуден насила да се ожени, както и на отношението на Изолда към имението и към съпруга си. Знаеше и за много от отстъпките и жестовете, които Адам беше проявявал към жена си в продължение на години.

— Предполагам, че нещата ще бъдат по-различни с лейди Флора — отвърна лаконично той. — Поздравления, шефе.

— Благодаря, Монти — отговори младият мъж. — В страшно добро настроение съм.

Усмивката му се белееше насред бронзовото му лице. Внезапно черните му вежди дяволито се вдигнаха и веднага слязоха надолу.

— Поне така мисля…

* * *

Флора беше седнала на стъпалата на главния вход на къщата на Сара, когато екипажът на Адам се зададе по улицата и преди кочияшът да успее да спре конете, тя вече беше скокнала на крака. Имаше свеж вид и приличаше на момиченце в светложълтата си муселинова рокля. На китката й, закачено за копринените си пандели, висеше сламеното й боне.

Адам изскочи като стрела от бляскавата черна двуместна карета, помогна на Флора да се качи и се намести на меката седалка срещу нея.

— Не исках да събуждам Сара — обясни младата жена, когато екипажът потегли отново. — Обикновено тя спи до късно сутринта, така че…

— …ти седеше на стъпалата като някоя хлапачка — довърши с усмивка Адам. — Между другото — много хубава хлапачка. — Бих ли могъл да те заинтересувам с една къща, която ще те спаси от стоене по улиците?

— Възможно е това да ме привлече — отвърна кокетно Флора, а миглите й запърхаха дяволито. — Много ли ще бъде работата?

— Понякога — усмихна се отново той. — Зависи…

— От?

Едната й вежда кокетно се повдигна.

— От настроението ми — отговори тихо той.

— Значи ще трябва да се съобразявам с твоето настроение? Хм… сигурно първо ще си помисля по този въпрос.

— Не ти е позволено да размишляваш във връзка с това — рече рязко Адам и, без да се притеснява от клюки или скандал, вдигна Флора и я сложи да седне в скута си. — Позволено ти е единствено да кажеш „да“, — прошепна той, като я притискаше силно към себе си.

— Да не би да ме отвличате против волята ми, мистър Сер? — промърмори младата жена, която като че беше потънала в полите на светложълтата си рокля и от това изглеждаше крехка, уязвима.

— Засега това е само една мисъл — отвърна той с известна доза искреност, тъй като нямаше намерение да я остави да си тръгне от него. — Целуни ме!

— Ще ни изгонят от града, скъпи — предупреди го тя и се огледа, за да види дали някой не ги беше забелязал.

— Прекалено стеснителна си — прошепна младият мъж и я целуна леко, деликатно, нежно.

Знаеше, че ако си позволи да я целуне истински, действително щеше да последва скандал.

— А и нямам намерение да оставам тук дълго, така че няма да се разстроя, ако решат да ме изгонят. Връщам се с теб.

— Кога?

Стори й се, че почти е достигнала райските врати.

— След ден-два. Трябва да се погрижа за подготовката на конете за пътуването.

— Неземно блаженство — промърмори тя.

— Ще стане още по-хубаво — усмихна се широко той. — Почакай само да опиташ пържената пъстърва на Джордж.

* * *

Джордж Кръм се беше научил да готви по времето, когато бе започнал да изкарва прехраната си като водач през Адирондаките. От особено значение за това му майсторство била службата му при някакъв французин, от когото научил доста тънкости в този занаят. Известно време работил в хотел заедно със снаха си, а когато славата му като експерт в кулинарното изкуство се разнесла, отворил собствен ресторант на един нисък хълм в южния край на езерото Саратога. Родителите му бяха мулатка и индианец. Той намаляваше разходите си по обслужването на ресторанта като използваше петте си съпруги — индианки като сервитьорки. Те до една му бяха изключително предани, както впрочем и клиентелата му. Масите му винаги бяха толкова претрупани, че не използваше резервиране на места. В резултат на това магнати, важни политически особи и величия от всякакъв род чакаха реда си наравно с „обикновените“ му гости. И въпреки не съвсем изтънчения вид на ресторанта, никой не протестираше срещу високите цени, неотстъпващи на тези в най-модерните нюйоркски салони, защото майсторството му като готвач беше ненадминато и си струваше разходите.

Флора и Адам бяха посрещнати на главния вход от Джордж и съпругите му.

— Обещах на Флора да опита от твоята пъстърва — обяви Адам, след като изкачиха няколкото стъпала и поздравиха домакина си. — И — благодаря ти, че отвори рано. Не е лесно човек да се усамоти някъде в Саратога.

— До каква степен искаш да се усамотиш? — кокалестото лице на Джордж се озари от усмивка.

Дългата му права черна коса беше неоспоримо доказателство за индианската му кръв.

— Това втората ти съпруга ли е?

— Точно за това сме дошли да поговорим, така че дай ни онази маса на верандата от страната на езерото и по-бързо донеси нещо сладко, защото се опасявам, че тя всеки момент ще ме удари.

— Искаш ли някой друг съвет как да се справяш със съпругите си?

— Една е пределната бройка, с която бих могъл да се справя, Джордж — отвърна усмихнат Адам и хвана ръката на Флора. — Не съм дипломатичен като теб. И не забравяй шампанското. Ще празнуваме.

Те се настаниха около масата, гледаща към езерото, като държаха ръцете си върху бялата ленена покривка и се усмихваха един на друг, като че бяха единствените, които познаваха тайните на света и вълшебната красота на любовта.

— Не обръщай внимание на Джордж — рече Адам.

Лятното утро беше прекрасно и спокойно.

— С него сме стари приятели.

— Днес на всички им е простено. Чувствам се невероятно щастлива.

— Вече телеграфирах на Джеймс да започне процедурата по анулирането на брака ми. Ще говоря лично с баща ти, когато се върнем в Монтана. Имам нужда да бъдеш с мен.

Младият мъж говореше тихо, почти безизразно, но пръстите му стискаха толкова силно нейните, че тя разбра, че тази сдържаност беше само привидна.

— Обичаш ли ме? — попита тя.

— По всичко личи — отвърна предпазливо той. — Обичам те — допълни и добави с лека въздишка, — не знам точно какво представлява любовта, никога преди не съм се влюбвал, но ти ми липсваш страшно, когато те няма. Искам да станеш моя жена, така че никога повече да не се отдалечаваш от мен. И за тази цел съм готов да купя Ватикана, Изолда и семейството й. Ако не беше тази неприятна перспектива и незарастващите белези от предишния ми брак, щях да бъда по-сигурен. Понякога се питам какво стори ти с мен.

— Нямам ни най-малка представа — отговори развеселена Флора.

Младият мъж направи гримаса.

— Това може да се окаже проблем.

Тя поклати глава и къдриците й се раздвижиха напред-назад по деликатната дантела на яката й. Усмихваше се безгрижно, радостта й беше подобна на лъчезарно отдаване, безгранична и щедра.

— Може и да не знам точно защо те обичам, скъпи, но вече знам какво значи любов. Любовта е всичко — каза тя, гласът й беше едновременно щастлив и нежен.

Веждите й въпросително се извиха в дъга.

— Нужни ли са ми специални причини?

— Не, стига само да си с мен.

Той имаше в живота си много повече ограничения, наложени от семейството и дълга, отколкото тя. Освен това Изолда беше успяла да унищожи вярата му в съществуването на щастието. А борбата за оцеляване, която водеше племето му, го беше карала не веднаж да се замисля върху човешката алчност. Всичко това беше развило силно чувството му за собственост.

— Аз съм невъзможно ревнив — каза тихо той.

— Както и аз — отвърна не по-малко сериозно Флора. — Никога не съм виждала Изолда, но я мразя заради времето, което е прекарала с теб. Също както и всички останали жени.

— Няма защо да ревнуваш от Изолда. Не съм я докоснал нито веднаж след… — той замълча, чудейки се как да се изрази, — сватбата ни, — завърши с неутрален тон той. — Колкото до другите жени… с това вече е свършено, а мисля че трябваше отдавна да приключа и с фалшивия си брак.

— Дано да можеш да го сториш.

— Обикновено големите суми правят възможно анулирането, но семейството на Изолда също е влиятелно.

Той въздъхна.

— Не знам как ще свърши това.

— Не е нужно да се жениш за мен — каза нежно Флора, тъй като разбираше независещите от него усложнения. — Стига ми това да бъда с теб… да държа ръцете ти, да знам, че си до мен.

— Но аз искам да се оженя за теб.

Никога преди не беше казвал подобно нещо, нито пък досега беше разбирал какво може да му предложи бракът.

— Освен това бих искал да имам и други деца, — той се усмихна, — ако нямаш нищо против.

От рая, в който блажено се намираше Флора, не остана и следа. В щастието си беше забравила за това.

— Може би все пак няма да искаш да се ожениш за мен — каза едва чуто тя, като издърпа ръцете си, стисна длани и ги постави в скута си.

— Защо да не искам?

Гласът му беше спокоен, но той я наблюдаваше напрегнато.

— Защото не мога да имам деца — прошепна младата жена, като се опитваше да преглътне буцата, заседнала в гърлото й.

Единственият признак за смазващия го шок беше лекото припламване в зениците на очите му.

— Това няма значение — отвърна нежно Адам и стана от стола си, за да заобиколи масата.

Взе ръцете й в своите, издърпа я, за да стане, зае мястото й на стола и после я постави на коленете си.

— Това няма значение — прошепна той, като я стискаше здраво в обятията си. — Наистина.

— Иска ми се да можех да те даря с деца.

По бузата й се плъзна сълза.

— Ш-шт, не казвай това. То изобщо не ме вълнува.

Адам избърса с палец влагата по лицето й.

— Единственото, което искам си ти.

Тогава тя му разказа, сред порой от сълзи и накъсани фрази, за боледуването си в Египет, за това, че оттогава рядко имаше менструация и лекарите — и то не един от тях — я бяха предупредили, че високата температура и инфекцията бяха унищожили способността й да има деца.

— Това не ме вълнуваше… досега — завърши, задавена от ридания тя.

— Моля те, биа, не плачи.

Той я полюляваше лекичко в скута си, както би правил с някое разстроено дете.

— Обичам те — прошепна младият мъж. — Винаги ще те обичам. Обикнах те още през онази първа нощ у съдия Паркман.

Това беше единственият случай, в който казваше на една жена, че я обича. За първи път си даваше сметка колко дълбоко впечатление му беше направила Флора още тогава, във Вирджиния сити. И сега на него, мъжът, който винаги грижливо беше избягвал каквито и да е обяснения, му доставяше истинско удоволствие да й разкрива чувствата си.

— Може би по-късно ще промениш мнението си — каза унило Флора. — Когато ще започнеш да съжаляваш, че нямаш и други деца.

— Имаме Люси — рече нежно Адам. — Тя е предостатъчно жива, за да не ни оставя и миг покой, повярвай ми.

— Тя ме харесва — прошепна младата жена, заровила глава в ризата му.

Лъч надежда прониза мъката й.

— Люси те обожава, аз те обожавам. Хайде, скъпа, стига си плакала. Днес е ден за празнуване, а и искам да се обзаложа на нещо с теб. Кажи колко мислиш, че ще ми струва анулирането. Този, който е по-близо до истината ще спечели — да речем — десет хиляди.

Флора привдигна обляното си в сълзи лице.

— Знам, че искаш само да отвлечеш мислите ми, но няма да се получи — наистина съм разбита.

Беше издала напред долната си устна като дете.

— Казвам двайсет хиляди за свещениците — измърмори със замислен вид той, без да обръща внимание на упрека й, защото действително възнамеряваше да отклони вниманието й в друга посока. — Двайсет хиляди за Изолда и още двайсет хиляди за честта на семейството й.

Главата на младата жена се отдели напълно от гърдите му.

— Сериозно ли говориш? — попита недоверчиво тя. — За двайсет хиляди никой прелат няма дори да прочете молбата ти. А доколкото познавам Изолда от думите ти, тя очевидно се движи само в отбрани кръгове. За двайсет хиляди могат да се купят само пет-шест тоалета на Уърт. Прекалено дълго си стоял в Монтана.

— Възможно е — отвърна спокойно Адам. — За каква сума се обзалагаш тогава?

— По дяволите.

Беше се хванала на въдицата му.

— Заинтригува се — каза с усмивка той. — Признай си. Хайде, скъпа, кажи ми колко ще ми струва всичко това.

Тъй като Флора обикновено преглеждаше сметките за разходите на експедициите им, тя имаше доста точна представа за цените по света.

— Не обичам да ме манипулират — отбеляза тя.

Тонът й все още беше сърдит.

— Тогава не ми отговаряй.

Не веднаж му се беше налагало да се справя с нацупената Люси.

— Мислиш се за умен, нали?

Тъгата обаче беше изчезнала от очите й.

— Чудесно, не ми казвай никаква цифра — отвърна любезно той. — Не е нужно да се обзалагаме.

— Нямам нужда от парите ти.

— Нито пък аз от твоите. Исках само да се позабавляваме.

— Бихме могли да се обзаложим на нещо друго — предложи колебливо тя.

Младата жена беше играч по сърце.

— Какво имаш предвид?

Усмивката му беше станала дяволита.

— Не това, развратник такъв. Да речем — закуска в леглото в продължение на един месец.

— Ти не можеш да готвиш.

— Аз ще я нося.

— Не обичам закуските в леглото. Всичко се разсипва.

— Боже колко сме придирчиви. Виждам, че все пак имаш нещо предвид.

— Може ли да използвам някои по-пикантни слова?

— Не.

— Още не сме женени и ти вече започваш да ставаш добродетелна. Може би ще трябва да премисля върху предложението си за женитба — пошегува се той. — Поне с Изолда бях свободен да задоволявам либидото си с други жени.

— Това не е позволено в моя договор.

Флора го изгледа убийствено.

— Мислиш ли, че би могла да ме спреш, малката ми — подразни я той.

— Един куршум между веждите би свършил добра работа.

Очите му се разшириха от престорена уплаха.

— Тогава наистина ли се очаква от мен да бъда верен?

— Задължително.

— Това обаче се отнася и за теб — каза тихо той.

Закачливият тон беше изчезнал от гласа му.

— Приемам с удоволствие, господин графе. Приключихме ли вече с нашите ултиматуми и изисквания, защото аз те обичам повече от всичко на света. А ти ще определиш залога.

Младата жена се усмихна безгрижно.

— Сигурна съм, че ще спечеля.

— И двамата спечелихме вече — произнесе нежно Адам, стоплен от радостта в очите й, а сърцето му преливаше от любов.

— Разбрах го преди теб. Разбрах го още когато…

— …заговорихме за първи път за Сибир. През онази нощ бях решил дори да не се приближавам до жена. Не и след неотдавнашните си отвратителни сцени с Изолда.

— Но аз те накарах да промениш намеренията си.

— Без никакво съмнение, биа.

Той се усмихна.

— Неведнъж съм се замислял дали да не купя онова ландо от съдията и да му отдавам нужните почести.

— То наистина би ни припомняло доста приятни моменти — каза замечтано Флора.

— В такъв случай стигнахме ли до някакво споразумение, моя сладка прелъстителке? — прошепна младият мъж и я притисна още по-силно към себе си. — Ще се оженим веднага след анулирането на брака ми. В мига, в който разберем това. Церемонията ще се извърши от вещото лице, което е най-близо в момента, независимо дали е свещеник, проповедник или шаман.

— Дадено — отвърна бодро Флора. — Татко също ще бъде на седмото небе. Всъщност той ме накара да дойда. Междувременно, във връзка с нашия залог, тъй като знаеш колко обичам да печеля, казвам петдесет хиляди за Ватикана, не по-малко от двеста хиляди за Изолда и още сто хиляди за аристократичното й семейство. Прогнозата ми е точна до последното пени, скъпи, нямаш никакъв шанс да спечелиш.

— Джеймс е много стиснат. Струва ми се, че завишаваш сумите. Според мен за Ватикана ще бъдат нужни с десет хиляди по-малко, наполовината на твоите предвиждания — за Изолда (той я ненавижда) и нищо за семейството й. Веднаж бащата на Изолда му нареди да вземе палтото му, като го обърка с някой от прислугата. Това ще му струва скъпо.

— Но от друга страна те знаят, че бързаш. Което ще повиши цената.

— Не ме интересува колко ще струва. Само ти си от значение за мен — каза Адам, като думите му му доставяха истинско удоволствие. — Изолда ме напусна и аз ще се погрижа да си отиде завинаги от живота ми. Каквато и да е цената за това.

— Толкова съм щастлива, че те открих онази нощ у съдия Паркман — заяви весело младата жена.

— А аз възнамерявам да направя всичко възможно, за да продължаваш да си все така щастлива — прошепна Адам, като хапеше лекичко ухото й.

— Това можеш да го ядеш по-късно, Адам — провикна се Джордж Кръм, предвождайки процесията от свои съпруги, всяка от които носеше поднос храна. — Първо опитай от това.

Адам покани домакините си да се присъединят към тях и след като придърпаха още една маса, всички те заедно се насладиха на закуската на чист въздух и на прекрасната панорама на бреговете на езеро Саратога. Прясна пъстърва, изпържена до хрупкавост, сварени във вино и благоуханни треви костур, горски бекас, бекасина, яребица в апетитни бели сосове бяха наредени в съдове от тънък китайски порцелан. Специалитетът на Джордж — саратогски чипс — нарязани на тънки като хартия и след това изпържени и посолени картофи, изпълнил огромна стъклена купа, изчезна с невероятна, но очаквана скорост. Изключително вкусното му изобретение вече фигурираше в менюто на много ресторанти по целия свят. Масата беше отрупана с истински букет от сочни плодове: ананаси, тамаринди, нар, праскови, кайсии и грозде. И всичко това бе съпроводено с искрящо шампанско.

Беше наистина едно прекрасно утро в прекрасен свят. Хубава храна, приятна компания, бъдещето се очертаваше в розови краски пред Флора и Адам.

Като десерт за всичко, което се беше случило до този момент, на връщане в Саратога се отбиха в магазин „Тифани“. Младата жена си купи брошка, украсена с перли и смарагди, репродукция на ренесансовия си първообраз, изобразен в един от портретите, нарисувани от Рафаел. А Адам настоя да й купи пръстен.

— Годежен пръстен — прошепна той.

Тя поклати глава и нервно погледна към продавача, за да разбере дали не беше чул.

— Шт! Какво ще каже Сара, ако пишат за това в клюкарската рубрика на утрешния „Хералд“?

Джеймс Гордън Бенет, собственик на „Ню Йорк Хералд“ имаше особено голяма слабост към публикуване на изобличителни репортажи за живота на богатите посетители на Саратога. Всеки ден по страниците на вестника избухваше поредният скандал.

— В такъв случай — приятелски пръстен с перла или смарагд, така че да бъде в тон с новата ти брошка — измърмори той и, преди тя да успее да отговори, младият мъж се обърна към продавача с най-нормален тон:

— Покажете ни пръстените със смарагди.

Без да обръща внимание на протестите й, Адам избра един пръстен с голям овален смарагд, заобиколен с диаманти, наниза го на четвъртия пръст на лявата й ръка, целуна я пред очите на продавача, който счете за по-разумно да се прави, че нищо не е забелязал и каза:

— Вземам го.

Всички, които работеха в „Тифани“ бяха разбрали, че богатите живеят по по-други стандарти, различаващи се от тези на нормалните хора и че щом граф дьо Шастлю, чиито коне бяха ненадминати и който освен това по случайност беше женен, е решил да се сгоди с красива млада жена, като й подари пръстен на стойност трийсет хиляди долара, най-малко един дребен служител можеше да си позволи да обсъжда публично ексцентричните прищевки на благородник от неговия ранг.

Продавачът все пак стори точно това — предложи своята информация на репортера на „Хералд“, който редовно му плащаше за възможността да надниква в личния живот на богатите и известни личности. Така че този ден младият служител в „Тифани“ прибави двайсет долара към доходите си.

Люси и готвачката харесаха много новата брошка и пръстена. Това обаче, което наистина зашемети момиченцето, беше касичката във форма на папагал с диамантени очи, който пляскаше с криле и отваряше човка, когато някой пуснеше монета през отвора, предназначен за това. А когато Флора се върна в дома на леля си след следобедния пикник, Сара изказа възхищението си от новите бижута, като прояви и малко по-особен интерес към тяхното значение.

— Адам го нарече „годежен пръстен“ — усмихна се младата жена. — Малко странен термин при дадените обстоятелства.

— Но затова пък много красив. Колко дълго възнамерявате да бъдете сгодени? — попита ведро Сара.

— Докато бракът му не бъде анулиран.

— Това може да бъде дълъг процес.

— Междувременно ние се връщаме в Монтана.

— Щастлива ли си?

Въпросът беше риторичен, защото бе повече от очевидно, че Флора е влюбена до уши, а очите й блестяха радостно.

— Изключително.

Младата жена разпери ръце и се усмихна.

— Неизмеримо.

Леля й също сияеше. Освен това беше доволна и от ролята, която бе изиграла.

— Пожелавам ти всичко най-хубаво, скъпа. Татко ти ще се зарадва. Сега, след като стигнахте до някакво решение, мисля че тази вечер няма да имаш нужда от моята компания.

— Ще отидем на вечеря, а после — на театър.

— Звучи доста по-добре след снощното скучно изпълнение на пиано — каза с усмивка Сара.

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА

Едуин Бут изпълни първо сцена от „Хамлет“, последвана от нещо по-леко: комедия на нравите, току-що пристигнала от Лондон. Театърът, макар и не толкова голям, не отстъпваше по великолепие на най-прекрасните си европейски събратя — тапицирани с червено кадифе седалки, украсен със стенописи таван, превъзходни кристални полилеи, гарнирани с имитация на злато ложи, елегантно облечена, ослепителна с бижутата си публика.

Едуин Бут, завърнал се на сцената след едногодишно отсъствие, причинено от извършеното от брат му убийство на президента Линкълн, беше във върхова форма.

Флора и Адам наблюдаваха представлението от една от разположените на най-добрите места ложи и се наслаждаваха на първата вечер, в която излизаха заедно. Те очевидно привличаха погледите, но това беше нещо обичайно за граф дьо Шастлю, а според слуховете красивата дама до него трябвало да замести съпругата му. Въпреки че клюкарската поредица на „Хералд“ все още се печаташе, докато мистър Бут се вълнуваше на сцената, и нямаше да се появи по-рано от сутринта на следващия ден, вълнуващите новини се бяха разпространили сред висшето общество още след обяд.

Журналистът на „Хералд“ беше споменал за станалия в „Тифани“ анекдот само пред тесен кръг приятели, изисквайки от тях дискретност, а те от своя страна, разбира се, бяха споменали също така дискретно пред още няколко души и т.н.

По време на антракта, веднага след запалването на светлините, оттук-оттам от залата, към Флора и Адам се насочиха театрални бинокли. Собствениците им гледаха към тях без никаква свян. Привикнала да бъде обект на наблюдение, младата жена просто реши, че американската публика има навик да показва по-открито любопитството си. Адам от своя страна отдавна се беше научил да не обръща внимание на интереса, който предизвикваха както видът му, така и развратният му начин на живот. Но когато някои от наблюдателите започнаха да сочат към тях и после да шепнат нещо на съседите си, Флора се наведе напред и измърмори:

— Това не може да е заради бижутата ми — тук има десетки хора с повече диаманти по тях, в това число и мъже. По какво са се захласнали всички?

— Ти наистина си смайваща, скъпа, а може би и Хамлет ги е отегчил — отвърна нехайно младият мъж, като обхождаше с поглед партера и ложите. — Нямам търпение за следващото — паузата, която направи беше едва забележима, — действие, — довърши той.

Погледът му се върна към ложата, в която мозъкът му беше регистрирал зловещ образ. Руса коса, до болка позната диадема с големи диаманти — една жена, която се накланяше кокетно към рамото на седящия срещу нея мъж.

Тя се разсмя и отметна назад глава, скъпата украса за глава, купена с неговите пари, привлече като магнит светлината от всички полилеи.

Неговата съпруга.

Стомахът на Адам се сви. Тя винаги беше произвеждала подобен ефект върху него, като че беше демон, който отново се появяваше в живота му.

Беше невъзможно да не ги е забелязала при положение, че толкова много бинокли бяха насочени към тях. Кога ли беше пристигнала в Саратога? Защо беше дошла? Нима нямаше приеми, които да привлекат вниманието й? А да не би Каулес да беше загубил интереса си към нея? Защо се беше върнала?

Тъй като познаваше добре злия език на Изолда и не искаше да рискува Флора да срещне съпругата му, той предложи:

— Защо да не отида и да донеса шампанско? Във фоайето е такава блъсканица, че може да те смачкат.

И действително беше така. Той с мъка си проправи път до бара, разположен под две огромни, посадени в саксия палми във фоайето и помоли за бутилка шампанско и две чаши.

* * *

Нямаше никакво съмнение коя беше жената, която влезе в ложата им, помисли си Флора. Портретът на Винтерхалтер беше напълно достоверен. Тя беше точно като грациозния идеален образ, който беше видял в имението на Адам — деликатна, с бяла, нежна кожа, с лице във формата на сърце и огромни очи на кошута, а изящното й като на нимфа тяло беше най-доброто, което можеше да си пожелае да има една жена и което пасваше прекрасно за наложилата се по време на Втората империя мода на рокли с много широки поли. Художникът обаче не беше изобразил злобата, която се четеше в погледа й.

— Чувам някакви слухове, че съпругът ми обещал да се ожени за вас — каза хладно графиня дьо Шастлю, докато слизаше по няколкото покрити с килим стъпала. — Реших да дойда, за да ви помогна да научите истината по този въпрос.

Тя седна така, че да могат да я виждат от всички страни и се усмихна на Флора като че нищо не се беше случило.

Внезапната поява на Изолда, която трябваше да бъде в Европа, смути Флора, но тя отдавна беше свикнала с ехидността на аристократичните си събеседници, така че успя да отговори с привидно спокойствие:

— Струва ми се, че би трябвало да ви кажа, че това изобщо не е ваша работа, но в действителност мисля, че сте закъснели с няколко години и вече по никакъв начин не бихте могли да повлияете на плановете на Адам.

— Боже, колко сме язвителни — отвърна Изолда, но усмивката й определено беше малко изкуствена. — Чух, че сте привличали доста вниманието в „Мейфеър“ — Адам винаги си е падал по опитни жени.

— Очевидно говорите така от собствен опит. Баронът с вас ли е?

Порцелановото лице на Изолда леко порозовя, а студенината в тона й изчезна:

— Адам няма да може да се ожени за вас, защото е женен за мен, а Франция не признава разводите. Реших да изясним този въпрос.

Въпреки че Флора знаеше, че Изолда нямаше да сътрудничи на Адам, тези думи пресякоха всякакви по-нататъшни илюзии.

— Явно не успяхте да постигнете целите си с барона? — каза с лека арогантност в гласа Флора. — Адам ще бъде разочарован да го чуе.

— Каква кучка.

Светлосините очи на Изолда придобиха високомерно изражение.

— За ваша информация — животът ми не ви засяга.

— Нито пък моят може да бъде повлиян от вас. Предлагам да отидете да заплашвате някой, който по-лесно би се поддал на заплахите ви — отвърна Флора, привикнала на арогантността във висшето съсловие. — Справяла съм се с бедуини и с китайски бандити, въоръжени с нещо по-съществено от злите ви намерения. Сбъркали сте в избора си на човек, който бихте могли да уплашите.

— Мога да превърна живота ви в ад.

Изолда седеше изпъната като струна, гласът й се беше превърнал в шепот.

„Вече го направи“ — помисли си Флора.

— Вече не — отвърна вместо това тя. — Пристигнахте твърде късно.

— Струва ми се, че всъщност е твърде късно за вас.

Усмивката на Изолда се появи отново на лицето й.

— Защо не оставя Адам сам да ви обясни всичко утре?

* * *

Мина доста време, преди Адам да успее да си проправи път през гъстата тълпа и да се добере до втория етаж.

Докато крачеше забързано по коридора, от който се влизаше в ложите, той чу гласа на Изолда преди още да я беше видял. Само за секунда през главата му преминаха всевъзможни планове за действие, като всички те не бяха нито етични, нито законни. Беше далеч от усмивката, когато вдигна кадифената завеса в задната част на ложата им. Лицето му беше мрачно като на палач.

И двете жени обърнаха глави към него при влизането му. Физиономията на Флора изразяваше облекчение, а тази на Изолда — злоба, точно както си я спомняше.

— Добър вечер, скъпи — изгука съпругата му. — Дойдох да видя пръстена, който си купил на тази сладурана. Това е най-новата клюка в града. Не знаехте ли? — попита невинно тя, когато веждите му се събраха заплашително. — Той е толкова щедър — добави тя, като се обърна към Флора с подигравателна усмивка.

— Какво правиш тук? — попита рязко Адам, застанал с мрачен, заплашителен вид в задната част на ложата.

— Просто проявявам общителност. Слушах толкова много за новата ти любовна афера, че просто реших да се запозная с милото момиче.

— Никога не си знаела какво е общителност, Изолда, така че ако обичаш, напусни.

— Нима няма да ме целунеш за добре дошла в къщи, скъпи? Чакам с нетърпение да се върна сред здравословния въздух на Монтана.

— Сменихме ключалките след последното ти напускане, Изолда. Затова по-добре си спести пътните разноски дотам.

— Предполагам, че възнамеряваш да направиш тази жена новата домакиня на имението си?

— Намеренията ми не ти влизат в работата.

Тя вдигна вежди.

— Боже, Боже, струва ми се, че и тя каза същото.

— В такъв случай вече си предупредена два пъти, Изолда. Ако не искаш да излезеш оттук, ще го сторим ние. Нямам за какво да разговарям с теб.

— Ами дъщеря ни?

— Какво те интересува за нея?

В гласа му обаче се долавяха напрегнати нотки.

— Дойдох, за да прекарам малко време със скъпата Люси.

— Какво си замислила, по дяволите — изръмжа младият мъж. — Та ти не си прекарала и пет минути насаме с нея откакто е родена.

— Открих, че ми липсва страшно.

— Ако баронът не е съдействал достатъчно за попълването на банковата ти сметка, Изолда, ще бъда щастлив да ти помогна. Но не включвай Люси в плановете си. Не искам да разрушаваш живота й отново. Това, което направи досега е предостатъчно.

— А моята майчина любов, нуждата ми да се грижа за нея?

Изолда погледна мъжа си. Изражението й беше сантиментално.

— Не можеш да ми откажеш това.

— Би трябвало да гледаш на театъра като на новото си призвание — рече саркастично Адам. — Тъй като аз не съм толкова добър актьор като теб — продължи той с равен, безизразен глас, — ще изложа позицията си без увъртане. Стой далеч от Люси. Не искам отново да я нараним.

— Очевидно днес не си настроен разумно — заяви любезно Изолда и стана от стола си, а диамантите й проблеснаха.

— Ако да бъда разумен за теб означава да ти давам всичко, което поискаш — каза тихо той, застанал неподвижно като статуя, — тогава — не, не съм. И никога вече няма да бъда.

— Не бих ви съветвала да си купувате чеиз — обърна се Изолда към Флора. — Този път наистина си намерил големи цици, скъпи — каза подигравателно тя, застанала с лице към Адам, докато бавно изкачваше няколкото стъпала към изхода.

— Господи, Изолда. Какво по дяволите ти става — изръмжа той.

— Ще заприлича на крава, когато забременее — присмя се тя и мина край него, обгърната от облак парфюм и тюл в прасковен цвят, а усмивката й беше леденостудена.

— Съжалявам — каза с въздишка Адам, като се приближи към Флора и остави бутилката и чашите на един стол. — Бих искал да ти спестя нейната грубост и злоба.

— Виждала съм и други като нея — отвърна, изпълнена със сарказъм Флора.

Сега, след като се беше запознала лично с Изолда, симпатията й към него бе станала още по-голяма. Жената на Адам се беше оказала много по-порочна, отколкото бе предполагала.

— Не се притеснявай, скъпи, почти невредима съм. Но какво ще правим с Люси? — попита тихо тя. — Колко опасна може да бъде Изолда за нейното спокойствие?

Адам се отпусна на стола до нея, протегна напред крака, облегна глава назад върху облегалката и затвори за момент очи.

— Приказките й за майчинска загриженост ми действат като сигнал за опасност — прошепна той. — Нямаше да й повярвам повече, ако беше казала, че възнамерява да стане монахиня.

Той се обърна към Флора и я погледна.

— Мисля, че трябва да тръгнем още утре. Каквито и намерения да има Изолда, преговорите с нея трябва да се водят по-далеч от Люси. Представата ми за Изолда в ролята на грижовна майка ме кара да проверя дали съм заредил оръжието си.

— След тези няколко дни, прекарани сред висшето общество, започвам да мисля за Монтана като за рай.

„Както и след петте минути с Изолда“ — допълни на ум тя.

— Ще бъда готова с багажа си след петнайсет минути — усмихна се Флора. — Дойдох тук с единствената цел да те намеря и мисията ми вече е изпълнена.

Адам се ухили.

— Откровена жена.

— Увъртанията не са силната ми страна.

— След Изолда това е истинска благодат за мен. Искаш ли шампанско?

Флора поклати глава.

— По-добре иди да видиш как е Люси.

— И аз мисля така. Ще те изпратя до вас и ще дойда да те взема сутринта. Искам да тръгнем рано.

* * *

След като пожела „Лека нощ“ на Флора, Адам се върна в „Кларъндън“ и намери Люси спокойно заспала. Той обясни на готвачката, че ще тръгнат по-рано, отколкото бяха предвиждали и че тя при никакви условия не трябва да пуска Изолда в апартамента. След това кочияшът му го отведе до хиподрума, за да даде указания на кочияшите във връзка с предстоящото пътуване на конете. Ако беше прекалено трудно да подготвят всичко до сутринта, каза им той, можеха да го последват по-късно.

Джоузеф го увери, че конете ще бъдат готови до зазоряване, така че следващото, което трябваше да направи, беше да отиде на гарата и да каже да приготвят за пътуване както пътническия му вагон, така и този, играещ ролята на конюшня. Там го успокоиха, че в пет и половина вагоните ще са в готовност за закачане към влака за Чикаго, който щеше да потегли в осем и половина.

След това Адам се отби в „Морисей“, за да се сбогува с приятелите си. Очакваха го по-късно тази вечер за няколко игри на покер. Те също бяха чули за случката в „Тифани“ и го посрещнаха с типичните за подобни компании грубовато-цинични поздравления по повод брачните му намерения. След като радостно изпи с тях чаша уиски и прие с усмивка закачките им, той им разказа за срещата си с Изолда в театъра и ги предупреди за внезапното си заминаване.

— Постъпката ти е разумна — отбеляза Колдуел и взе една пура от кутията с овлажнител на масата. — Обаче купуването й ще ти коства една прилична сума.

— Заслужава си всеки цент, повярвай ми — отвърна Адам.

— Трябваше да го направиш преди това — обади се един банкер от Атланта. — Сега, след като вече си си намерил друга, тя ще те разори.

— От опит ли го знаеш, Грант? — осведоми се със закачлив тон един милионер, производител на железопътни линии.

Всички знаеха колко много беше струвала на Грант Пътнъм втората му съпруга.

— Нямам нищо против един милион, но Уини беше дяволски алчна, особено за дама от района на Начез Трейси. Аз осигурявам високия стандарт на всичките й роднини-безделници.

— Но затова пък имаш истинска утеха в дома си — отбеляза Колдуел. — Аз не мога да кажа коя от четирите ми съпруги ме е утешавала най-добре.

— Ей, момчета, искам да ви напомня, че сред нас има и такива, които все още обичат жената, за която са се оженили още в началото — заяви бодро един конгресмен от Ню Йорк.

— Нямам нищо против първите съпруги, Тейлър. Просто казвам, че е дяволски трудно да намериш съвършената — отвърна със стокаратова усмивка Колдуел. — Не че не съм се опитвал.

— Тъй като баща ми избра моята първа съпруга — обади се Адам, — това ще бъде за мен първият и последен път.

— Звучиш като влюбен мъж — избумтя Колдуел. — Изпрати ни покани за сватбата, щом получиш разрешението за анулиране от Ватикана.

— Познавам един адвокат във Вашингтон, който би могъл да ти помогне — каза конгресменът. — Нарича се Том Бартън. Успя без проблеми да уреди анулирането на двайсетгодишен брак с шест деца. Каза, че всичко тръгнало като по мед и масло, щом била предложена прилична сума.

— Ще кажа на Джеймс да влезе във връзка с него, въпреки че ще имам нужда и от парижки адвокати — обади се Адам. — Но все пак — благодаря, бързината е от голямо значение за мен.

— Твоята дама е истинска красавица. Желаем ти щастие — каза конгресменът. — Но с твоя късмет, дявол да го вземе, ти нямаш нужда от нашите пожелания.

— Въпреки това — благодаря — отвърна младият мъж. — А покани наистина ще изпратим, така че планирайте едно пътуване на запад по някое време тази година.

— Ще се наложи да минем из доста несигурни места. Чух, че червените облаци отново създавали проблеми.

— Ще осигуря ескорт, ако е нужно — увери ги Адам. — Лакотите са наши врагове по традиция.

Той обаче не спомена, че миналата година те бяха дошли при тях с подаръци, тъй като също имаха нужда от съюзници. Никой от тези мъже нямаше да го разбере.

— Все забравям името на твоите…

— Абсароки — намеси се любезно Адам, за да помогне на Грант Пътнъм, който не знаеше как по-учтиво да спомене за индианската му кръв.

За повечето жители на източните щати индианците бяха или благородни диваци, или опасни диваци, без да правят разлика за племенна принадлежност или индивидуални особености.

— Дявол го взел, баба ми беше от племето на команчите, Грант — отбеляза Колдуел. — Така изглежда родословното дърво на всички, които са се преселили по-рано на запад, в противен случай изобщо нямаше да имат родословно дърво. Не е нужно да се разсипваш от любезности само защото кожата на Адам е малко по-тъмна от тази на останалите, косата му — дълга, а на ушите му висят обици, като че е някоя циганка. Той е просто човек като всички нас, макар и да е прекалено добър играч на покер за банковата ми сметка. И да знаеш, Адам, щом веднаж се качиш на влака за Монтана, аз също мога да се надявам да спечеля нещо.

— А аз ще се чувствам много по-спокоен, когато разстоянието между мен и Изолда се поувеличи — каза Адам, като се изправи от стола си. — Лека нощ, господа.

Той се усмихна.

— Ще се видим на сватбата ми.

* * *

Докато вървеше по улица „Матилда“, която водеше към „Кларъндън“, Адам прехвърляше в ума си колко време му оставаше за приготвянето на багажа. Беше казал на мисис Ричардс да събере само малко дрехи и други неща от първа необходимост за себе си и за Люси. Той сам щеше да се погрижи за своите вещи. Вагонът му беше добре зареден, а това, което оставеха, прислугата на хотела щеше да опакова и да изпрати по-късно.

Най-належащото в момента беше да се погрижи да отдалечи Люси от Изолда. Тъй като познаваше добре невероятния егоизъм на жена си, той беше сигурен, че каквито и да бяха плановете й относно дъщеря им, те нямаше да бъдат в полза на детето.

Обзет от мисли по предстоящото пътуване, Адам не забеляза човека, който го следваше от известно време. По улицата все още имаше доста хора, които се наслаждаваха на лятната нощ въпреки късния час. Баловете, организирани от хотелите, бяха в разгара си. Из въздуха се носеше музика, чуваха се смехове и откъслечни разговори. Той беше единственият забързан сред спокойно разхождащите се хора.

След като отмина хотел „Гранд“, тълпата започна да оредява. Младият мъж случайно забеляза проблясващите през клоните на брястовете звезди. От градината на хотел „Кларъндън“ насреща се носеше уханието на цветя, лятната нощ беше наистина идилична. Пред него блещукаха светлините на главния вход на хотела. Още няколко минути и…

Отекна изстрел и разкъса нощното спокойствие.

Младият мъж се хвърли на земята и се претърколи. Беше развил чувството за самосъхранение до много високо ниво благодарение на вечните набези и военни походи. Даде ответен изстрел още докато залягаше. Револверът, който носеше в кобур на рамото си от спречкването си с Франк Сторхъм, припламна в мрака. Предполагаше, че нападателят му е Франк, въпреки че тъмната фигура, която се плъзна зад ствола на бряста се скри веднага от погледа му.

Виковете на пешеходците, уплашени от изстрела, замлъкнаха и улицата внезапно опустя, като че тълпата бе отнесена от вълната на страха. Портиерът бе изчезнал от входа на „Кларъндън“. Нощта беше невероятно тиха. Далечните светлинки, носещи се от верандата на хотела, бяха единственото осветление под сенчестите брястове.

— За малко да те улуча, индианецо!

Въодушевен глас. Гласът на Франк.

— Ще те убия, когато най-малко очакваш. Проклет да съм, ако не го направя!

Полицаят на Саратога нямаше да му помогне особено. Освен това Франк надали щеше да се покаже и да застане лице в лице с него сега, след като беше разбрал, че мишената му също бе въоръжена. Можеше да изчака Франк да се измъкне, но това означаваше да остави тила си незащитен срещу един опасен враг, който можеше да реши да ги нападне по всяко време — може би дори на отиване към гарата или по време на пътуването им към къщи.

Следователно трябваше да се справи с Франк Сторхъм сега.

Нямаше кой знае какъв избор.

Докато зареждаше револвера си, младият мъж прецени разстоянието, което го делеше от дървото от другата страна на улицата — около двайсет и пет метра равна, открита местност, огряна от луната… но и засенчена от брястовете. Именно тяхната сянка щеше да му помогне, пък и предполагаше, че Франк както винаги беше пиян. Това беше всичко, на което можеше да разчита по време на пробега си през този къс ничия земя.

Той пъхна зареденото оръжие обратно на мястото му и огледа улицата за последен път. Ненарушавана от нищо тишина. Изправи се, прескочи ниския плет, който му беше служил като прикритие, сниши се и ловко и бързо започна да напредва зигзагообразно, като се извиваше ту вляво, ту вдясно, за да избяга от свистящите край ушите му куршуми. Последните няколко метра измина пълзешком, прикрит зад няколко храста. Най-после видя тъмната форма, представляваща тялото на Франк и даде два изстрела.

Когато онзи извика пронизително, Адам вече се търкаляше надясно, после коленичи и стреля отново, хвърли се на земята, търкулна се пак, изправи се и стреля един след друг още три пъти в мишената, която сега се виждаше напълно.

След това видя как Франк Сторхъм се свлече бавно на земята — първо на колене, после ръцете му се отпуснаха край тялото и накрая бавно се строполи в цял ръст.

Не трябваше да усеща подобни зловещи тръпки — много пъти беше виждал пред очите му да умират хора. Абсароките бяха нападани непрекъснато от неприятелите си, бяха заобиколени от племена, желаещи да си присвоят земите им, така че непрекъснатото водене на война беше единственият начин да оцелеят.

Нед Сторхъм обаче беше наел истинска малка армия, която му даваше възможност не само да защитава своите пасища, а и да посяга към тези на съседите си. Щом научеше как беше умрял Франк, Адам предполагаше, че и на него ще му бъде нужна цяла армия, за да запази долината си. Това впрочем беше напълно възможно и без смъртта на Франк, но сега вече ставаше неизбежно и близко.

„Какъв пиян глупак“ — мислеше вбесен той, докато наблюдаваше увеличаващата се локва кръв под тялото на Франк. Този път брат му не стоеше зад гърба му да го пази, а той не беше достатъчно бърз, за да оцелее със собствени усилия. Дори и мъртъв обаче той все още си оставаше сериозна заплаха.

Адам пъхна револвера в кобура под рамото си и се отдалечи от хотел „Кларъндън“. Нямаше възможност да остане в Саратога за официалното разследване на случая, тъй като Изолда го преследваше по петите. Приближи се към хотела си откъм северната му страна и влезе през задната врата.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА

Уханието на камелии беше като предупреждение, но той го усети с няколко секунди закъснение. Вече беше влязъл в апартамента си. Или, по-точно, Изолда вече беше в него.

Пък и, предупреден или не, не можеше да избяга, при положение, че Люси спеше в стаята си.

Той застана неподвижно, поставил ръка на резето, подпрял гръб на затворената врата, изтощен, нетърпелив, давайки си сметка, че Изолда беше дошла, за да поиска висока цена срещу оттеглянето си.

— Как успя да влезеш? — попита тихо той.

Младата жена се беше разположила удобно на канапето, откъдето впери поглед в него.

— Нощният пазач стана изключително услужлив, когато разбра че съм ти съпруга.

Тази нощ тя беше буквално отрупана с диаманти. Богатият й тоалет му навя неприятни спомени за сватбата им, когато вестниците публикуваха предполагаемата главозамайваща цена на бижутата й, както и други подробности от аристократичната церемония.

— Къде е мисис Ричардс?

Адам говореше изключително тихо, а ръцете му, отпуснати от двете страни на тялото, като че бяха готови всеки момент да грабнат пистолета.

— Със скъпата ни дъщеря, естествено. Не е нужно да гледаш така, и двете са невредими.

Думата „невредими“ го накара да застане нащрек.

— Кой друг е тук? — попита той.

— Само кочияшът и камериерката ми, скъпи.

— Къде са?

Той обходи с поглед стаята.

— Пазят Люси и мисис Ричардс.

В отговора й се таеше заплаха.

— Очевидно искаш нещо от мен, Изолда — рече предпазливо той, примирил се, че ще трябва да преговаря с нея. — Защо да не се споразумеем, така че ти да можеш да си вървиш по пътя.

Искаше да я види как излиза от апартамента и как се отдалечава колкото се може повече от Люси. Беше готов да плати и най-висока цена, за да предпази дъщеря си.

— Сигурно искаш пари. Никога не си искала друго от мен. Кажи ми колко ти трябват.

— Колко циничен си станал, любов моя. Тази развратница, с която си се хванал, очевидно ти оказва лошо влияние.

— Слушай, Изолда — прошепна той, като се бореше с желанието си да я удуши и така да приключи веднаж завинаги с нея. — Можем да си разменяме обиди цяла нощ, но аз нямам никакво време, така че ще ти бъда признателен, ако говориш откровено с мен. Връщам се в Монтана с влака, който тръгва в осем сутринта.

— Това ме устройва прекрасно. Идваме с теб.

— Не.

Отговорът му прозвуча рязко като удар с чук.

— Скъпи — порица го мило Изолда. — Колко си груб. Да не би да искаш да ми кажеш, че не мога да пътувам до Монтана заедно с вас?

— Точно това имах предвид.

Трябваше да успее да предпази Люси и да не позволи на Изолда да нахлуе отново в живота им.

— В такъв случай се страхувам, че ще се наложи да не се съглася с теб — отвърна спокойно тя и извади пистолет изпод диплите на широките си поли.

За част от мига Адам не можа да повярва на очите си. „Два пъти за по-малко от час“ — помисли си той. Очевидно тъмните духове искаха кръвта му тази нощ. Пое дълбоко въздух, издиша бавно и каза невъзмутимо:

— За какво, по дяволите, е всичко това, Изолда? Знаеш, че ако ме убиеш, няма да станеш по-богата. Ти си напълно изключена от завещанието ми, с изключение на повече от щедрата сума, която се бяхме уговорили да ти плащам до края на живота ти.

— Нужно ми е да правя секс с теб тази нощ.

По същия начин би могла да каже и „Подай ми солта“, толкова безизразен беше тонът й.

— Да не си си загубила ума?

Въпреки че се славеше с хладнокръвието си, този път не можа да скрие напълно голямото си изумление.

— Хайде, скъпи — отбеляза меко тя. — Никога не си отказвал на някоя дама да я позабавляваш. Няма да ти отнеме много време.

— Аз съм пас.

Със същото твърдо убеждение би се отказал и от гилотината.

— Не си спомням да съм искала съгласието ти.

— Това представление, изпълнено по заповед ли ще бъде?

— Просто необходимост.

— Няма да го направя при никакви условия. Застреляй ме — завърши лаконично той.

Този пистолет можеше най-много да го рани. Затова пък неговият револвер можеше да я убие без проблем.

— Защо вместо това да не кажа на слугите си да застрелят мисис Ричардс — рече Изолда, като че ставаше въпрос коя от многото шапки да избере. — Тя не е чак толкова незаменима като теб.

Беше способна да го стори. Когато ставаше въпрос за Изолда, не можеше да бъде сигурен в нищо. Веднаж я беше видял да бие една слугиня с камшика си за езда и ако не се беше намесил, за да я спре, момичето можеше да пострада сериозно.

— Тук на дивана ли ще искаш да те чукам? — осведоми се хладно Адам. — Или предпочиташ някъде другаде?

— Диванът ще свърши чудесна работа. Чакай първо да извикам двамата си свидетели.

Всичко му се изясни веднага. Двамата свидетели й бяха нужни, за да потвърдят нормалните съпружески отношения помежду им. Възможно ли беше да е предвидила желанието му да анулира брака им след срещата си с Флора? Но тъй като бракове се анулираха дори при съществуването на деца, какво толкова голямо значение можеше да имат съпружеските връзки? Съществуваше втора хипотеза — възможно бе Изолда да е бременна и да търси законен баща. Баронът вероятно се беше измъкнал от задълженията си. Втората възможност му се струваше по-правдоподобна.

Каква ирония. Жената, която обичаше не можеше да има деца, а съпругата, която презираше, искаше той да стане баща на детето й. Отново.

Когато слугите на жена му влязоха в дневната от стаята на Люси, красивият млад кочияш направи впечатление на Адам и той си помисли, че предполагаемото дете може би беше негово. Слугинята на Изолда беше някакво безсрамно създание, което го изгледа продължително и възхитено, а после облиза устни, като че перспективата за това, което й предстоеше да види, й доставяше истинско удоволствие.

Адам наблюдаваше невъзмутимо как съпругата му накара слугинята си да заключи вратата към стаята на Люси, да не би на мисис Ричардс да й хрумне да избяга. Хвърли поглед и към часовника на камината, защото възнамеряваше на всяка цена да бъде на влака при потеглянето му. С Люси и мисис Ричардс и без допълнителния багаж, който щеше да представлява за него Изолда и нейният антураж. Вече не ставаше въпрос за преговори, а за оцеляване.

— Всичко готово ли е? — попита с явен сарказъм младият мъж, когато съпругата му подаде пистолета си на слугинята, а кочияшът извади на свой ред револвер от джоба си. — Не мога да си спомня кога за последен път съм правил подобни изпълнения пред публика. Струва ми се, че беше по време на юношеството ми, когато развратът сам по себе си ни привличаше.

Слугата не можеше да прикрие похотливостта в погледа си, докато наблюдаваше Изолда по време на тези обяснения и Адам реши, че бащинството на детето не подлежеше на съмнение.

— Ако обичаш, Адам, можеш да започнеш да правиш това, което правиш така добре — подкани го с леден тон жена му, изрита от краката си копринените пантофки и се излегна на дивана, — след което всички ще можем заедно да потеглим към Монтана.

— Бях забравил колко романтична можеш да бъдеш — измърмори младият мъж и тръгна към нея. — Поведението ти определено ме предразполага към настроение за любов.

— Доколкото си спомням, настроенията ти нямат нищо общо с предразположението ти към любовни авантюри. Единственото, от което се нуждаеш, е да имаш жена под ръка.

— Е, сега със сигурност ще разпространим на всеослушание резултатите от теста, нали, скъпа? Моля се на Бога да не те разочаровам. Все още ли пискаш по време на оргазъм? — попита той, поглеждайки косо към младия кочияш.

„Очевидно все още“ — помисли развеселен той, тъй като лицето на слугата бе порозовяло.

Той седна на канапето откъм краката на Изолда, изу обувките си, усмихна се на свидетелите и обяви иронично:

— А сега внимавайте, нямам намерение да повтарям всичко това.

След това се обърна към жената, която беше превърнала живота му в ад през последните пет години, с думите:

— Затвори очи и мисли за пари.

После се наведе напред, вдигна полите й с две ръце и като я хвана за рамената, направи движение, като че искаше да се намести отгоре й. Лявата му ръка обаче се стрелна надолу, провря се под единия крачол, стисна кокалената дръжка на ножа му и го измъкна от ножницата. След това вдигна Изолда до изправено положение, извъртя я така, че да може да вижда присъстващите в стаята и допря острото като бръснач острие до гърлото й. Две капки кръв се търкулнаха по бялата й шия.

— Така — започна спокойно Адам, — нека да обсъдим положението. Внимавай, Изолда, при най-малкото движение ножът ще се забие в гърлото ти. Поне засега не гарантирам за действията си.

Истинско удоволствие му достави страхът, който видя в широко отворените й очи. През всичките години на брака им никога не беше вдигал ръка срещу нея, но тя вече бе преминала всякакви граници.

— Първо ми подайте онези два пистолета — нареди на слугите той, като измъкна от кобура собствения си револвер и го насочи срещу кочияша. — Не се мотай. Наистина би ми доставило удоволствие да убия съпругата си. А и нищо не ми пречи да го сторя — добави замислено той, — но ако ми сътрудничите, — продължи с крива усмивка младият мъж, — няма да убия поне вас.

В действителност имаше намерение да използва оръжието си само в краен случай. Като се има предвид ограниченото време, с което разполагаше до потеглянето на влака, той не можеше да си позволи бъркотията, която щеше да последва след евентуална стрелба в „Кларъндън“.

Пистолетите бяха незабавно предадени, защото никой от двамата слуги нямаше желание да умре заради господарката си. След като ги обезоръжи, Адам им каза да се приближат до чекмеджето в бюрото му, където стояха последните му печалби от играта на покер.

— Може да поделите парите помежду си — каза той, — и веднага след това да напуснете Саратога. Ще има предостатъчно и за двама ви.

На слугите на Изолда им беше нужно доста време, за да преброят съдържанието на чекмеджето, но когато сумата беше разделена по равно, те напуснаха доволни апартамента на Адам.

— Би трябвало да плащаш по-добре на помощниците си, Изолда — посъветва я съпругът й, когато вратата се затвори след тях. — Тогава може би щяха да направят някакъв опит да те защитят.

Той я пусна, отблъсна я от себе си, отвратен от машинациите й, истински уморен, притиснат от малкото време, което му оставаше да подготви заминаването си.

— Ако имаш нужда от пари — каза той, като се облегна на дивана, умората в гласа му се чувстваше ясно, — кажи ми и ще ти дам чек. Но не искам да те виждам повече.

— Няма да можеш да се отървеш от мен толкова лесно, Адам — отвърна жена му с неприятна усмивка на лицето. — Ние сме женени и ще си останем женени, каквито и да са желанията ти.

Решаващата карта беше в нейни ръце, тази, която не можеше да се оспорва, тъй като разводът не беше разрешен във Франция.

— Годежът ти с онази англичанка ще бъда вечен.

Тя се подпря на страничната облегалка на канапето с толкова непринуден вид, като че си приказваха за най-приятни неща.

— Може би просто трябва да те убия още сега — рече с погнуса младият мъж, отвратен до смърт от порочния й характер, от невероятната й користност и себичност. — Бих могъл да те удуша, да те напъхам в един сандък и да те изхвърля от влака още през първата нощ от пътуването. Не предизвиквай съдбата. Ако искаш пари, просто ми кажи. Повече няма да ти предлагам.

Гласът му звучеше с мрачна решителност, която Изолда не беше чувала преди. Тъй като беше проницателен наблюдател на мъжкия род и бизнесмен по сърце, тя отвърна разумно:

— Петдесет хиляди.

— Иди в „Морисей“ сутринта и те ще осребрят чека.

Гласът му беше само един шепот, очите му — полузатворени. Младата жена взе пантофките си, обу ги и като се изправи, пооправи дрехите си, все едно че досега само си бяха приказвали.

— Знаеш, че разводът е невъзможен — обяви ледено тя, — дори и да бях решила да ти дам такъв. А знаеш и какво мислят братята ти по този въпрос.

— Тяхното мнение не ме интересува. Ако приличах на тях, сега щях да живея по същия начин като тях и главните ми интереси щяха да бъдат дворцовата политика и спечелването на благоразположението на императора.

— Наполеон ги направи изключително богати.

— Баща ни остави големи богатства. Приятелството на Наполеон само е помогнало те да се увеличат. Може би си сбъркала брата, който трябваше да оплетеш в мрежите си.

— Не обичам кралските дворове.

— Това е достатъчна причина, струва ми се — изрече саркастично той.

Той я гледаше и се опитваше да разбере кое я караше да бъде толкова злобна. Въпреки че, тъй като познаваше семейството й, този факт не му се струваше необясним.

— Нямам желание да обсъждам каквото и да било с теб — произнесе бавно той и, като стана от дивана, се отдалечи от него.

Повдигаше му се от уханието на камелия, което се носеше край нея.

— Единственото, което искам, е да се махнеш оттук.

— Не предполагах, че някога ще те видя влюбен, Адам — каза тя, защото не можеше да се лиши от удоволствието да направи за последен път някой неприятен коментар. — Това се вижда безпогрешно. Като малко момче — порица го тя. — Но аз няма от какво да се оплаквам — продължи с подигравателна усмивка тя. — В резултат на това си станал по-щедър от обикновено.

Той се обърна с гръб към нея, защото не беше сигурен за реакцията си и се съсредоточи върху осветената от луната градина, която се виждаше през прозорците на дневната. А когато чу вратата да се захлопва, въздъхна дълбоко, като че току-що бяха отменили смъртната му присъда.

Отключи спалнята на Люси едва след като се увери, че добре е залостил вратата на апартамента след майка й. Като че ли беше възможно духът й да се върне пак и да навреди на дъщеря му.

Адам намери мисис Ричардс седнала до леглото на момиченцето, което спеше блажено.

— Отидоха си — каза тихо той. — Люси разбра ли…

— Скъпото дете спа през цялото време — прекъсна го готвачката. — И слава Богу. Знаех си, че ще успеете да ги пратите да си вървят по пътя, щом се върнете, мистър Сер, но трябва да призная, че прислугата й ме караше да се чувствам неспокойна. Те са способни да откраднат златния зъб от устата на мъртвец.

— Много съм ви благодарен, че сте се погрижили така добре за Люси. Дълбоко съм ви задължен.

— Тя ще се връща ли в Монтана? — попита с презрителен тон мисис Ричардс.

— Не — заяви уверено Адам.

— Добре! — заяви готвачката и стана от стола си. — В такъв случай отивам да довърша опаковането на багажа. Бях почти готова, когато тя влезе — отбеляза мрачно добрата жена.

— Вземи само това, което бихме могли да носим с нас. Останалото ще бъде изпратено след това. Не бих искал отпътуването ни да привлече вниманието.

— Добре, сър, разбирам, сър.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА

Когато в осем часа влакът потегли, Адам си позволи да въздъхне облекчено. Хенри беше доложил, че не е виждал никакви следи от Изолда, а насаме каза на Адам, че не е забелязал да натоварват ковчег в товарните вагони. И двете възможности бяха трудно допустими, но не и невероятни. Утрото беше слънчево, но все още не бе станало горещо. Конете и конярите се бяха настанили във вагона-конюшня, Люси и Флора играеха на карти, мисис Ричардс нареждаше хранителните запаси в малката кухня. Беше напълно вероятно пътуването на запад да мине без никакви инциденти. Най-близкото бъдеще се очертаваше в доста приятна светлина. Младият мъж беше в изключително добро настроение.

При пристигането им на последната спирка имаше вероятност да се появят усложнения — Нед Сторхъм можеше да ги чака там. Дотогава той щеше да е научил за смъртта на брат си, но Адам вече беше телеграфирал на Джеймс и очакваше ескорт от хората му да ги придружи до имението.

„Четири дни във влака, още четири — по пътищата“ — мислеше той, застанал на платформата между двата си вагона. Ритмичният шум на колелата действаше успокояващо. Стигнеха ли веднаж до ранчото, щяха да бъдат в безопасност. Можеше да защити долината си от всякакви атаки.

— Татко, ела да играеш с нас — извика през отворената врата Люси. — Флора ми показва една нова игра.

— След минутка — отвърна Адам и погледна за последен път към местността, през която минаваха.

Гледката беше спокойна, пасторална — приятна промяна след случилото се през нощта. Най-после позволи на умората да достигне до съзнанието му. Господи, колко изтощен беше. Почти не беше спал през последните дни.

— Люси има твоя талант за картите — вдигна към него усмихнатото си лице Флора, когато той влезе при тях. — Вече знае всички правила, а играем едва от десет минути.

— Има добър учител — отвърна Адам и се отпусна на един стол до нея, като я гледаше с любов. — Обясни и на мен и аз ще се постарая да направя така, че и за двете ви да стане по-трудно да спечелите.

Играха още половин час, докато от кухнята нахлуваше уханието от приготвящата се закуска. Очевидното щастие на Люси доставяше истинско удоволствие на Флора и Адам, а всеки от двамата усещаше ясно близкото присъствие на другия.

Очите им се срещаха над картите и те се усмихваха топло, интимно. А когато говореха, гласовете им звучаха тихо, задушевно. Частният вагон на младия мъж ги отделяше от останалия свят, защитаваше ги от нежелани компаньони, от показния блясък на висшето общество. Бяха изолирани, бяха като малко семейство. Непрестанният брътвеж на Люси звучеше като музика в ушите им.

— Радвам се, че се връщам в ранчото — каза Адам, докато Люси обясняваше картите на куклата Дий-Дий, гласът му казваше много повече, отколкото думите. — Никога не съм имал истинско семейство.

Очите му я гледаха нежно.

— А аз никога не съм имала семейство — прошепна младата жена.

Усмивката му беше пълна с обещания за безоблачно щастие.

— Вече имаш.

* * *

През същата нощ, когато Люси заспа, а мисис Ричардс и Хенри се оттеглиха, когато единственият звук, който се чуваше в тапицираната с плюш дневна беше ритмичното потропване на колелата, Адам погледна към седящата срещу него Флора и каза тихо:

— Започнах да гледам часовника още докато вечеряхме. Знаеш ли колко време е минало откакто спах с теб?

Младата жена кимна, внезапно останала без глас, чувствайки остро близостта му, обезпокоена от собственото си силно желание. Бяха сами и в същото време не бяха сами, а той й действаше толкова възбуждащо. Жегата беше голяма. Адам беше бос, облечен по домашному с бежови ленени панталони и бяла риза. Косата му беше хваната отзад.

— Да не би да се притесняваш от… — посочи с глава към затворената врата на спалнята той, — …от близостта на стаите?

Тя поклати глава и прошепна:

— Малко.

Вълнението й беше очевидно.

— Никой няма да… ни пречи — каза тихо младият мъж.

— Заповед ли си дал?

Тя почервеня при мисълта, че любовта им може би беше станала предмет на обсъждане.

— Не.

А след малко добави:

— Досега не съм те виждал в този нюанс на синьото. Роклята ти е прекрасна.

— Сара ми я купи. Каза, че мъжете обичали синия цвят.

Бузите й порозовяха още повече.

— Не я носих тази вечер, защото… заради… искам да кажа… не бях…

Тя спря да говори, очевидно смутена и сведе очи под мекия изпитателен поглед на Адам.

— Нещо променило ли се е оттогава — попита нежно той.

Тя кимна и погледна към него, а когато заговори, гласът й потрепваше:

— Повече няма да играем, нали? Никакви флиртове, никакви връзки, започнали през лятото и приключени в началото на есента. Внезапно вече не се чувствам сигурна в…

— …доживотното ни обричане един на друг ли?

Той говореше внимателно, с умишлено безизразен глас.

— Откакто се помня все пътувам, Адам, — каза с тънък гласец тя. — Никога не съм се задържала дълго на едно място.

Флора несъзнателно мачкаше плата на роклята си.

— Какво ще стане, ако моите изследвания, новите култури, пътуването започнат да ми липсват?

— Защо тогава да не пътуваме заедно?

Той говореше привидно спокойно, но я наблюдаваше напрегнато — вече бе имал съпруга, която предпочиташе да пътува сама.

Неспокойните пръсти на Флора спряха несъзнателното си движение.

— Няма ли да имаш нищо против?

Младият мъж се усмихна.

— Дори би ми доставяло удоволствие. Само че може би не веднага, — добави той, — защото Нед Сторхъм за известно време ще се превърне в ужасен проблем, но след няколко месеца, най-много година, един от двама ни ще победи и тогава ще можеш да ме заведеш където пожелаеш.

— Толкова те обичам…

Очите й се напълниха със сълзи.

— Мислех, че ще искаш да…

— …се откажеш от всичко ли?

Той бавно поклати глава.

— Защо да те променям, когато се влюбих в силната, неукротима, талантлива жена, прекарала голяма част от живота си в опити да разбере връзката, съществуваща между всички хора на земята. Не се променяй. Просто ми дай възможност да взема участие в приключенията ти.

Флора скокна, хвърли се на коленете му, обгърна с ръце врата му и се притисна силно към него. Обсипа лицето му с целувки, като едновременно се смееше и плачеше и му казваше колко много го обича на езика на абсароките, някои думи от който беше научила от жените по време на престоя си в селото на Четиримата вождове.

Адам я притискаше към себе си с овлажнели от силните емоции очи. Някои от изпълнените с нежност слова му бяха познати до болка и го връщаха към далечните спомени от детството и майчината любов, други от тях бяха типични за влюбените. Всички те обаче бяха думи от езика на неговия народ, употребявани вече в продължение на столетия. И за първи път в живота си той разбра какво значи любов и доколко дълбока и истинска, и силна може да бъде тя. Като че най-после беше получил отговор на въпрос, който си бе задавал цял живот.

Тази нощ и на двамата всичко им се струваше ново. Любовта беше нова. Дадоха си сметка, че едва сега душата и тялото им бяха познали истинското блаженство. По-късно Адам написа думата „блаженство“ на запотения прозорец на купето, легна на гръб, поставил ръце под главата си и затаил дъх и прошепна:

— Представи си, че е написано с диаманти…

Флора игриво облиза палеца си и бързо написа същата дума на гърдите му, докато той й се усмихваше.

— Вече носиш печат, че си мой — каза беззвучно тя, отпусна се отгоре му и целуна хубавия му правилен нос. — Надявам се да бъдеш на разположение през следващото хилядолетие.

— За теб — винаги.

— Само за мене ли?

Това чувство за собственост беше нещо съвсем ново за Флора Бонам.

— Само за теб…

Той се усмихна.

— Въпреки че скоро може да се задуша от жегата. Нека да отворя прозореца.

— Те ще ни чуят — каза шепнешком тя, като че останалите обитатели на купето наистина се опитваха да слушат.

— Всички спят. Колелата на влака вдигат такъв шум, че няма да се чуе дори изстрел. На твоята възраст би трябвало да си малко по-голяма и опитна.

Той се усмихна още по-широко като видя нерешителността, изписана на лицето й.

— Но щом не искаш, с радост бих се разтопил в името на любовта.

— Колелата наистина са шумни.

— Ще вдигна само малко прозореца.

— Колко малко?

— Само колкото да не накърняват твоята придобита напоследък скромност.

— Другите спални са толкова близко.

Младият мъж се усмихна отново.

— Няма да те карам да викаш.

Тя го сръга в ребрата.

Той я дръпна за къдриците.

Така започна безгрижната схватка. Адам отвори широко прозореца, след което двамата продължиха да се търкалят и да се боричкат, а той спря протестите й с такава страстна целувка, че не след дълго всички мисли за благоприличие се бяха изпарили от съзнанието й.

Свежият нощен въздух нахлу в малката спалня, погали разбърканото легло и обитателите му. С него навлезе и сладкото ухание на прясноокосена трева и детелина, а вечерната прохлада се смеси с все по-разгарящата се страст на двамата влюбени.

Струваше им се, че първата нощ, която прекарваха заедно след толкова дълга раздяла, надминаваше и най-смелите им мечти. Това беше великолепна нощ на нежност и утеха.

Освен това беше нощ, изпълнена с възбуда и страст.

Беше нощ на съвършена любов.

На зазоряване Адам заспа изтощен. Той потъна в съня само за части от секундата. Двамата с Флора разговаряха и когато тя се обърна за миг, за да вдигне падналата на земята възглавница и после отново се сгуши при него, той вече беше заспал.

Лежеше заровил лице в леглото, без възглавница или каквато и да е завивка. Ръцете обгръщаха главата му, тъмният му профил се открояваше върху белия лен, мускулестият му гръб я смайваше с излъчващата се от него сила. Беше разкрачил дългите си атлетични крака, а стъпалата му висяха от ръба на леглото.

— Ти си мой — прошепна младата жена, завладяна от необяснимо, но силно желание да притежава.

После се наведе и го целуна нежно.

Тя преплете пръстите си с неговите и измърмори:

— Аз съм тук.

На красивото му лице се появи лека усмивка и той притисна леко ръката й в дланта си.

* * *

Струваше им се, че обитават свой собствен, отделен свят, докато влакът се движеше все по-на запад. Следващите два дни бяха изпълнени с мир, спокойствие и задоволство. Те не излязоха от вагона по време на нито една от спирките на влака, тъй като Адам не искаше да оставя никакви следи. Не знаеше дали Франк беше отишъл в Саратога сам или с другари. Искаше да остави възможно най-малко ориентири в случай, че някой се опита да ги проследи. В препълнената с народ чикагска гара обаче Люси забеляза продавачка на розова лимонада, която хвалеше на висок глас стоката си.

— Искам розова лимонада, татко! — възкликна момиченцето. — По-бързо, по-бързо, тя се отдалечава!

Всички се бяха настанили в малката всекидневна, чиито прозорци бяха широко отворени с надеждата това да намали голямата августовска жега и наблюдаваха блъсканицата по перона.

Адам отиде до прозореца и извика продавачката.

— Искам една голяма чаша, татко. Много обичам розовата лимонада — продължаваше да го увещава Люси.

Адам се усмихна, плати една голяма чаша с въпросната течност и я подаде на дъщеря си.

— Гледай! Има дори парченца лед. Така е още по-добре.

И момиченцето отпи голяма глътка. След още няколко хвалебствени коментара, Адам също опита от лимонадата. Флора отклони с усмивка поканата да отпие на свой ред, като посочи към чашата с леден чай, която мисис Ричардс току-що й беше донесла.

На здрачаване вече бяха излезли от гарата, от града, от околностите му и пътуваха отново насред дивата пустош, като се наслаждаваха на прекрасния, непрекъснато менящ се пейзаж докато вечеряха.

Малко след като приключиха с яденето, Люси повърна. Адам се притесни много, въпреки че външно не показа това и се опитваше да се успокои с мисълта, че тя сигурно беше яла нещо, което не й понася. Той обаче знаеше колко опасни са летните трески, особено за деца и стари хора. Отнесе Люси в спалнята й, сложи я в леглото и седна до нея, като хвана ръката й. Искаше му се да са по-близо до дома им, където въздухът беше чист и прохладен, макар да знаеше, че трябва да пътуват още шест дни, докато стигнат до тяхната долина.

По молба на момиченцето Флора прочете една приказка. Гласът на детето се беше превърнал в едва доловим шепот — смайващ контраст за тези, които познаваха нормалния й енергичен тон. Тя лежеше бледа и неподвижна в леглото си, черните й очи гледаха апатично, малката й ръчичка стоеше отпусната в дланта на баща й.

— Толкова съм жадна, татко — прошепна тя.

Всеки път обаче, когато й дадяха вода, тя я повръщаше почти веднага и на мръкване беше вече толкова безсилна, че не можеше да вдигне глава. Пулсът й беше отслабнал, кожата й беше студена, силни спазми парализираха от време на време крайниците й. Тя вече почти не отваряше очи, а кожата й беше суха, показател за общото изсушаване на тялото.

Адам стоеше до леглото, ужасен от невероятно бързото влошаване на състоянието на Люси, от необичайната й отпадналост.

— Трябва да спрем влака — каза с нетърпящ възражение глас той.

Стомахът му се беше свил на топка от страх.

— Имаме нужда от лекар.

— Ще накарам Хенри да съобщи на машиниста — каза Флора и стана от стола си до другия край на леглото.

Излезе почти тичешком от стаята, за да търси Хенри. Не беше посмяла да изкаже на глас подозренията си. Всички симптоми обаче показваха, че това е холера, а Адам и така вече беше полудял от тревога.

— Скоро ще намерим лекар — измърмори той, като погали нежно челото на дъщеря си.

Студенината му го накара да изтръпне.

— Татко е тук, до теб, лекарят ще знае, какво да направи, почти пристигнахме…

Гласът му се превърна в шепот.

— А после се прибираме в къщи…

Когато няколко минути по-късно Хенри се появи на вратата, младият мъж вдигна глава и попита притеснено:

— Колко остава?

— Четиридесет мили. Машинистът телеграфира лекарят да ни чака на гарата. Остава още половин час — отвърна със симпатия Хенри.

Той също беше разпознал холерата — беше се сблъсквал с нея прекалено често по време на дългогодишните си пътувания.

Адам кимна. Вниманието му веднага се насочи отново към дъщеря му — беше забравил всичко друго, освен страха за живота й. Драстичната промяна в състоянието й го ужасяваше и, навел глава, той безмълвно се молеше на Онзи, Който Беше Създал Всичко и молеше духовете да го чуят, макар и да се намираше в толкова далечни земи.

„Нуждая се от помощта ти, Ах-бадт-дадт-деах, и от силата ти, за да спасиш детето ми. Тя е моето слънчице и щастие, сладката надежда на живота ми. Моля те, чуй ме през тази нощ, изпрати ми помощта си. Тя е толкова малка“ — шепнеше той.

Адам си спомняше ясно, като че беше днес, невероятната радост, която беше изпитал, когато бе поел за първи път дъщеря си в ръце. Клауди му я беше донесла само минути след раждането й и беше казала:

— Сега вече тя е ваша, господин графе. Заедно ще се погрижим да бъде щастлива, нали?

Очите на Люси бяха широко отворени и тя го гледаше през полупрозрачната белезникава пелена, която ги покриваше с толкова сериозен и замислен вид, че младият мъж си помисли, че може би беше разбрала думите на Клауди. И тогава той прошепна на розовобузестото бебе:

— Добре дошла в долината Аспен, Люси Сер. А Клауди не е права. Ти ще ни направиш щастливи.

Тя веднага се беше превърнала в център на живота му и той научи под строгото ръководство на Клауди как да я къпе, как да я храни и как да сменя пелените й. Когато я люлееше да заспи й пееше свои песни — люлчени песни на абсароките, които някога майка му беше пяла на него.

Той беше този, който чу първата й думичка — „кон“. Той беше този, който я подкрепяше, когато правеше първите си несигурни стъпки. И той я учеше да язди първото си пони, когато навърши две години. Тя го будеше всяка сутрин, правеше му компания по време на ядене, разказваше му уроците си. И го караше да се усмихва.

Не можеше да я изгуби.

Целият свят около него щеше да потъне в мрак.

Той свали обеците от ушите си и внимателно ги постави до възглавницата й.

— Спаси я, Ах-бадт-дадт-деах — прошепна той. — Тя е моят живот.

Флора не можа да сдържи сълзите си, когато видя как любимият й се отказва от талисмана, който го предпазваше от всякакви злини, за да спаси дъщеря си. Мъката му късаше сърцето й и тя изгаряше от желание да го прегърне. Вместо това обаче младата жена стоеше безмълвна до вратата, тъй като не искаше да се намесва, знаейки, че сега Адам се намираше в някакъв свой свят насаме с Люси.

— Дишай, скъпа — прошепна Адам, надвесен над неподвижното тяло. — Не спирай да дишаш… добро момиче.

Той се взираше напрегнато в детето, сдържайки собственото си дишане. В този момент чаршафът се повдигна от едно почти незабележимо движение.

— Това е, момичето на татко — измърмори той.

Облекчението се усещаше ясно в дълбокия му глас.

— Дишай пак, така, добре… а сега отново… — продължаваше да настоява той, като че можеше със собствената си воля да накара дробовете й да поемат въздух.

* * *

Когато вагоните им бяха откачени от влака и закарани на една странична линия в Уокър, лекарят вече ги чакаше. Това беше висока, силна жена с решителен вид, която, щом видя синкавият цвят и сухотата на кожата на Люси, произнесе думата „холера“ без увъртания.

— Среща се доста често по това време на годината — съобщи безизразно тя. — Август и септември са най-тежките ни месеци в това отношение, но ако поддържаме абсолютна чистота, преваряваме водата и се погрижим момиченцето да задържи малко течности — продължи тя, увереността, с която говореше моментално подейства успокоително върху всички присъстващи, — най-много след седмица ще можете да продължите пътуването си.

Докато говореше, лекарката търсеше нещо в чантата си.

— Знаех си, че ги нося — възкликна тя, като измъкна някакъв бял прах и стъклена бутилка. — Съвсем малко опиум в това прахче ще облекчи болката и ще позволи на лекарството да остане в стомаха й — обяви тя. — Как се чувствате, мистър Сер? — попита тя.

Гласът й звучеше спокойно, но погледът й беше внимателен, на опитен професионалист.

— Чудесно — отвърна Адам. — Особено сега — добави той, очевидно ободрен. — Значи сте сигурна, че лекарството ще…

— Тя е силно детенце, мистър Сер — прекъсна го сивокосата лекарка. — Много важно е засегнатите от холера да не болнави. След няколко дни ще бъде много по-добре. Струва ми се обаче, че вие също се нуждаете от почивка.

— Люси е единственото ми дете.

Лекарката разбра прекрасно какво се криеше в отговора му.

— Щом задържи в стомаха си водата, която ще й дадем, можете спокойно да поспите — предложи тя. — Следващите няколко дни ще бъдат доста уморителни.

— Можете ли да останете тук, докато Люси се оправи? — попита Адам.

„Не каза «Кажете цената си», защото е достатъчно учтив, но очевидно това имаше предвид“ — мислеше Доротия Потс. Само един поглед към елегантно обзаведения вагон беше достатъчен, за да даде представа за богатството на собственика му. Без да се говори за вагона-конюшня до него. Или пък за хубавата англичанка, която беше представена само като лейди Флора Бонам, без никакви обяснения повече. Очевидно на тези хора не им липсваха средства.

— Мога да остана дотогава, докато не ме повикат други пациенти, но освен това трябва да продължавам да приемам в кабинета си, мистър Сер. Цялата околност лежи на моите ръце.

— Естествено, разбирам ви — отвърна учтиво младият мъж. — Ще бъдем благодарни на всяка минута от вашето присъствие тук.

Малко по-късно, когато Люси вече беше изпила лекарството си, без да го повърне и отново беше заспала, те насядаха в малката дневна, като обсъждаха принципното протичане на болестта.

— Първо ще се върне нормалният й цвят — каза доктор Потс. — Ще го забележим още утре. След още ден-два ще поиска да яде. Трябва да й дадете нещо съвсем простичко. И, без да искам да всявам тревога, мистър Сер — продължи лекарката, — но като съдя по вида ви, вие скоро ще се разболеете. Бас държа, че ви се повдига — каза тя, като го наблюдаваше с опитно око.

— Не мисля така.

— Не може да надвиете така лесно тази болест, мистър Сер. Нека да видя пулса ви.

След като го измери, тя съобщи:

— Искате ли да ви пратя помощници? Не след дълго вие също ще бъдете на легло. Няма да бъде лесно всичко да се поддържа в абсолютна чистота.

— Трябва да се грижа за Люси — отвърна Адам.

Гласът му не издаваше никакви емоции.

— Не мога да си позволя да се разболея.

Лекарката се усмихна.

— Както кажете, мистър Сер, но дъщеря ви най-вероятно ще спи спокойно през цялата нощ. А вие как се чувствате, лейди Флора — обърна се към младата жена доктор Потс.

— Все още съм добре. Мисля, че заразата може да се е пренесла от розовата лимонада, която купихме от някаква продавачка на чикагската гара. И Адам, и Люси пиха от нея — обясни тя.

— Тогава може би ще имате късмет и ще се отървете — заяви лекарката, — но стриктните хигиенни мерки са абсолютно задължителни. Карболова киселина, много вода и сапун, преварена вода за каквато и да е употреба.

— Ще бъда изключително внимателна — обеща Флора, която вече знаеше от опит значението на хигиената в подобен случай.

Двамата с баща й бяха останали известно време заедно с един от трите руски полка, лагеруващи край Самарканд през лятото на шейсет и пета, когато върлуващата холера беше отнела живота на хиляди хора. Командващият полка, в който бяха отседнали обаче беше поставил постове, които охраняваха течащия през лагера им поток и не пускаха никой във водата. Водата за миене и пиене трябваше първо да се преварява от готвачите. Никой от хората му не се разболя, докато в същото време страшната болест отне живота на половината от личния състав на намиращите се в съседство други два полка.

Лекарката остана с тях до появата на Хенри, който доведе две болногледачки, препоръчани от доктор Потс — две здрави момичета от съседните ферми, които изглеждаха доста компетентни и опитни, така че Флора се почувства поуспокоена донякъде.

Адам настоя да остане до Люси докато дишането й се стабилизира. В полунощ той рухна, точно както беше предсказала лекарката.

Развитието на болестта му беше точно толкова бързо, както и при Люси и на сутринта вече беше загубил съзнание. Викаше Люси в кошмарите си, очевидно и в това състояние тревогата не го беше напуснала. Когато Флора хвана ръката му и му заговори, той успя да отвори очи и да прошепне със стържещ глас:

— Люси трябва да се прибере у дома.

— След няколко дни всички ще бъдем у дома — успокои го Флора. — Люси е много по-добре.

Не беше повръщала от вечерта и кожата й вече не беше толкова синкава.

— Трябва да пристигнем преди Нед — смотолеви младият мъж.

— Нед Сторхъм ли?

— Трябва да пристигнем преди Нед.

Той изглежда не я чуваше. Внезапно я погледна така, като че съзнанието му се беше прояснило.

— Как е Люси? Лекарката тук ли е?

— Състоянието й се подобрява — отвърна нежно Флора, въпреки че беше повторила вече неведнъж същите думи. — Доктор Потс е при нея.

— Добре.

Адам направи гримаса, тъй като конвулсиите обхванаха отново крайниците му, изохка дълбоко в гърлото си, звук на страдание, а после очите му се затвориха отново, победени от опиума, разпространил се в кръвта му.

Следващите три дни бяха подчинени на почти военна дисциплина и режим — дни на даване на лекарство и на течности, на краткотраен сън и безкрайно бдение, защото доктор Потс беше предупредила, че е възможно връщане на болестта. Ако излекуването не беше пълно, привидно оздравелите болни можеше да заболеят отново до три седмици след първата криза. Лекарката идваше толкова често и оставаше толкова дълго, колкото можеше. Местните момичета се грижеха за приготвянето на храната, за прането на дрехите, за къпането на болните. Младата жена разбра, че Адам започва да оздравява в утрото на четвъртия ден от престоя им в Уокър, когато той отвори очи, погледна към непознатата жена, която го къпеше и извика „Флора!“ със силен глас, който нямаше нищо общо с едва чутия шепот, превърнал се в синоним на холерата.

Флора се появи тичешком, а той каза учтиво „Извинете ни за момент“ на непознатата. Когато тя излезе от спалнята, Адам поотпусна чаршафа, който беше сграбчил и увил около тялото си и попита:

— Коя по дяволите е тази?

— Болногледачка. Виждам, че се чувстваш по-добре — отвърна с усмивка младата жена.

— Но не достатъчно добре за подобен шок — възропта той. — Отсега нататък ще се къпя сам. Къде сме? Люси добре ли е?

Спомнил си за болестта на дъщеря си, той се опита да седне, но, отслабен от холерата, падна назад със стон.

— Жива ли е? — прошепна той.

Резките движения бяха повече от това, което можеше да понесе измъченото му тяло.

— Кажи ми.

— Абсолютно жива, скъпи и при това се чувства много добре. От вчера, когато реши, че е лежала достатъчно дълго, едва я удържаме далеч от стаята ти.

— Искам да я видя.

Гласът му беше изпълнен с копнеж.

Минута по-късно Люси влетя в спалнята на баща си, той се усмихна и разтвори ръце. Момиченцето отново имаше типичния за здравите деца розов цвят на кожата. То се усмихна весело и, разклащайки черните си къдрици, се хвърли в обятията му.

— То-о-олкова бях уплашена, татко, когато беше болен — оплака се тя, като се притискаше силно към него.

— Знам — прошепна Адам, стискайки здраво малкото й телце. — Първо ти се разболя и аз също бях уплашен.

Младата жена се опита да преглътне буцата, заседнала в гърлото й — двете чернокоси глави, притиснати една към друга, малките ръчички, обгърнали здраво врата на Адам бяха наистина вълнуваща гледка. Тъй като самата тя обичаше баща й, можеше да разбере доколко зависима от неговата любов беше и Люси.

— Флора се е грижила за нас, каза готвачката — обяви момиченцето, като се обърна към младата жена и я озари с усмивката си.

С връщането на здравето се бе върнала и способността й отново да проявява буйно и шумно радостта си. След това добави с искрящ поглед:

— Трябва да се ожениш за нея, татко и тогава ще можем да бъдем винаги заедно. Няма ли да бъде чудесно?

Усмивката на младия мъж погали Флора, безмълвното му послание беше предназначено единствено за нея.

— Наистина ще бъде чудесно — отвърна тихо той.

— Можеш да се разведеш — предложи момиченцето, спусна краката си от ръба на леглото и започна да ги люлее под воланите на нощницата си. — В Монтоя развеждат и Бен също е направил това или по-точно — го е направил. Вече не е разведен — подчерта тя, в случай че баща й не беше разбрал нейните обяснения. — Той е женен за готвачката. Така че защо и ти да не направиш същото, татко? — попита невинно тя, решила че е намерила идеалното решение на въпроса.

— Идеята е добра, скъпа. Ще помисля по този въпрос.

— Гладна съм — обяви Люси и скочи от леглото, темата за развода беше изоставена поради по-важни причини.

Спря внезапно, очевидно спомнила си за принципите на доброто поведение.

— Искаш ли да ядеш нещо, татко? Готвачката направи шоколадов кекс и лекарката каза, че мога да си взема малко парченце след като изям всичката супа.

Шоколадовият кекс съвсем не беше по вкуса му в този момент. Това, което привличаше Адам най-вече, беше чаша вода.

— Може би по-късно — отвърна той, като се усмихна при познатата картинка, която се разкриваше пред очите му — подскачащата от крак на крак Люси. — А сега тичай да се насладиш на закуската.

— Ти определено започваш да оздравяваш — каза младата жена след излизането на детето. — Как се чувстваш?

— Почти достатъчно добре за шоколадов кекс — отвърна с усмивка той, а след това добави по-сериозно, — не знам как да ти се отблагодаря за помощта. Това е било истинско изпитание за теб.

— Болногледачките свършиха повечето работа.

— Толкова си скромна — каза нежно той. — Кога спа за последен път?

Тя вдигна рамене.

— Спах.

— Не съм привикнал на това, знаеш ли. Ти ни глезиш.

Подпряна на вратата, сложила една от престилките на мисис Ричардс върху скъпата си рокля, Флора се усмихна леко:

— Всеки би сторил същото на мое място.

„Не — помисли си той — Изолда би побързала да се качи на някой кораб още при първите признаци на болестта.“ Тя никога не бе седяла с дъщеря си, дори когато беше здрава. Децата я отегчаваха.

— Не, ни би сторил — каза тихо той. — Много съм благодарен и съм много щастлив, че те намерих — добави с нежен глас Адам.

— Двамата се намерихме един друг — отвърна усмихната младата жена. — С малко помощ от татко и от леля Сара.

— Енергично семейство — пошегува се той.

— Вярваме в резултатите.

— В такъв случай по-добре да оздравявам по-бързо — произнесе провлечено Адам.

* * *

На следващия ден състоянието на младия мъж се беше подобрило дотолкова, че започна да се оплаква от наложената му диета от леки супи, мляко и брашно.

— Мисля, че доктор Потс беше истински ангел, изпратен от Провидението, но тя вероятно има други пациенти, които се нуждаят от нея повече от нас — рече натъртено той, като погледна критично към купата си с каша от брашно. — Днес, като се върне от прегледите в кабинета си, ще й благодаря. Добре би било Хенри да отиде в града, за да осребри банков чек, с който да покрием разходите около болестта ни.

Той бутна настрани купата.

— Наистина човек трябва да е болен, за да яде това. Предполагам, че в града няма да намерим ребра от бизон — каза с усмивка той.

По поръка на Адам, Хенри се зае със задачата да предупреди управата на гарата, че на другия ден възнамеряваха да се присъединят към сутрешния влак. За щастие лекарката обяви, че вече са достатъчно здрави, за да могат да продължат пътуването си. Флора имаше чувството, че те така или иначе щяха да тръгнат, каквото и да беше мнението й. Малко след пет на другия ден, точно когато слънцето започна да позлатява небето, отново бяха на път.

Така те се движеха с два дни след Изолда, която също пътуваше на запад. Графиня дьо Шастлю имаше няколко причини да иска да се върне в Монтана, но нито една от тях не включваше развода.

Един от товарните вагони на същия влак, в който се беше разположила Изолда, пренасяше ковчега с тялото на Франк Сторхъм. Междувременно Нед яздеше на юг, за да прибере останките на брат си от гарата.

Джеймс и граф Холдейн пристигнаха в Шайен, но там в хотела намериха телеграма, която предупреждаваше, че тези които очакваха, ще се забавят поради заболяване. По-късното пристигане увеличаваше вероятността Нед Сторхъм да пристигне на гарата преди Адам.

Джеймс се надяваше да не се стигне до открита конфронтация още там.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА

Опасността стана наистина сериозна, когато Нед пристигна два дни по-късно в Шайен, придружен от своите наемници. По време на закуската следващата сутрин Джеймс и графът обсъждаха положението.

— Това не е най-доброто място за една евентуална схватка — каза Джеймс. — Трябва да направим всичко възможно първо да измъкнем Люси и Флора. Щом веднаж те бъдат на сигурно място, ще се справим с Нед и хората му. Трябваше да ги убием още тази пролет — измърмори под носа си той, като добави още една лъжичка захар към кафето си. — Но, — въздъхна той, — Адам беше настроен много по-благосклонно.

— На всичкото отгоре нямаме представа кога пристигат — отбеляза замислено Джордж Бонам. — Пише само, че ще се забавят.

— Дяволска работа.

— Значи просто ще чакаме, така ли?

Графът стана рязко от масата и тръгна към прозореца, който гледаше към улицата. Той погледна надолу към оживения площад, който се простираше пред най-добрия хотел на Шайен и попита:

— А местният шериф?

— Той няма да направи нищо.

Джордж Бонам се обърна към Джеймс при лаконичния му отговор.

— Сигурен ли си?

— Да се захване с бандата на Нед е равно на самоубийство и той го знае много добре. Съдът може да осъди един-двама от убийците, но това няма да му помогне, тъй като вече ще бъде мъртъв. А съдът е доста… да речем мек в присъдите си. По дяволите, та в нашите земи ние дори нямаме нужда от съдии за осъждането и обесването. Преди няколко години „Бдителните“ обесиха трийсет и двама човека във Вирджиния сити. Никой не им попречи. Никой дори не спомена, че трябва да бъдат изправени пред съда.

— С колко хора разполагаме в града?

Главната им сила — група абсароки — беше разположена по-далеч от железопътната линия, под хълмовете северно от града. Тези, които ги бяха придружили до Шайен бяха работници от фермата, така че да не привличат вниманието.

— Осем. Биха били достатъчно, ако знаехме кога пристигат Флора и Адам. Предпочитам да не ходя на гарата да посрещам всеки влак, защото така ще предупредя Нед, че Адам още не е дошъл. Надявам се да мисли, че е изпреварил тялото на брат му.

— Но Кърли все пак наблюдава гарата, нали?

Младият мъж кимна.

— Дано да успее да ни предупреди навреме.

* * *

В неделя в хотела пристигна кратка телеграма:

„30 ЛЛ 8“

Беше подписано със „Си Си“.

— Адам няма да идва в Шайен — подаде с усмивка телеграмата на графа Джеймс. — Ще го посрещнем в осем сутринта на трийсети в Лукас Ландин, последната спирка на изток от града.

— Сигурен ли си, че е от Адам?

Лаконичното послание имаше много загадъчен вид.

— Си Си е име, което Адам знае, че само аз бих разпознал. Той е проявил предпазливост… и слава Богу… като гледам как наемниците на Нед не изпускат от очи гарата.

— Дали ще можем да се измъкнем незабелязано?

Въпреки че Джеймс и графът не мърдаха от стаите си, Нед може би беше научил за присъствието им в града.

— Хората ни ще могат да се оттеглят от Шайен един по един през следващите двайсет и четири часа. Щом дойде Джоузеф, ще го накарам да ги запознае със съдържанието на телеграмата. Двамата с теб ще тръгнем късно тази нощ и ще се видим утре вечерта в Лукас Ландин.

Когато Джоузеф се появи в апартамента на Джеймс, той също имаше какво да каже. От влака преди малко, в августовската жега и прах, слязла някаква стилно облечена дама. Графиня дьо Шастлю с величествен и светски вид държала копринен чадър, с който се пазела от жаркото слънце и преди още да измине няколко метра по перона, насреща й се изпречила друга позната фигура. Двамата като че намерили много общи теми за разговор. После Нед Сторхъм и Изолда потеглили в един екипаж. А сега били в хотел „Палас“.

Джеймс изруга.

— Не я ли очаквахте? — заинтересува се графът.

Него този факт не го учудваше, защото жени като Изолда никога не се отказваха без дълга борба от парите и титлите.

— Адам беше съобщил, че й е платил, за да го остави намира — завинаги. Очевидно е отишла в Саратога, но не знам подробности по случая.

— Всичко това би се сторило интересно на Флора — каза с усмивка баща й.

Събеседникът му изпъшка.

— Повече от интересно, доколкото познавам Изолда.

— Присъствието й няма да промени плана ни, нали?

— Не, но винаги трябва да се плащат дяволски много пари, когато Изолда е наблизо. Надявам се, че Адам има представа как да действа спрямо нея, защото лично на мен ми идва да я удуша.

* * *

Утрото на трийсети беше много слънчево и жегата започваше да се чувства дори в осем сутринта. Джеймс, графът и малка група придружители наблюдаваха отдалеч как двата вагона на Адам бяха откачени и оставени в една странична линия. Нищо в тях не помръдна, докато влакът не се изгуби в далечината. Едва тогава плъзгащите се настрани врати на вагона-конюшня се отвориха и конете бяха изведени навън.

Джеймс видя как Адам изнася Люси, докато Хенри помагаше на Флора да слезе. Мисис Ричардс напусна последна вагона. Адам погледна право към братовчед си и се усмихна в стъклото на далекогледа му. След това всички се качиха на конете си, Адам взе дъщеря си в ръце, и малката група се отправи към възвишението, където ги очакваха Джеймс и графът.

Младият мъж нарочно беше скрил хората си зад хълма, за да не би тези, които обслужваха влака, да разпространят, че Адам е бил посрещнат от въоръжени придружители. Нито едно предимство не беше за пренебрегване при дългия път на север, който ги очакваше — имаха само три часа предимство пред Нед Сторхъм. Като се има предвид обаче, че щяха да пътуват с жени и дете, това минимално предимство бързо можеше да се стопи, тъй като преследвачите щяха да яздят много по-бързо.

Изолда прибавяше още едно неизвестно към уравнението.

Присъствието й можеше да промени плановете на всички.

* * *

Адам поздрави Джеймс с усмивка, каза „Добро утро, сър“ на бащата на Флора и благодари на всички, че са яздили дотук, за да ги придружат до дома им. Флора прибави своите благодарности към неговите, целуна баща си вместо поздрав, измърмори „Саратога беше съкрушителна“ и се усмихна, когато Люси обяви:

— Джорджи, ние ще се разведем и после ще се оженим за Флора.

Когато чу прибързаното съобщение на дъщеря си, Адам прекъсна разговора си с Джеймс и, като се обърна към графа, рече:

— Съжалявам, сър, имах намерение да поискам съгласието ви по-официално… веднага щом положението се… искам да кажа…

— Няма нужда, момчето ми — прекъсна го Джордж Бонам. — Аз също като Люси съм съучастник, защото аз накарах Флора да отиде в Саратога. Надявам се, че сте изгладили противоречията помежду си.

Нито той, нито Джеймс споменаха нещо за Изолда. Едва по-късно, вече на път, Джеймс намери сгоден случай да поговори за това с Адам, без Флора да ги чува.

— Изолда пристигна в Саратога в неделя — съобщи тихо той, вперил поглед в Люси.

Тя бъбреше с графа, който яздеше от другата страна на баща й.

Адам изви глава, очите му блестяха от гняв.

— Сигурен ли си?

— Кърли я е видял.

— Не знам защо това ме изненадва — рече тихо младият мъж. — Тя е бременна и търси баща за детето си.

— Пак ли ти?

— Мислех, че съм я разубедил, но явно съм сглупил. Проклетата кучка. Веднаж беше предостатъчно и аз й го казах.

— Тръгнала от гарата с Нед Сторхъм.

— Това може да го забави — отвърна с най-леката усмивка, която може да си представи човек, Адам. — Тя пътува с десетина куфара.

— Може ли да му бъде полезна с нещо?

Адам повдигна леко рамене.

— Не бих посмял да гадая за намеренията на Нед. В миналото той разчиташе на убийството повече отколкото на хитростта, но двамата заедно са комбина, която наистина може да обърка всеки. Зависи и какво ще му предложи или ще се престори, че му предлага Изолда.

Джеймс бавно поклати глава.

— Не ми се вярва да захапе стръвта й, каквато и да е тя. Нед си има собствен стил — най-често напада от засада.

— Може би Изолда ще успее да го разубеди.

* * *

Точно това се опитваше да стори Изолда още от неделя, но Нед Сторхъм нямаше доверие на жените. Не че имаше нещо конкретно против почтеността на Изолда — съпротивата му се дължеше преди всичко на наивността му спрямо другия пол.

А предложението й се стори много странно дори на грубоватия и див жител на граничните райони.

— Бракът никога не ме е привличал, графиньо — повтаряше за стотен път той, докато разговорът се въртеше около обичайната тема. — Не искам сам да си сложа окови.

— Това ще бъде само една формалност, Нед, колко пъти трябва да го повтарям — уверяваше го Изолда, прикривайки с усилие раздразнението си.

Мозъкът на този човек беше толкова отпуснат, колкото стегнато и силно беше тялото му.

— Ако Адам умре, дъщеря ми ще наследи имотите му — обясни отново тя, седнала изпъната като струна, отрупаните й с пръстени пръсти стиснаха здраво дръжката на чадъра — наистина трябваше да напрегне волята си, за да не удари с него грубото му лице. Колко пъти още щеше да се наложи да му повтаря всичко това?

— Естествено всеки съд би я оставил при мен, под мое попечителство. В крайна сметка аз съм й майка. Каквито и указания да е дал в завещанието си Адам за настойничеството, знам един съдия в Монтана, който би постановил тя да бъде под моя опека. А една добра сума би накарала който и да е друг от колегите му да стори същото. Аз не искам земите на Адам. Ти обаче ги искаш. Желанията ми са насочени към парите му. Така че ако се оженим след като с него се случи някакво нещастие и той умре, като мой съпруг и втори баща на Люси, никой няма да задава въпроси, ако ти отстъпя земите. С благословията на съда аз ще мога да се оправя с богатството на малолетното си дете, така че и двамата ще бъдем доволни. А след известено време ще се разведем — в Монтана законът е толкова снизходителен към разводите. Помисли си, Нед, това не е ли много по-лесно, отколкото да атакуваш Адам и индианците от племето му, където сам ти можеш да бъдеш ранен или дори убит? Той е убиецът на брат ти, можеш да бъдеш сигурен в това, дори и да няма доказателства. А ти може да си следващият.

— Франк е постъпил глупаво.

По този въпрос Изолда беше съгласна с него, но сега не беше подходящо да изказва на глас подобно мнение. Всеки, който се опиташе сам да убие Адам, щеше да умре.

— Може би не е преценил правилно противника си — отвърна любезно тя.

— Дяволски права си. Постъпил е глупаво. Пък и пиеше много.

За първи път беше успяла да се приближи толкова близо до заветната си цел — да се сдобие с богатството на мъжа си, и тя възнамеряваше да се възползва на всяка цена от странното стечение на обстоятелствата, което беше направило възможен фактът Нед Сторхъм да стои до нея и да я слуша. Откъде би могла да знае, че Адам ще убие Франк? Как без намесата на съдбата би пристигнала в такъв подходящ момент в Шайен? Как сама би могла да нареди нещата така, че човекът, който отдавна мечтаеше за долината на мъжа й да бъде толкова наивен в отношението си към жените? Действително за нея беше истинско щастие, че глупостта течеше във вените на всички от семейство Сторхъм.

Нед от своя страна може би наистина беше наивен, когато ставаше въпрос за представителки на аристокрацията, отрупани с диаманти, но затова пък обикновено успяваше да вземе онова, което желае. Точно затова слушаше графинята — тя му предлагаше нагъл начин да се сдобие с долината Аспен. Не беше убеден, че планът й ще успее, нито пък че в крайна сметка няма да се опита да го измами. Независимо дали принадлежеше на мъж или на жена, той разпознаваше прикрития поглед. Графинята никога не гледаше в очите събеседника си. Това веднага му беше направило впечатление.

Той обаче разполагаше с отбрана банда и ако предложението й не успееше, винаги можеше да прибегне до първоначалния си план. Наистина при новината за убийството на графа можеше да избухне скандал, но така или иначе никой не желаеше тази земя да остане на индианците. Всички в околностите мечтаеха да притежават прекрасните пасбища. Миналата година правителството беше направило опит да преговаря за земите на север от Йелоустоун, но той беше завършил безуспешно. Неминуемо един ден тези територии щяха да станат собственост на белите. Това беше въпрос единствено на време.

Именно поради тази причина най-вероятно, разследването за смъртта на графа щеше да бъде само една формалност. В крайна сметка той беше наполовина индианец.

— Ето какво — каза Нед, като опитваше да се усмихне, но без особен успех. — Защо не тръгнеш с нас на север и по пътя ще решим какво да правим.

— Ами, благодаря ви, мистър Сторхъм. Много бих се радвала.

Тя също трябваше да положи усилие, за да се усмихне, но след такава дългогодишна практика, определено беше по-добър актьор от събеседника си.

— Чакам с нетърпение нашия… разговор.

„Убийство“ беше това, за което си мислеха и двамата. Главната им цел беше една и съща, но както става с всички мошеници, другата им цел не беше съвсем ясна.

С типичния си хладнокръвен прагматизъм те гледаха един на друг само като на временни съюзници.

* * *

Сътрудничеството между Изолда и Нед Сторхъм даде възможност на Адам, Флора и немалката група приятели да се движат спокойно на север, докато стигнат до лагера на абсароките. Бяха преминали безпроблемно през доста бурната територия по течението на река Паудър Ривър, немалък принос за което имаха и двайсетте индиански воини, които яздеха с тях. Вечерта на четвъртия ден стигнаха селото на Четиримата вождове.

Тук се бяха събрали няколко от родовете на абсароките. Това беше вероятно последната им масова среща преди настъпването на студеното време и началото на лова на бизони. Лагерът беше доста голям и се простираше в посока изток-запад по гористите брегове на реката. Пушекът от огньовете в стотиците вигвами се издигаше в пурпурното небе, обагрено от залязващото слънце.

Джеймс и Адам бяха подкрепени от Флора и баща й в идеята, че голямото индианско село предлагаше прекрасна, макар и временна защита от Нед Сторхъм, а и пребиваването щеше да се отрази чудесно върху възстановяването на Люси след боледуването й.

Въпреки че най-лошото беше преминало, тя все още се уморяваше по-бързо от преди и апетитът й не се беше възвърнал напълно. Седмица-две на чист въздух и слънце щяха да й подействат непременно благотворно.

Впрочем всичко това нямаше да бъде излишно и за баща й. Той все още не беше успял да възстанови предишните си килограми, макар че никой не се осмеляваше да го посъветва да си почине. А перспективата, която се разкриваше пред него — да се бори със съюзените Изолда и Нед Сторхъм, щеше да изисква от всички изключителна издръжливост.

Когато навлязоха в селото, конниците бяха приветствани от всички страни с радостни викове, подсилени от по принцип празничното настроение, което цареше винаги при събиранията на родовете. Алън и Дъглас бяха застанали пред вигвама на графа и се усмихваха, доволни да видят приятелите си отново живи и здрави.

Войните, които ги бяха придружавали се разпръснаха сред семействата си. Адам и Джеймс слязоха от конете си край колибата на Джордж Бонам, заедно със собственика й и дъщеря му, а Люси се втурна да разглежда рисунките на Адам.

Положението стана неловко, когато Хенри започна да сваля багажа на Флора от коня й и след това да се колебае къде да го отнесе, тъй като не знаеше къде ще остане да спи младата жена.

— Защо да не се съберем всички заедно за вечеря — предложи тя. — Дотогава ще прекарам времето си с татко, за да чуя какво се е случило докато ме нямаше. Ще доведем Люси с нас, когато дойдем.

Всички приеха охотно дипломатичното й предложение. Хенри занесе багажа й в колибата на Бонам, а Джеймс и Адам временно се разделиха с тях.

— Е, кажи ми сега — рече графът, като хвана дъщеря си за ръката и я поведе към едно приятно местенце край някаква дива череша, — доволна ли си, че отида в Саратога?

— Винаги си бил толкова далновиден, татко — каза тя, като се отпусна в прохладната трева. — Не бих могла да бъда по-щастлива.

— И не се сърдиш, че се намесих? През цялото време се опасявах, че може би съм те накарал да направиш нещо, което не ти е приятно.

— В сравнение със Сара си начинаещ аматьор, когато става дума за оказване на натиск. Тя беше решена на всяка цена да види Адам оплетен в мрежите ми.

— И очевидно е успяла.

— О, да. И мисля, че това й достави истинско удоволствие.

— Сигурен съм.

Внезапната промяна в погледа му издаде, че нещо го тревожеше.

— А как ще се оправяш със съпругата на Адам? Неприятно ми е да споменавам това, но все пак тя съществува.

— Джеймс започна да се занимава с анулирането на брака им.

Сериозността изчезна от очите му.

— Така ли? В такъв случай бъдещето ти не е толкова неясно.

Дълготрайната извънбрачна любовна връзка беше често срещано явление там, където разводите не бяха разрешени, но той щеше да бъде много по-спокоен, ако положението на Флора беше по-определено, а не така неустановено и половинчато.

— Възнамеряваме да се оженим веднага след анулирането на брака им.

— Ще се погрижа Прендъргаст също да вземе участие в случая. Той се ползва с огромно влияние на всички нива във Ватикана. Така че всичко върви на добре — каза с видимо задоволство той.

Щастието на Флора беше от първостепенно значение за него.

— Всичко се развива чудесно, татко. Връщаме се в ранчото след кратък престой тук.

— Юкатан отлага ли се?

— Временно.

— Имаш ли нещо против?

— Не, защото то няма да трае дълго, а и Адам обеща да пътува с мен. Много съм доволна.

— Люси те харесва. А това е много важно.

— Както и теб — каза дъщеря му. — Така че в крайна сметка все пак ще имаш внучка, татко — добави по-тихо тя.

— Това никога не ме е притеснявало, скъпа. Ти си ми напълно достатъчна, за да бъда щастлив.

— Ще останеш ли известно време с нас в Монтана?

Графът се усмихна.

— Много лесно можеш да ме убедиш. Тук открих тази необятна, нова за мен култура, която чака да бъде изследвана. Така че имам две причини, за да остана.

— Прекрасно. В такъв случай всички заедно ще живеем и ще бъдем щастливи в долината Аспен — каза с широка усмивка Флора. — Точно както в романите на мисис Бърнет, които винаги имат хубав край.

По всичко личеше, че Адам не беше споменавал пред нея за смъртта на Франк Сторхъм и очакваните поради това неприятности, мислеше си Джордж Бонам. Както и за присъствието на Изолда по тези места. Във всеки случай имаше достатъчно време дъщеря му да научи за тези неприятности. И без това пътуването им дотук беше изпълнено с достатъчно тревоги.

— Нямам търпение да отидем в ранчото — отвърна с усмивка той.

* * *

Докато Флора и баща й обсъждаха събитията от последните няколко седмици, Джеймс и Адам подготвяха стратегията си срещу Нед Сторхъм. И двамата бяха единодушни, че Флора и Люси щяха да бъдат в по-голяма безопасност, ако останеха в индианското селище до разрешаването на конфликта.

Освен това мислеха, че трябва да отидат да намерят Нед, преди да е успял да събере прекалено голяма банда.

— Сега е във Вирджиния сити или в Елена, за да търси хора — отбеляза Адам. — След почивката, дадена ни вследствие разтурването на милицията на Мар…

Той вдигна рамене.

— …има достатъчно много индиански бойци, които очакват да бъдат използвани — допълни саркастично братовчед му.

— Тръгваме след три дни — обяви Адам. — Искам да бъда сигурен, че Люси се е оправила окончателно, преди да я оставя. Доктор Потс ни предупреди неколкократно, че е възможно връщане на болестта. Пък и — усмихна се той, — вероятно ще ми е нужно не по-малко време от това, за да убедя Флора да остане да ме чака.

* * *

В същото време, когато двамата братовчеди избираха датата за потеглянето си, Изолда пътуваше към Елена. Вече трети пореден ден беше горещо като в пещ. Въпреки че спираха често, за да дават почивка на конете, пътуването беше истинско изпитание за крехката Изолда. Тя яздеше настрани, както подобаваше на една дама. Шевиотът, от който бяха ушити дрехите й за езда, представляваше солидна бариера срещу всеки повей на ветреца. Условията, при които трябваше да живее през последните дни, бяха нещо съвсем ново за графинята, която винаги беше гледала на всяка физическа дейност като на нещо, което беше задължително единствено за работническата класа.

Болките й започнаха през нощта и на следващата сутрин, когато смени бельото си, тя забеляза кървави петна по него. Дори Нед Сторхам не беше отказал да вземат един от куфарите й, така че тя имаше възможност да сменя дрехите си всеки ден. Останалата част от багажа й ги следваше някъде назад.

Тези първи кървави петна съвсем не я изплашиха. Напротив, тя ги посрещна с истинско облекчение. Ако успееше да се избави от детето на кочияша си, това щеше да й спести многобройните неприятни моменти през оставащите седем месеца бременност, а след това и задължението да търси някаква ферма, където да остави бебето. Нямаше намерение да се занимава с отглеждане на незаконното дете на своя слуга.

Изолда се усмихна доволно, докато разглеждаше петната. Като че всичките й проблеми се разрешаваха от само себе си.

След като го беше допуснала в леглото си, младият й слуга започна да си въобразява, че всичко му е позволено. Скоро щеше да й се наложи да го подкупи, за да се махне, но Адам й беше спестил тези разходи.

А ако сега това кървене доведеше до спонтанен аборт, когато стигнеше в Елена, тя вече щеше да е в удобна позиция, за да изисква да си остане съпруга на Адам.

Разбира се, само за известно време.

А после, след грижливо подготвения „нещастен случай“ със съпруга й, тя щеше да бъде свободна да харчи парите му в Европа. Щеше да изпрати Люси в някой интернат. Може би в Англия. Така щеше да бъде достатъчно далече от нея.

* * *

По време на вечерята във вигвама на Адам, тази вечер цареше празнично настроение. Храната беше приготвена от многобройните му роднини. Разговорът се въртеше предимно около предстоящия лов на бизони и Флора успяваше да разбере голяма част от това, което се говореше, а останалото й превеждаше Адам. Баща й, както и Алън, и Дъглас, също бяха станали доста компетентни и тя разполагаше с доста помощници, когато искаше на свой ред да каже нещо.

Компанията включваше и няколко жени — братовчедки, лели, съпруги на мъжката част от присъстващите. С верния усет на влюбена жена забелязваше всеки поглед или усмивка, разменяни между Адам и една хубава млада индианка. Очевидно имаше нещо в миналото им, което ги свързваше, вероятно случайна близост помежду им. Припомняха си с много шеги за юношеството, прекарано заедно.

Името й беше Пролетна Лилия. Тя очевидно беше вдовица, а децата й като че бяха от специално значение за Адам.

Флора полагаше усилия да прикрие ревността си по време на дългата вечеря. Адам трябваше да се справя с доста сериозни проблеми и не трябваше да го занимава с дребнавата си ревност. Не трябваше да му създава допълнителни трудности и да се държи като избухливо дете. Заплахата от Нед Сторхъм висеше като Дамоклиев меч над главите им, а разводът с Изолда щеше да бъде истинско изпитание за търпението и богатството му. Затова трябваше да се справи с ревността си като възрастен човек. Адам я обичаше. Какво значение имаше, че те като че се познаваха доста добре с Пролетна Лилия? Той също като нея имаше право на свое минало. Това беше разумно разрешение на въпроса. Като на голям човек. Справедливо.

Неведнъж обаче по време на вечерята усмивката на Флора ставаше изкуствена. Въпреки опитите си да се контролира, недоволството й ставаше явно, когато Пролетна Лилия се приближаваше прекалено много, или пък се усмихваше прекалено интимно, или пък когато двамата се връщаха към общи спомени. А когато младата индианка си тръгна, Адам я целуна шумно по бузата, а тя му хвърли изкусителен поглед.

И естествено си тръгна последна. „Сигурно би предпочела да остане с Адам“ — мислеше гневно Флора. Което и каза с доста разгорещен тон веднага след като останаха сами.

Адам хвърли поглед към заспалата върху купчина кожи в един ъгъл на вигвама Люси, хвана здраво за китката младата жена и я дръпна към изхода. Тъй като поради жегата покривалото, което служеше за врата стоеше постоянно отворено, той я помъкна към брега на реката извън лагера, тъй като не искаше съседите да станат свидетели на спора им.

— Тя е влюбена в теб, нали? — изсъска Флора, като се опитваше да измъкне ръката си.

Разсъжденията на „зряла жена“ бяха забравени.

— Приятели сме — избоботи тихо той, като оглеждаше съседните колиби.

Беше все още рано — никой освен децата не спеше.

Направи й впечатление, че не трябваше да уточнява за коя жена ставаше дума. „Дявол да го вземе!“ — помисли гневно тя. Разбираше прекрасно за кого говори.

— Предполагам, че имаш доста приятелки тук — отвърна ядосано тя. — И всички те чакат само да дойдеш в летния лагер, за да те прелъстят. Пролетна Лилия твоята любимка ли е?

— Така е — съгласи се той, но нямаше намерение да изравя томахавката на войната с Флора.

Вместо това я прегърна.

— Защото беше жена на брат ми — обясни той, като крачеше в мрака, без да изпуска съпротивляващата се Флора.

— Тя не би имала нищо против да бъде и нещо повече, можеш да ми вярваш — възрази възбудено младата жена, като не се отказваше от опитите си да се освободи. — Видях как ти се усмихна, преди да си тръгне.

— Напълно съм способен да кажа „не“.

Вече бяха отминали и последните колиби, така че Адам отново говореше с нормален глас.

— Значи вече ти е предложила? — възкликна Флора. — „Вземи ме, по дяволите, вземи ме веднага!“

— Съжалявам.

Гласът му беше нещо средно между ръмжене и мъркане. Той продължаваше да я води към реката.

— Ей сега ще разясним някои от недоразуменията си — рече натъртено той. — Като започнем с ненужната ревност. Откакто те познавам дори не съм погледнал друга жена.

— Точно така. А как би определил целувката, която залепи на бузата на Пролетна Лилия, когато тя си тръгна?

— Любезност.

— Сигурна съм, че е оценила учтивостта ти — отвърна хапливо Флора. — Доколко любезен възнамеряваш да бъдеш към другите жени, стремящи се към твоето благоволение? Още утре можеш да ме отведеш в ранчото си. Поне там няма да се налага да гледам копнежа в очите им.

Реката, към която се приближаваха, проблясваше на лунната светлина. Лекият нощен ветрец шумеше сред растителността по бреговете й. Без да отговаря, Адам я поведе към възвишението пред тях и щом стигнаха на върха му, се загледа за миг в сребърната лента, движеща се на запад.

— Не би трябвало да се караме заради това — каза тихо той. — Виж, луната е обградена от сияние. Наближава буря.

И той се отпусна върху меката ухаеща трева, като че без да усеща тежестта на Флора в ръцете си.

— Обичам те — прошепна младият мъж, без да я изпуска от обятията си.

Очите му не се виждаха в мрака.

— Никога досега не съм обичал друг, освен Люси. Казах на всички в лагера, че ще се женя за теб, а че жените ме гледат така, не е по моя вина. Важното е, че аз не отвръщам на погледите им — не по начина, по който те го правят. Не знам как да се изразя по-ясно.

Колко простичко звучеше всичко в неговата уста, без да се усложнява от бушуващите в съзнанието й емоции.

— Не съм привикнала на това, Адам — измърмори Флора.

Враждебността й беше укротена от неговата искреност, негодуванието й започваше да затихва.

— Доскоро не ми бяха познати нито любовта, нито ревността.

Тя въздъхна.

— Мразя се, че реагирам като някоя от онези разглезени дами, на които винаги съм се присмивала и чието държание съм намирала за детинско. Извинявай.

Усмивката й светна на лунната светлина.

— Все пак не направих сцена по време на вечерята.

— Ценя въздържанието ти. Спести ми безкрайните шеги, които щях да слушам до края на живота си. Предполага се, че един мъж трябва да може да контролира жена си.

— Небето не позволи да те поставя в такова неудобно положение.

Гласът й като че ли секна.

— Няма нищо, скъпа — отвърна припряно Адам. — Това е само мъжката гледна точка. Жените също имат своите разбирания. Въпреки че и двамата знаем на кого се падат всички отговорности, — продължи да говори все така нежно той, като се усмихна закачливо, — нали така?

— Да — отговори тихо Флора.

— На по-силния — прошепна младият мъж, като бързо се завъртя, така че Флора остана под него и я притисна към земята.

— На по-умния — каза тя, като повдигна глава и докосна с устните си неговите.

— На по-силния и по-умния — измърмори Адам, като се привдигна, подпря се на единия си лакът и бавно вдигна нагоре полата й, така че ветрецът погали голите й крака. — Ммм, прекрасно е на пипане…

Ръката му продължи нагоре, плъзна се между бедрата й, пръстите му бавно проникнаха в нея. Тя повдигна леко крака, за да може той да се убеди, че е готова.

— Питам се — каза беззвучно тя с почти контраалтов глас, — дали ако успея да се изразя правилно и да развълнувам в достатъчна степен мъжествеността ти, би… ме любил.

Тя погали твърдата издутина под панталоните му, пръстите й се плъзнаха по кожата, от която бяха ушити и стиснаха това, което се намираше отдолу.

Той изохка дълбоко, гърлено и очите му се затвориха.

— Това е само една мисъл — продължи тя, без да отслабва натиска си.

След доста дълъг интервал, през който младият мъж потрепваше под ръката й, той се протегна и отмести дланта й, очите му се отвориха бавно и, като я погледна, измърмори:

— Убеди ме.

— Виждаш ли.

Тя се усмихна скромно като невинна млада девица.

Адам се разсмя.

— Един на нула за теб, скъпа — рече благосклонно той, — но ми се струва, че резултатите могат да се обърнат в моя полза малко по-късно… — усмихнатите му очи я наблюдаваха внимателно, — когато — как да кажа — се засили интересът ти към… оргазма.

— Не си особено любезен.

— Но затова пък съм на твое разположение.

— Нямам нужда от теб.

— Защо да не проверим…

Пръстите му отново проникнаха дълбоко в нея и леко се раздвижиха. Както беше очаквал, отговорът й беше незабавен.

— Ммм…

Дишането й се учести.

— Може би… бихме могли да… се споразумеем.

— Слушам.

Тази игра под огряното от луната лятно небе беше наистина много вълнуваща.

— От какво си готова да се откажеш?

„От всичко — помисли си тя, — стига да мога да те усетя в себе си.“

— Ще измисля нещо утре — отвърна вместо това уклончиво тя. — Махни това.

И тя започна да развързва връзките на панталоните му.

Той отстрани ръката й и я покри я със своята, като не й позволяваше да се освободи.

— Не съм съгласен — рече нежно той. — Ти не ми сътрудничиш.

Настана кратко мълчание, след което тя заговори толкова тихо, че той едва я чу.

— Няма да създавам проблеми във връзка с Пролетна Лилия.

Адам се усмихна. Това наистина беше огромна отстъпка.

— А аз ще те оставя да даваш нареждания — отвърна очарован той, за да й се отблагодари.

— Колко мило.

— Точно така.

— А сега ще пристъпим ли към действия?

— Точно си мислех, че бихме могли.

— А ако ни видят?

Тревистото възвишение край реката беше открито и всеки, който решеше да се разходи насам, щеше да ги види.

— Отказваш ли се?

Знаеше предварително какъв ще бъде отговорът.

— Колко безцеремонно звучиш.

Защото вече имаше достатъчно опит, помисли си младият мъж, но вместо тази забележка, която щеше да предизвика спорове, каза:

— Ще те покрия с тялото си.

— Това би ми допаднало — прошепна тя.

Искаше й се да го усети върху себе си, и по себе си, и в себе си. Искаше й се да бъде притежавана, да усети силния му гръб под дланите си, искаше й се силата на бясното му, необуздано желание да я накара да се почувства слаба и изгаряща от копнеж.

— Побързай — каза Флора.

— Цялата нощ е пред нас. Няма защо да бързам.

— Ще го направиш заради мен.

Думите й прозвучаха заплашително.

— Ммм — промърмори с усмивка Адам. — Това ми се струва познато. Да не би да мислиш да проявяваш сексуална взискателност.

— И то винаги.

Миглите му се спуснаха надолу, така че от очите му останаха да се виждат само две тесни цепки.

— Това звучи много приятно.

— Надявах се да бъде така.

Младият мъж се усмихна широко.

— Може би именно заради това те обичам.

А след това изражението му се промени. По осветеното му от луната лице се четеше безкрайна нежност.

— Заради това, както и поради хиляда други причини.

Шепотът му беше като кадифе.

— Или десет хиляди — измърмори Флора. — Чувствам се беззащитна — прошепна тя, без да отделя устните си от неговите. — Безпомощна в любовта.

— А аз съм тук, за да ти помогна.

Гласът му беше тих, съблазнителен.

Той хвана връзките на панталоните си и започна да ги развързва.

Нетърпелива, водена от непознати импулси, пробягващи в кръвта й, младата жена смъкна с пестеливи жестове полата си, измъкна блузата и долната риза през главата си с такова рязко движение, че деликатната долна дреха се разпра в единия си край.

— Това надпреварване ли е? — пошегува се Адам, взе блузата и разпраната риза от ръцете й и ги хвърли на тревата.

Тя пое дълбоко дъх, за да поукроти бесния порив на кръвта във вените си.

— Би могло да се каже.

Гласът й потрепваше леко.

— Имаш ли нещо против?

Той се усмихна.

— Скъпа, та всеки мъж мечтае за това.

— Добре тогава — отвърна с известна доза нахалство тя.

Той отново се засмя.

— Очевидно дамата няма интерес към предварителната игра.

— Адам…!

Звукът беше нещо средно между заповед и стенание.

Тя получи оргазъм в мига, в който младият мъж проникна в нея.

Още в първата секунда.

Разтърсена от незабавния си, зашеметяващ оргазъм, Флора се учудваше доколко беззащитна беше станала заради любовта си. Адам обаче все още не беше свършил и само след секунди този въпрос беше изместен от удоволствието.

Тя повдигна леко бедра. Адам, който винаги разпознаваше женските желания, дори и безгласно изречените, отвърна веднага на повика й, като първо започна да се движи по-внимателно, давайки й време да се съвземе след току-що изживяната кулминация. Постепенно движенията му станаха по-невъздържани.

След като тя достигна за рекордно кратко време втори и трети път до върховния момент, Адам се почувства наистина учуден от трескавите й, пламенни реакции. И той галантно й даде възможност да изживее още на два пъти същите силни усещания, преди сам да стигне до края. Когато Флора най-после отвори очи и примигна срещу бляскавата луна, тя погледна към лежащия до нея мъж и прошепна:

— Толкова те обичам. Като зашеметена съм от силния си копнеж по теб. Изгарям от желание за докосването ти, за целувките ти, за близостта ти.

И тя го погледна ужасена — очевидно не само той беше забелязал невъздържаността й тази вечер.

— Това ме плаши.

— Това е любовта, скъпа — отвърна тихо Адам, като че се опитваше да я успокои, защото беше се стреснала насън.

Докосна бузата й с пръст. Разбираше прекрасно бясното й желание, неуправляемите чувства, които владееха и него, сладката отрова, която го беше накарала да забрави дори дълбоко вкоренения в него страх от женитбата.

— Кажи, че винаги ще ме обичаш.

Никога не беше усещала подобно безпокойство — чувстваше се цяла, пълноценна само в обятията му.

— Сигурно съм уморена — добави смутено тя, търсейки някакво логично обяснение за уязвимостта си.

— Винаги ще те обичам — каза простичко той, изпълнен със симпатия към емоционалната борба, която водеше тя — той самият беше преживял нещо подобно в Саратога. — Ще те обичам повече от най-високите върхове на дърветата — добави нежно той, гласът му беше притихнал като лятната нощ. — Повече от най-високите върхове на планината… сега, в този миг — утре… и завинаги.

— Добре — отвърна с въздишка тя. — Сигурен ли си? О, Господи — измърмори неспокойно тя, — чувствам се толкова странно…

— Любовта е като жива — каза тихо Адам. — Тя стимулира и възбужда, тя оцветява всяко едно кътче на света. Тя прави цветята да изглеждат по-нежни, небето — по-синьо, променя представата за щастие…

— Набързо слага край на живот, изпълнен с пътувания — намеси се Флора.

— Или пък го изпълва с неизмерима радост — добави младият мъж. — Ние се открихме един друг и ще изживеем живота си заедно. Няма от какво да се плашиш.

Той се усмихна.

— Нямам търпение да ти дам възможност да проявиш вкуса си при избора на новите мебели.

Флора се усмихна в отговор.

— Всичко, което може да се сгъва, да се пакетира или което Хенри може да купи мимоходом.

Устните й се присвиха леко.

— Което означава, че трябва да променя някои от навиците си, щом искам да се опитам да пусна някъде корени.

— Всеки, който може с оръжие в ръка да си проправи път сред група китайски бандити, би се справил успешно с тази задача, сигурен съм в това — увери я Адам.

— В такъв случай объркването ми е само временно явление?

— Вероятно все още си уморена от дългото ни пътуване — отвърна любезно младият мъж, тъй като разбираше прекрасно несигурността, която я измъчваше. — Искаш ли да поспиш? Тук или във вигвама?

— Всъщност — не.

В гласа й звучаха познатите възбудени нотки, отражение на вълнението, което я обземаше отново.

— Наистина… — започна шеговито той.

— Уморен ли си?

Тя протегна ръка и прокара длан по широките му рамена, надолу по мускулестото му тяло — ребрата му все още се брояха след наскоро прекараната болест.

— Би ли имал нещо против… искам да кажа — ако не си много уморен… въпреки че може би е прекалено скоро…

— Погледни — прекъсна опитите й да прояви тактичност младият мъж и погледна надолу.

— О…

Тихо възклицание, израз на учудване.

— По всяко време, скъпа.

Усмивката, която се появи на лицето й, изразяваше искрената й радост.

— Благодаря ти — прошепна тя.

* * *

Призори, след една незабравима нощ, Адам се търкулна по изпотъпканата трева, затършува из дрехите си и подаде на Флора украсена с мъниста торбичка.

— Мислех да ти го дам след като гостите ни си тръгнат.

— Аз обаче провалих плановете ти.

Той се усмихна.

— Не се оплаквам, биа.

Тя развърза кесийката и, оглеждайки я, я обърна надолу. В ръката й падна бляскава брошка.

На дланта й с диаманти беше написано „блаженство“. Семпъл деликатен дизайн, изработен с големи скъпоценни камъни.

— Много е красиво — прошепна тя, обзета от спомени за тяхната първа нощ във влака, изпълнена с нежност.

— Ти си моето блаженство — каза тихо Адам. — Исках да го знаеш.

— Ще се разплача — промълви с усилие младата жена, опитвайки се да преглътне буцата в гърлото си. — А аз никога не плача.

— Нямам нищо против да си поплачеш.

Винаги се беше учудвал от нейното себеотрицание и сила. Той я вдигна, постави я в скута си, обгърна я с ръце и започна леко да я полюлява, както правеше с Люси, за да я успокои.

— Чувствата ми са в пълен безпорядък — извини се тя, като хълцаше, подпряла глава на гърдите му, а сълзите й се стичаха по лицето й. — Не знам защо плача.

После изтри мокрите си бузи.

— Просто те обичам толкова много.

— Тогава сме квит. Защото и аз те обичам толкова, че чувствата ми са неуправляеми. Кажи, хареса ли ти?

И той докосна бляскавите диаманти, лежащи в дланта й, за да я поразсее.

— Прекрасно е — прошепна Флора, като облиза една сълза, потекла към ъгълчето на устата й. — И ти си прекрасен, толкова си нежен, но не мога да си обясня как… как успя…

— Джеймс го направи — прекъсна я той, обърса бузите й с опакото на ръката си и я целуна по челото. — Поръчал да изработят брошката, докато чакаше пристигането ни в Шайен. Изпратих му по телеграфа инструкциите си.

— Мислиш ли, че сме прекалено щастливи? — попита с треперещ глас Флора, свръхчувствителна към най-незабележимите нюанси на емоциите, пияна от любов, измъчвана от нетипичен за нея страх.

Тревожеше я подозрението, че животът може би не е чак толкова съвършен и че по-късно щеше да се наложи да плащат за блаженството, което изпитваха сега.

— Не, просто сме истински щастливи. Това е — заяви убедено Адам, а ръцете му я притиснаха още по-силно.

И той възнамеряваше твърдо да направи всичко възможно щастието им да продължи.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА

Когато Флора се събуди на следващата сутрин, чувстваше особено неразположение, като че беше яла нещо развалено. По време на закуска продължи да се бори с желанието си да повърне и се опитваше да се съсредоточи върху въпросите на Люси. Не й се искаше да тревожи Адам. Той веднага щеше да си помисли, че това е холера, а тя беше сигурна, че неприятните усещания, които имаше в стомаха си бяха доста по-слаби от симптомите, които беше видяла във влака.

Когато след закуска Адам излезе да нагледа конете, които щяха да яздят по-късно през деня, двете с Люси останаха в прохладния вигвам, за да упражняват някои от последните изречения на езика на абсароките, които графът бе записал предишната нощ.

Не след дълго урокът им беше прекъснат от пристигането на Пролетна Лилия и децата й.

— Нямат търпение да си поиграят с Люси — обясни гостенката, застанала до входа. — Може ли да влезем?

— Заповядайте — отвърна учтиво младата жена.

Страховете, породени от ревността й, бяха изчезнали предишната нощ. А и беше обещала на Адам да се държи любезно с нея.

Децата веднага изтичаха заедно навън, а Пролетна Лилия влезе във вигвама, подаде на Флора изплетено от върбови клонки панерче, пълно с дребни сладки, направени от ягоди, малини, лешници и сироп.

— Предложение за мир — каза с усмивка тя.

— Нива показвах толкова ясно емоциите си — изчерви се леко Флора, като пое панерчето. — Извинявай. Адам ми обясни колко много значите за него ти и твоето семейство.

Тя взе една от дребните сладки и я сложи в устата си.

— Той обича само теб — каза стройната чернокоса жена. — Всички разбраха това, толкова е очевидно. Радвам се, че той най-после намери някой, който да го направи щастлив. Неговата съпруга съсипа живота му, а сега на всичкото отгоре отново е тук — кой знае какви неприятности замисля пак.

Флора се задави със сладката, шокирана от неочакваната новина. Изолда в Монтана! В мислите й настъпи истински хаос. В отговор на това стомахът й като че се сви и тя внезапно усети, че закуската започва да се качва към гърлото й. Тя затисна с длан уста, избърбори едно „Извинявай“ и изскочи от вигвама.

Малко по-късно Пролетна Лилия я завари коленичила под едно сливово дърво, пребледняла и с покрито с дребни капчици пот лице, а съдържанието на стомаха й лежеше на земята пред нея.

Тя подаде на Флора една влажна кърпа, помогна й да се изправи и я поведе към колибата. Там настоя младата жена да си легне.

— Вече съм добре — каза слабо Флора, отпусната върху ложето от натрупани една върху друга бизонови кожи.

Доколкото можеше да се чувства добре, при положение че съпругата на Адам отново се беше върнала в Монтана.

— Новината за Изолда беше… — тя преглътна с усилие, за да се освободи от набралата се в устата й слюнка. — Беше истинска изненада — прошепна тя, усещайки, че всеки момент ще повърне отново.

— Стомахът ти нещо не е ли наред тази сутрин? — попита гостенката й, без да обръща внимание на коментара по повод на Изолда, тъй като отдавна беше я обявила в мислите си за безполезна.

Много повече я интересуваше здравословното състояние на Флора.

— Малко.

— Напоследък спиш ли повече? Чувстваш ли се уморена?

— Наистина се чувствам уморена, но пътуването от Саратога беше изтощително, като се има предвид боледуването на Люси и Адам.

И тя предпазливо пое дълбока глътка свеж въздух.

— Сигурна съм, че като си починем няколко дни, няма да съм толкова уморена.

— Гърдите ти болезнени ли са?

Разговорът внезапно беше се отклонил в друга посока. Последният въпрос на Пролетна Лилия определено беше от личен характер. Или поне стомахът й го прие така. След като преодоля смайването си, тя попита предпазливо:

— Какво искаш да кажеш?

— Извинявай, ако се меся — отговори любезно младата жена, — но видът ти е блед, а така изглеждат обикновено жените в началото на бременността си. На Адам ще му бъде много приятно, сигурна съм. Той обожава децата.

— Това е невъзможно.

Но още докато произнасяше тази дума, тя усети, че отново започва да й се гади и направи всичко възможно, за да се пребори с това усещане.

— Ще ти направя чай. Помага много.

— Струва ми се, че се лъжеш — прошепна Флора, като се опитваше да диша бавно, с надеждата, че това ще й помогне.

— Все пак опитай. Винаги първите три месеца от бременността си сутрин не можех да хапна нищо, ако първо не изпиех чаша чай.

— Искам да кажа — лъжеш се, че съм бременна — измърмори Флора, като се надигна, подпря се на лакти и притвори очи. — Надявам се, че не се разболявам от холера.

Беше отчаяна.

— Не съм виждала болни от холера — отбеляза Пролетна Лилия, — но съм виждала подобно на твоето неразположение у много бременни жени. А за Изолда няма защо да се тревожиш — Адам ще се оправи с нея. Чух го като казваше на Джеймс, че ще намери начин да я накара да си отиде най-късно до един месец.

При споменаване на името на Изолда стомахът й отново се присви и младата жена изохка.

— Не мърдай — рече припряно Пролетна Лилия. — Няма да кажа нито дума повече преди да ти направя чай и тогава ще видиш колко по-добре ще се почувстваш.

Разбираше доколко травмиращо можеше да бъде дори само споменаването на съпругата на Адам.

И така, докато Флора лежеше неподвижно, опитвайки се да се пребори с желанието си да повърне, Пролетна Лилия прибяга да вземе една торбичка с билки от вигвама си. След като се върна стопли вода и направи по чаша чай и за двете. Очевидно всичко в колибата на Адам й беше добре познато.

— Обичам чая слаб и с много захар — каза тя и подкрепи думите си с действия. — Ето, опитай — продължи да говори тя, като помогна на Флора да седне и вдигна чашата до устните й.

Промяната, която настъпи, беше истинско чудо. Само след минути младата жена се почувства несравнимо по-добре, спазмите бяха преминали, вече можеше да мисли и за друго, освен за повръщане и дори забеляза, че децата отново играеха на гоненица в малката поляна между вигвама и реката.

— Е, сега не ти ли е по-добре?

Пролетна лилия се усмихваше топло. Флора чак сега си даде сметка за безупречния овал на лицето й.

— Безкрайно по-добре — въздъхна с благодарност тя. — Много ти благодаря.

— Трябва да кажеш на Адам. Ще бъде страшно щастлив.

— Страхувам се, че не ме разбра — отвърна едва чуто Флора. — Аз не мога да имам деца заради една болест, която прекарах преди години. Няколко лекари потвърдиха диагнозата.

— Според мен те са сбъркали.

Думите й звучаха толкова уверено, че Флора за първи път в живота си помисли, че тази вероятност може би все пак съществува. Тази надежда обаче беше незабавно отхвърлена. Десетина лекари не можеше да грешат, каквито и да бяха заключенията на Пролетна Лилия.

— Иска ми се да си права, но…

И младата жена бавно поклати глава.

— Е, поне чаят излекува стомаха ти — отговори любезно събеседницата й.

„Жената на Адам скоро ще се убеди сама, когато коремът й започне да расте“ — помисли си тя. Не беше нужно да се опитва да убеди в това непременно днес.

— Кажи ми, когато се почувстваш по-добре — искам да те запозная и с други от роднините на Адам. Всички те изгарят от нетърпение. Той най-после е отново щастливи цялото му семейство е доволно, че те е намерил.

„Или може би е намерил нас“ — помисли зашеметена Флора, която въпреки всичко не можеше да не се надява.

* * *

Тя обаче не спомена пред Адам за проблемите, които беше имала със стомаха си, защото знаеше, че той ще се разтревожи сериозно. Освен това с множество рационални доводи обяви за несъстоятелни копнежите си. Единственото, което каза на Адам, беше че Пролетна Лилия я беше посетила. И го попита за Изолда.

— Не е нужно да ми спестяваш неприятните теми — каза тя, докато той си почиваше върху бизоновите кожи. — Предпочитам да знам.

— Не виждах защо да развалям приятното ни прекарване тук. Аз сам го научих неотдавна от Джеймс, пък и засега не можем да сторим нищо по този въпрос.

Той докосна обиците си — несъзнателен жест, с който като че се опитваше да прогони злото.

— Ще ти бъде нужно нещо повече от талисмана, за да се отървеш от нея — усмихна се топло Флора, очарована от присъщата му вяра в силите на отвъдното.

Сега, след като Люси вече се чувстваше добре, обиците му стояха отново на мястото си и той изглеждаше като типичен воин от племето на абсароките, така както носеше само панталони от кожа на лос и мокасини, а гърдите му бяха напълно голи.

— Имаме време да се тревожим заради нея по-късно — отвърна спокойно той. — Това, което ме интересува най-вече в момента, е възможността да поплувам. Водата ми се струва дяволски примамлива в тази жега. Ела да вземем Люси.

Прекараха приятен спокоен ден в семейна обстановка като плуваха в реката, пекоха се на слънце, а по-късно, когато горещината понамаля, пояздиха по съседните хълмове. А през нощта, след като Люси заспа, те седяха навън под осеяното със звезди небе и слушаха барабаните, под чиито звуци танцуваха част от представителите на племето. Пулсиращият ритъм пронизваше мрака и стигаше до закътаното им местенце край речния бряг.

После, като че засегнати от някаква специална магия, се любиха бавно, а величественото нощно небе беше надвиснало като вълшебен балдахин над тях. Звездите над главите им като че изписваха думата „блаженство“. Това беше лятото на тяхната любов. И те лежаха в обятията си докато луната започна да отстъпва мястото си на кехлибареножълтата зора.

* * *

Много рано на другата сутрин Флора повърна пак. Този път Адам беше този, който поддържаше главата й, а после избърса лицето й и я отведе обратно във вигвама.

— Точно от това се опасявах — каза той, като я сложи да си легне отново. — Разболяването ти от холера беше само въпрос на време. За щастие все още имаме от лекарството на доктор Потс, а аз ще се грижа за теб, докато се почувстваш по-добре.

„Нед Сторхъм щеше да почака“ — помисли си той, като вече наум променяше плановете си.

— Това не е холера — рече обезсилена Флора. Стомахът й все още я измъчваше. — Вчера сутринта пак повърнах, но Пролетна Лилия ми направи чай и това ме оправи. След това през целия ден ми нямаше нищо. Ако това беше холера, скъпи — отбеляза тя, — щеше да ми е непрекъснато зле. Би ли ми сварил по-слаб чай?

Малко по-късно, когато й донесе пълната чаша, от която се вдигаше пара, тя се надигна, подпря се на лакът и започна да отпива от чая, докато той мълчаливо я наблюдаваше. Абсолютната му неподвижност и съсредоточеност издаваше опита му като разузнавач.

— Страшно е ефикасен — измърмори с благодарност Флора, сложи встрани чашата и се изправи в седнало положение. — Пролетна Лилия каза, че ключът за това са двете пълни лъжици захар. Убедих се в това от собствен опит, тъй като вече втора сутрин това ме спасява от непрекъснатото усещане че й се повдига.

— От какво мислиш, че е това? — попита тихо той.

После погледна към спокойно спящата на мекото си легло Люси, като си припомни сутрешните пристъпи, придружени с повръщане на Изолда.

Флора вдигна рамене.

— Не знам, но съм сигурна, че не е холера. Виж, кожата ми е розова и изобщо не е суха, гласът ми е наред и повръщам само сутрин. Трябваше да не се съглася и със заключението но Пролетна Лилия.

— Какво заключение?

Погледът му беше напрегнат.

— Това, което очевидно се прави при такъв род неразположения. Тя обаче не беше запозната с моя случай. След като й казах, тя разбра.

— За това, че не можеш да имаш деца ли?

Гласът му беше тих, унил.

— Имаш ли нещо против, че й казах? Чувствам се така, като че те предавам заради това, че не мога да нося твоите деца. Може би не трябваше да споменавам това пред нея.

Адам поклати глава.

— Не, постъпила се добре. Не виждам причина да крием. Тя съгласи ли се с теб?

— Отпърво не се съгласи, но мисля, че промени мнението си щом, й обясних.

— Вече изглеждаш по-добре — каза нежно той. — Не си толкова бледа. Как се чувстваш?

— Много добре. От теб би станала прекрасна медицинска сестра. Мисля, че ще те задържа.

— Не би могла да се отървеш от мен дори и да искаше, биа — отвърна с топла усмивка той. — Дойдох при теб и ще остана.

* * *

Същия ден, когато Флора полегна, за да прави компания на Люси в следобедния й сън и заспа веднага, Адам отиде да търси Пролетна Лилия.

Намери я заедно с други млади майки, които наглеждаха играещите си деца. Когато каза, че иска да поговори с нея, събеседничките й започнаха да хихикат. Из въздуха се понесе думата бабару-сабиш, а в погледите им се четеше възхищение.

— Мислеха си, че отново ще минеш в обръщение, когато жена ти те напусна. И все още продължават да се надяват — рече със закачлива усмивка Пролетна Лилия, когато се отдалечиха от групичката жени. — Не им казах, че пак се е върнала.

— Не за дълго — отвърна лаконично Адам. — Въпреки че май няма да успеем да уредим толкова бързо заминаването й. Флора изглежда се разболява.

— Тази сутрин пак повърна, нали.

Това беше по-скоро твърдение, а не въпрос.

— Да се разхождаме ли искаш или ще влезем в моя вигвам.

— Предпочитам да не ходим.

Очевидно той нямаше да дойде да я търси, ако нямаше сериозна причина за това, така че щяха да бъдат по-спокойни в колибата й.

— По-добре ли се чувства сега Флора?

Пролетна Лилия заобиколи групичка играещи на обръч деца.

Адам кимна.

— Направих й чай според твоите указания. Флора ми каза, че си имала някакви предположения във връзка с причината за неразположението й.

— Но тя не ми повярва.

Когато стигнаха до входа на вигвама й, младата жена го покани да влезе с жест на ръката си.

Вътре беше прохладно — колибата беше засенчена от голямо дърво. Адам се настани удобно и предложи предпазливо:

— Кажи ми какво мислиш.

— Жената е бременна.

— Откъде си толкова сигурна? Флора ми беше казала, че прекарана преди болест е отнела възможността й да има деца.

— Искаш да кажеш, че лекарите са й казали това. Вярваш ли им?

Той постоя безмълвен за миг, изумен от подобна възможност.

— Някои от тях са добри — отвърна най-после той. — Лекарката, която ни лекува от холера, беше наистина много опитна.

— Но лекарите не са видели Флора сега, нали? А признаците са очевидни. Гърдите й станали ли са по-чувствителни и леко уголемени? Чувства ли се непрекъснато уморена? Лошо ли й е всяка сутрин?

Младата жена се усмихна дяволито.

— Станала ли е по-страстна?

Очите му блеснаха за момент при последния й въпрос.

— Флора не би одобрила, че ти казвам това — отговори тихо той.

Но той наистина беше забелязал, че любвеобилността й е нараснала — нещо, което само до преди няколко дни мислеше за невъзможно.

— Не е нужно да вярваш на думите ми, Тсе-дитсира-тси. Почакай няколко седмици и сам ще се убедиш.

— Надявам се, че си права — каза много, много тихо младият мъж.

— Вече трябваше да има няколко деца — рече Пролетна Лилия. — Но новата ти жена е здрава и млада — ще може да те дари с много бебета.

Усмивката преобрази суровите черти на лицето му.

— Не знам дали наистина вярвам в това — бавно произнесе той, като че се опитваше да проумее новата идея. — Много скоро е — малко повече от три седмици.

— Бебето в нея е здраво и силно — то иска ти да разбереш за него.

— Тя не взима никакви предпазни мерки против забременяване — отбеляза спокойно Адам. — Каза ми, че никога не й се е налагало. Да не би все пак това да е холера или някаква друга болест?

Практичната му природа изискваше по-убедителни аргументи.

— Тя повръща само сутрин — припомни му Пролетна Лилия.

— Хм…

Гласът му звучеше нерешително.

— И преди е имала любовници… но никога не е забременявала.

Той поклати глава.

— След като може да има деца, защо това не се е случило досега? Тя е на двайсет и шест.

Младата жена повдигна рамене — едва забележимо движение, което обаче отричаше казаното от него. В усмивката й обаче се четеше разбиране за наивността му.

— Истински новак си по тези въпроси, Тсе-дитсира-тси. Спомняш ли си за жената на Белия лос? Беше безплодна през първите три години на брака им. А когато осиновиха сина на брат му, тя забременя. Или пък Хубава жена, която изля едно море сълзи, защото не можеше да има деца, но през лятото, когато победихме лакотите, откри че е бременна. Познавам още много жени, които са родили децата си след години на безплоден брак. Да продължавам ли да ти ги изброявам?

Той я погледна, леко усмихнат.

— Правилно ли долавям известно задоволство в гласа ти? — попита закачливо Адам.

— Разпознавам със сигурност онзи особен зеленикав нюанс, характерен за бременните — каза Пролетна Лилия. — Виждам го и по лицето на Флора.

— Кажи, че е истина…

Немият упрек, който изразяваха вдигнатите й вежди го накара да спре насред изречението си.

— Тази мисъл ми харесва — поправи се той.

Въздействието, което тя оказваше върху него, се отразяваше в очите му. В тях светеше надежда. После въздъхна, защото не можеше да си позволи да се отдава на такива безоблачни мечти, при положение че Нед Сторхам заплашваше живота му. Щеше да има предостатъчно време за блажени фантазии след като го разгроми.

— Ще се наложи да тръгна оттук доста скоро — въздъхна със съжаление Адам — суровата действителност го сграбчи отново. — Изглежда Нед Сторхъм и Изолда са се обединили срещу мен. Ще се погрижиш ли Флора да се чувства добре и ще поемеш ли грижите за Люси, когато на Флора й е лошо? Знам, че мога да те помоля за това.

— Обещавам, Тсе-дитсира-тси. Семейството ти ще бъде в безопасност под грижите ми. Но дали тя ще те остави да заминеш?

* * *

Въпросната тема за разговор се оказа наистина много деликатна, когато излезе на дневен ред седмица по-късно.

Адам беше отложил тръгването си колкото може повече, но на следващата сутрин трябваше да потегли без никакво отлагане повече. До ушите му беше достигнала вестта, че Нед Сторхъм беше пребродил околностите надлъж и нашир в търсене на хора, готови да рискуват живота си за злато. Наемниците му трябвало да се съберат в Елена в средата на месеца.

Още седем утрини, придружени с повръщане, най-после бяха убедили Флора в щастливия факт, че наистина е бременна и въпреки че все още не можеше да си обясни как и защо беше станало това, тя вече започваше да се чувства отговорна за зараждащия се в нея живот. Затова тя силно се възпротиви срещу всякакви планове, които можеха да изложат на риск живота на Адам.

— Искам това дете да има баща, когато се роди — обяви възбудено тя.

Слабият огън в средата на вигвама осветяваше ядосаното й лице.

— Изпрати другите.

— Не мога да искам от приятелите си да се бият заради мен.

Гласът му звучеше неутрално — не искаше да се разделят скарани.

— Един мъж трябва да има достатъчно смелост да защити семейството и земите си.

— Наеми хора, както прави Сторхъм. Нека те да се бият вместо теб.

Очите й бяха потъмнели от гняв.

— На тях не може да се разчита.

Той беше обучен воин и знаеше много добре какви последствия щеше да има подобна постъпка, нещо, което тя не можеше да си представи.

— Какво ще кажеш за правосъдието? То няма да позволи да отнемат незаконно земите ти.

Всекидневно тези, които имаха по-добро оръжие или влияние, или и двете, си присвояваха нечии земи.

— Съдебната система няма да успее да опази земите ми от Нед Сторхъм — рече тихо младият мъж.

— Не можеш да тръгнеш! Мислиш ли, че искам да те загубя точно сега?! — извика тя. — Не те ли интересува това дете? А аз не те ли интересувам? Трябваше да се досетя — добави все така възбудено Флора, — когато снощи остави Люси при Пролетна Лилия. Знаеше, че ще тръгваш.

— Няма кой друг освен мен да се бие заради моите интереси — отвърна нежно Адам. — Нито един съд няма да накара Нед Сторхъм да се върне там, откъдето е дошъл, нито пък аристократичните привилегии биха могли да ме защитят. Аз единствен мога да сторя това. Но няма да рискувам, обещавам.

— Това няма да означава нищо, по дяволите — отговори разгорещено тя, — когато се изправиш срещу цяла армия от наети главорези, предвождани от човек, който убива всеки, който се изпречи на пътя му. Защо трябваше да застрелваш брат му?

„Откъде е разбрала?“ — учуди се той. Той самият не й беше казвал за това. Изненадата му явно се беше изписала по лицето му, защото Флора добави раздразнено:

— Татко спомена по погрешка. Не успява да бъде в крак с всичко, което пазиш в тайна от невинните ми уши. Дявол да го вземе, не трябваше да убиваш Франк Сторхъм.

— Опитах се първия път, но ако в крайна сметка не бях го убил, никой от нас нямаше да е в безопасност.

— Така че ти просто го застреля, така ли?

Тя не се държеше разумно, просто беше ядосана и майчински настроена.

— Не можеш да разбереш — отговори той, като сдържаше гнева си. — Това не е „Мейфеър“ или „Пал Мал“, а район, в който оцеляваш само при условие, че можеш добре да се защитиш. Няма кой друг освен мен да защитава земите ми. По-силният си присвоява собствеността на по-слабия. Знаеш ли колко много хладнокръвно застреляни или обесени хора съм виждал? Това не е някой цивилизован район с цивилизовани закони и скъпоплатени адвокати, които ще водят в съда безкръвни битки от твое име. Те искат да ме убият, не разбираш ли? — каза тихо той. — И ще успеят да го сторят, ако не ги изпреваря. Съжалявам, че си разстроена. Иска ми се да мога да те успокоя. Иска ми се да не трябва да защитавам постоянно земите си. Иска ми се да умра на преклонна възраст в леглото си и ти да бъдеш до мен — изреждаше бавно той. — Но за да може да стане това трябва да убия Нед Сторхъм, а вероятно след това и някой друг — през следващата година, месец или може би дори ден. Земите ми наистина са безценни — едни от най-хубавите в щата. И аз възнамерявам да ги запазя.

— Мразя, когато ми говориш по този начин, мразя военния ви кодекс! — възкликна Флора, с треперещ от вълнение глас. — Не искам да умираш!

— Аз и не мисля да го правя — отговори твърдо Адам. — Ще се върна при теб и Люси, и — и той се усмихна, — нашето дете.

— Обещано?

Едва доловим, тревожен шепот. Победена от собствената си логика, тя трябваше да се примири с неизбежното. Нед Сторхъм нямаше да изчезне от живота им по собствено желание.

— Обещано — рече тихо той и протегна ръце, за да я вземе в обятията си.

— Кога?

Тъй като беше притиснала буза до гърдите му, думите й звучаха задушени.

— Не знам.

„Когато Нед Сторхъм е на път към ада, а Изолда — към Европа“ — помисли той.

— Много скоро, надявам се. А сега ме целуни и ми разкажи за бебето. Искам да говорим за по-приятни неща. Момче ли искаш или момиче? — попита тихо той, като я притискаше нежно към себе си. — Мислиш ли, че Клауди ще ни остави да го подържим — или пък Люси? Толкова щастлива ли си, колкото съм и аз, че ще имаме бебе?

Той погали с любов косите й.

— Толкова съм щастлива, че не може да се сравни с нищо. И ако не ме оставяше…

— Няма да бъде за дълго — прошепна той.

— Наистина ли?

Страхът й я караше да се чувства като малко дете, а това усещане беше доста странно за нея, след всички предизвикателства, с които се бе справяла в живота си.

— Честна дума.

Само няколко часа след заминаването на Адам, Флора вече мислеше, че би могла да му бъде от полза по много начини. Разбираше чудесно защо любимият й трябваше да се изправи срещу Нед Сторхъм, както и това, че присъствието й само щеше да усложни задачата му. Но същевременно беше сигурна, че може да му помогне — все пак се справяше прекрасно с оръжието.

Не беше ли длъжна да го подкрепи в името на тяхното дете и на Люси, размишляваше тя. Не беше ли длъжна да стори всичко възможно, за да увеличи шансовете на страната на мъжа, когото обича? Защо и тя да не вземе участие, за да защити общото им бъдеще?

Тя влезе във вигвама на баща си, където мъжете пакетираха дрехи на абсароките, за да ги изпратят в музея в Готинген, и заяви, като че между другото:

— Мисля си — защо да не последваме Адам и Джеймс? Искаш ли да дойдеш с мен?

Графът вдигна очи, погледна дъщеря си и остави кошницата.

— Знам какво чувстваш, но Адам няма да одобри това — каза той. — Той се тревожи за твоята безопасност.

— А моите тревоги за неговата безопасност нищо ли не значат?

В гласа й звучеше безпокойство.

— Нямам намерение да споря по този въпрос, скъпа — рече с успокояващ тон баща й. — Просто казвам, че Адам би предпочел да останеш в лагера.

— Е, аз пък няма да остана. Искаш ли да дойдеш с мен?

Хенри спря да сгъва украсената с мъниста индианска блуза и погледна към графа. Алън и Дъглъс също не сваляха очи от работодателя си.

— Разбира се. Знаеш, че ще дойда.

Ако графът нямаше вкус към опасностите и приключенията, той щеше да си стои в Йоркшир. На него му беше не по-малко трудно, отколкото на Флора, да остане тук.

— Ами Люси? — поинтересува се той. — Няма ли да се притесни, ако и ние тръгнем?

— Защо да не я попитам — предложи Флора, доволна, че отново контролира живота си.

Облечена като всички останали в селото, Люси по нищо не се различаваше от своите братовчеди и приятели. На младата жена не й беше лесно да я отдели от интересната игра.

Тя коленичи до нея и попита:

— Би ли имала нещо против ако отида с групата на баща ти и на Джеймс?

Люси с усилие откъсна поглед от играещите край тях деца и го насочи за миг към Флора.

— Самичка ли ще отиваш? — попита момиченцето, привикнало вече към бойните походи на Адам. — Татко никога не отива сам.

— Не, Джорджи, Алън, Дъглъс и Хенри също ще дойдат с мен. Няма да съм сама, а Пролетна Лилия ще се грижи за теб, докато аз се върна.

— Веднага се връщам! — извика към приятелите си тя, преди отново да насочи вниманието си към Флора. — Вече мога ли да отивам да си играя? — попита учтиво тя. — Играем си на надбягвания с коне и аз печеля.

Травмата беше избегната.

Люси беше отраснала сред голямото семейство на абсароките, беше сигурна в любовта на баща си, а бавачката й беше способна да я защити дори ако от земните недра се появяха демони. „И то доста успешно“ — помисли с усмивка младата жена.

Люси действително се чувстваше щастлива и сигурна във всички тези, толкова различни светове.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

Адам и Джеймс влязоха в Елена сами, за да се заемат с по-леката си мисия — да убедят Изолда да си тръгне. Тя беше отседнала в дома на Харолд и Моли Фиск, откри след пристигането си Адам. „Доста разумна предпазна мярка — помисли си той. — Но Изолда винаги е съумявала да защити интересите си.“

Това означаваше, че щеше да се наложи да се държи с нея по доста по-цивилизован начин, отколкото беше възнамерявал. Първата му мисъл беше да я върже, да я хвърли в дилижанса за Солт Лейк Сити и да каже на кочияша да се погрижи оттам тя да се прехвърли на влака, отиващ в посока на изток. Доколкото познаваше Изолда, обаче, тя със сигурност щеше да се върне още със следващата пощенска кола, така че този път трябваше да изясни позициите си извънредно ясно, мислеше унило младият мъж.

Убийствено ясно.

След като се настаниха в „Плантърс хауз“, двамата с Джеймс се изкъпаха и преоблякоха. По времето, по което Адам трябваше да разговаря със съпругата си в дома на семейство Фиск, Джеймс също имаше определена задача за изпълнение — да научи нещо повече за местонахождението на Нед Сторхъм.

И двамата мъже носеха пистолетите си.

* * *

Беше почти обяд и много горещо дори на хълма, където бяха построили къщите си по-богатите жители на града. Адам вървеше по застланата с тухли пътека към главния вход с мрачно изражение. Задачата, с която предстоеше да се справи, щеше да бъде много по-лесна за изпълнение в по-интимна обстановка.

Точно и затова тя беше отседнала в дома на семейство Фиск.

Моли дойде да го посрещне сред истински облак от морскосиня коприна и шумящи фусти, като прекоси голямото разстояние на дневната почти бежешком.

— Колко абсолютно прекрасно, че те виждам отново. Не казвах ли точно преди малко, колко прекрасно би било ако Адам дойде в града? — възкликна тя, като се обърна за потвърждение към другите две жени, присъстващи в стаята.

Хенриета почервеня от вълнение и изпелтечи някакво приветствие, което така и никой не разбра.

Изолда каза спокойно:

— Приятно ми е да те видя отново, Адам.

— Влизай, влизай, скъпо момче — настояваше Моли и поведе госта си към масата, подпряла длан на ръката му. — Да ти сипя ли чай?

Щом само погледна лицето на Адам, тя попита отново:

— Или може би бърбън? Не е ли рано?

— Двоен, ако обичаш.

— А при тази жега ще го искаш с лед, нали — усмихна се при резкия му отговор тя. — Седни и след секунда ще ти бъде сервирано.

И след като прошепна нещо на слугинята, отново се обърна към тях:

— Трябва да ни разкажеш за Саратога — каза тя, след като камериерката сложи брендито пред Адам. — Чувам, че конете ти спечелили доста добра сума.

Това, което в действителност имаше предвид, беше: „Разкажи ни за лейди Флора.“ Изолда вече се беше показала достатъчно словоохотлива по този въпрос. Но разбира се, за всяко нещо съществуваха поне две различни гледни точки.

— Отидохме, за да видим как ще се проявят Магнус и още няколко от младите ни коне и всички те се представиха добре — отговори гостът й, като се питаше докога щеше да съумее да бъде любезен.

И дали изобщо искаше да бъде такъв.

— Харолд каза, че наистина ще отидем за следващия сезон догодина. Милият татко на Хенриета винаги ходи там и казва, че това е чудесно място за бизнеса. А не е ли истински срам случилото се с бедния Франк Сторхъм? Едва вчера го погребаха. Не че изпитвах особена симпатия към него — побърза да добави тя, — защото той винаги пиеше повече, отколкото беше благоприлично. Но… е, той е мъртъв — нетактично добави тя. — Човек наистина се замисля колко преходно нещо е животът.

— Джеймс спомена за смъртта му — отвърна Адам. — Семейство Сторхъм като че имат слабост да се поставят в опасни положения. А пък и Франк никога не е бил добър стрелец.

Говореше абсолютно безизразно, лицето му беше като маска.

— Нед казва, че ти си го убил — обади се спокойно Изолда, като се усмихна на мъжа си над ръба на чашата с чай.

— Нед може да разказва каквото си ще — отговори Адам, — но тъй като не беше в Саратога, би било доста трудно обвинението му да се приеме сериозно.

Сега, след като най-после беше открил любовта, той не можеше да разбере как в продължение на години беше търпял злобната Изолда. Тя беше напълно неспособна да изпита каквото и да е съчувствие. Не се заблуждаваше и за момент относно характера на приятелството й с Нед Сторхъм. Единственото, което ги беше събрало заедно, беше невероятната им алчност.

— Кой ли би повярвал на Нед Сторхъм — намеси се разгорещено Хенриета. — Той е недодялан грубиян. Лелка не би допуснала да влезе в дома й — заяви тя.

— Колко мило — изгука Изолда. — Скъпото момиче те защитава, Адам. Това ново завоевание ли е? — попита злобно тя.

— Страхувам се, че Хенриета е права — отбеляза Моли, опитвайки се да намали неприятния ефект от отровните думи на гостенката си. — Казах на Харолд, че не съм съгласна да кани този човек в дома ни, въпреки че той има доста големи суми в банката на мъжа ми. Прекалено вулгарен е.

Хенриета се усмихна победоносно на Изолда.

— Трябва да е доста досаден — отбеляза хладно въпросната дама, — но съвсем няма да е единственият. Скъпата Хенриета ще ходи ли някъде, за да бъде представена в нечий кралски двор — отклони изкусно в друга посока разговора тя, като по този начин нанесе удара си с абсолютна точност. — Знам колко трудно е понякога да се намери настойник.

Това, което не спомена, но остави да се подразбира, беше контрастът между парвенюшкото американско богатство на Хенриета и древната благородническа кръв на Изолда.

— Ще ходя в Лондон — отвърна гордо Хенриета, без да усети майсторски насочения удар на събеседницата си.

Тя се гордееше с парите на баща си, а и богатствата му съвсем не бяха нови според нея, защото той ги притежаваше откакто тя се помнеше.

— Само на осемнайсет години съм.

Адам се усмихна едва забележимо. Отговорът на Хенриета беше истински шедьовър. Сигурно двадесет и седемгодишната Изолда й се струваше вече възрастна, помисли той, като си спомни кокетния коментар на младото момиче по повод на „по-възрастните“ мъже.

— Колко прекрасен изглежда светът на осемнайсет години — обади се тактично Моли, леко изнервена от витаещата във въздуха враждебност.

Беше забравила, че съпрузите Сер едва се понасяха.

— Предполагам, че всички си спомняме тези блажени дни.

— Още не се бях запознала с теб — обърна се към Адам Изолда, като го изгледа ледено.

Младият мъж, решил да не отговаря в същия тон, каза:

— Не мисля, че бях видял кой знае какво от Франция, когато навърших осемнадесетата си година.

— Което обяснява твоя интересен вид варваризъм.

Гласът на Изолда беше меден.

— Кое по-точно ви се струва интересно в него, госпожо? — заинтересува се хладно Адам, като този път вече не можа да прикрие раздразнението си.

Той изпи бърбъна си, постави чашата на масата, изправи се рязко и, като се обърна към домакинята, каза с все така леден глас:

— Бихте ли ни извинили със съпругата ми. Трябва да обсъдим важен въпрос, а времето ми е крайно ограничено.

Моли се изправи, като че изхвърлена от някаква пружина от стола си, погледна племенницата си, която като разбра какво означава подобен тон също се надигна, и запелтечи:

— Разбира се… разбирам… Хенриета, ела.

Само след секунди Адам остана насаме със съпругата си за втори път в продължение на един месец.

Гневът му беше очевиден. Усещаше се по стиснатите му юмруци, по възбудения му потъмнял поглед, по изпънатия му като струна гръбнак. Беше застанал неподвижно пред дантелените завеси на прозореца зад него.

— Да не би да ме застреляш с този пистолет? — попита хладно Изолда.

Всякакви претенции за учтивост се бяха стопили, омразата блестеше в очите й.

— Засега това е само мисъл — отвърна лаконично той. — Някои от приятелите ми упорито ме убеждават да го сторя.

— Джеймс, предполагам, този ужасен човек. Но ти разбира се няма да го сториш. Прекалено си етичен.

— Поне единият от нас двамата е.

— Моралът е за буржоазията.

— Що се отнася до аристократичната кръв, семейство Сер превъзхожда твоята фамилия и ти го знаеш много добре. Но аз не съм дошъл, за да обсъждам философски проблеми. Тук съм, за да ти кажа да напуснеш Монтана и никога повече да не се връщаш.

— Все още имам права като твоя съпруга, Адам. Няма да се отървеш от мен толкова лесно. И не съм изминала целия този път през прашната, гореща, неугледна страна, за да си тръгна толкова бързо. Между другото — миналата седмица взех някои от нещата си от ранчото. Очевидно не си бил там от доста време. Мисис Маклауд беше трудна както винаги.

— Клауди не може да разбере великодушната ти душа — отвърна саркастично той. — Изненадан съм, че изобщо те е пуснала да влезеш.

— Обясних й, че няма да оставам в ранчото.

— В такъв си случай си обяснявам проявената от нея толерантност. Но ти няма да останеш и в Елена. Искам да се върнеш в Европа.

— Доста авторитарни навици си придобил. Страхувам се обаче, че няма да се съобразя с теб. Имам други планове.

— Нед Сторхъм не може да ти помогне.

— Аз пък не съм съгласна с теб.

— Той ще бъде мъртъв след няколко дни.

— Или пък ти.

— Не разчитай на това.

— Въпреки това разчитам.

Младият мъж въздъхна, като се опита да се отпусне. Цялата тази история със спорове, които не водят доникъде, му беше до болка позната.

— Чуй ме добре — каза той. — Не съм дошъл да водя преговори или да споря с теб.

Той спря за момент, за да се увери, че тя го слуша и, след като се приближи още малко, продължи да говори с изключително спокойствие:

— Или сама се качи на дилижанса за Солт Лейк сити утре сутринта, или в противен случай аз сам ще се погрижа да сториш това.

Тя го погледна дръзко.

— Не можеш да ме уплашиш.

— Защото винаги съм бил много мил с теб. Сега обаче говоря абсолютно сериозно. Ще направиш огромна грешка, ако не ме послушаш.

— И дори няма да ми предложиш още пари, за да те оставя на мира с новата ти любов, така ли?

— Не.

Беше приключил с купуването, плащането, любезностите. Не можеше повече да приема животът му да си минава, докато другите около него се радват на щастието си. Съдбата му беше направила неоценим подарък, след като се беше появил от чувство на дълг на приема у съдия Паркман една нощ и сега за него също най-после ставаше възможно да има всичко това, което притежаваха повечето хора: семейство, любов, спокойствие и радост, щастие, а може би и още деца, ако духовете бяха благосклонни.

— Не — повтори с категоричен тон той, а ръката му несъзнателно попипа револвера. — Нито пени повече.

— Всичко това звучи наистина драматично.

Позата й, отговаряща на една дама, не се беше променила — ръцете й, леко стиснати, лежаха в скута й, прическата й беше безупречна, главата — леко наклонена на една страна, като че го слушаше внимателно, връхчетата на обувките й леко се подаваха изпод розовата й рокля за чай.

— Ако утре не си на дилижанса, ти самата ще преживееш истинска драма, Изолда, предупреждавам те.

— Какви грубиянски намерения имаш, скъпи. Трябва ли да затреперя от страх?

Адам се усмихна и белите му зъби блеснаха за миг.

— Прекрасно. Приятно пътуване, Изолда.

И той излезе от стаята.

— Ще видим чие пътуване ще бъде по-приятно — измърмори под носа си тя, когато вратата се затвори след него и, като стана, остави чашата с чай върху масата с доволна усмивка.

* * *

Когато Адам излезе от стаята, той завари Моли, която го чакаше във вестибюла, стиснала напрегнато ръце. Въздишката й на облекчение накара младия мъж да се усмихне искрено.

— Това не бих го направил тук, Моли — каза закачливо той. — Бъди спокойна, въпреки че тази възможност ме изкушава особено много сега, тъй като тя ми каза, че се надява да бъда мъртъв след няколко дни.

— Нед Сторхъм има вземане-даване с жена ти — заяви прямо тя. — Не исках да я приемам тук, Адам, но тя е твоя съпруга. Не можех да откажа.

— Разбирам те прекрасно, Моли. Не е нужно да се извиняваш. Но тъкмо се питах — продължи той, като се усмихна отново, — какви са плановете ви за тази вечер.

— Какви би искал да бъдат плановете ми? — усмихна се на свой ред тя.

Винаги беше имала слабост към развратния граф дьо Шастлю и ако беше по-млада с двайсет години, сигурно нямаше да устои на чара му и щеше да забрави за една-две нощи съпружеските си задължения.

— Ако днес преди вечеря решите да отидете към хълмовете на запад от града, за да погледате залеза, аз съм сигурен, че тя ще предпочете да остане тук. Вземи и Хенриета.

— Колко дълго трябва да отсъстваме?

— Един час би бил достатъчен.

— Чувам, че най-после си се влюбил.

— Е, веднаж и в клюката да има истина — съгласи се с лека усмивка Адам. — Опитвам се да сложа ред в живота си. В Саратога платих на Изолда, за да не идва повече тук. Бях изненадан, когато научих, че е пристигнала в Монтана.

— Предполагам, че бременността би могла да обясни пътуването й дотук — заяви без увъртания Моли.

— Да не би да разправя, че детето е от мен? Разбира се, че не е. Трябва ли да публикувам опровержение в местния вестник? — измърмори саркастично младият мъж.

— Не е нужно, момчето ми — успокои го събеседничката му. — Тя направи спонтанен аборт.

Тъй като вечно подозираше, и то с пълно право, Изолда в някакви машинации, Адам попита:

— Тя ли ти каза това?

— Отношенията ни не са чак толкова близки, скъпи. Но за разлика от твоята съпруга, която мисли, че слугите не са човешки същества, аз разговарям с прислужниците си. И знам всичко, което става в дома ми. Изолда кървяла силно, когато пристигна тук преди няколко дни. Но вече съм информирана, че здравето на графинята напълно се е възстановило.

— Не би ли могло това да е нещо друго… искам да кажа… как…

— Не — прекъсна го Моли, слагайки край на смутените въпроси на събеседника си. — Абсолютно съм сигурна.

Тя се усмихна.

— Би ли искал да научиш подробностите във връзка с това?

— Не — отвърна припряно той и лицето му светна в усмивка. — Боже, Моли, знаеш ли с какво ме дари току-що?

— Със свобода ли? — попита дяволито тя и го погледна зарадвана. — Нова…

Тя прекъсна смаяна изречението си, защото Адам я сграбчи в обятията си и звучно я целуна.

— Благодаря, мисис Фоск — каза миг по-късно той, като отново постави домакинята си на треперещите й крака. — Вечно ще ти бъда благодарен — произнесе тържествено той.

— Реших, че имаш право да знаеш — отбеляза бодро Моли. — Знаех, че ще бъдеш доволен. Графинята владее до съвършенство изкуството да дразни.

— Забелязал съм го — потвърди Адам с неустоима усмивка на лицето. — Каня те на обяд днес, за да отпразнуваме предстоящото заминаване на Изолда. Какво ще кажеш за два часа в „Плантърс хауз“?

— Предполагам това означава, че ще трябва да променя плановете си за Хенриета — пошегува се Моли.

— Можеш да я вземеш със себе си.

— Подобно лицемерие не подхожда на мъж с твоята интелигентност, Адам.

— Никога не си мислила, че имаш някакви шансове да осъществиш плановете си, нали? — попита ласкаво той.

Моли вдигна рамене.

— Харолд ми каза, че съм луда.

Младият мъж се усмихна.

— Бил е прав, скъпа. Какво ще кажеш за Елис Грийн? — попита закачливо той. — Той има достатъчно пари, за да се хареса на бащата на Хенриета.

— Може би ще трябва да го поканя на вечеря.

Изказването й беше едновременно сериозно и шеговито.

— Но не тази вечер.

— Не. Тази вечер ще вечеряме сами. Харолд предпочита спокойните вечери.

— А това ще ми бъде от голяма полза — прошепна Адам и се усмихна леко. — Тогава — до два.

И след като се наведе да целуне ръката й, той излезе.

* * *

Този ден, прибирайки се от банката за обяд, Харолд Фиск специално промени малко маршрута си, за да се срещне с Адам. Сутринта беше видял Джеймс на улицата и от него беше научил, че Адам е в града. Откри двамата братовчеди, които оглеждаха един здрав дилижанс.

— Пощенска кола ли ви трябва? — попита Харолд, след като влезе в конюшнята, където беше паркиран екипажът.

— Надявам се — отвърна с лека усмивка Адам. — Днес сутринта се видях с Моли.

— И следователно и с нашата гостенка.

Харолд мрачно сви устни.

— Моите съболезнования, че е трябвало да й предложите гостоприемството си.

— Не мога да кажа, че е особено приятна, но тя никога и не е била.

— Изолда може би ще съкрати визитата си — намеси се Джеймс.

— Това не е моя работа, предполагам — отговори припряно Харолд и, след като се огледа, като че някой го преследваше, добави: — Всъщност тя е само част от причината, поради която дойдох да те видя. Току-що научих за плановете на Нед Сторхъм. Изглежда двамата са пристигнали заедно от Шайен. Картината, която се очертава, не е особено приятна — каза той и избърса челото си с голяма носна кърпа.

Дори в полумрака на хладната конюшня се виждаше, че лицето му е почервеняло.

— Знаеш, че тук всеки се оправя сам — отбеляза предпазливо той, — но си помислих, че може би ще е добре да знаете, че Нед е на път за Мъсълшел.

Той се огледа отново, преди да добави:

— Никой няма да се намеси и никой няма да съжалява за него.

— Ценя информацията ти, Харолд — отвърна Адам, въпреки че вече беше узнал посоката, в която се движеше Нед, от хората си във Вирджиния Сити. Уверението, че може да действа както сметне за добре обаче му подейства успокояващо. Не че в противен случай нямаше да защитава позициите си, но никога не вредеше да имаш повечко влиятелни хора на своя страна.

— Струва ми се, че правата ти над тези земи са напълно законни — рече натъртено Харолд. — Проклетият ни губернатор не успя да ги наруши дори с помощта на Конгреса.

— Баща ми имаше близки приятели във Вашингтон — отбеляза Адам. — Искаше майка ми да бъде щастлива, а родът й — защитен.

— Е, исках само да ви кажа — късмет. Хората, наети от Нед, са предимно мошеници. Ще се разбягат.

— И аз мисля така — отвърна Адам.

— А и арсеналът ни е първокачествен — добави Джеймс.

— Добре… добре… радвам се да го чуя.

Банкерът Фиск беше видимо развълнуван.

Нед Сторхъм също имаше доста пари в банката му и не беше редно да застава на страната на един от клиентите си. Някои коментираха зад гърба на Адам индианската му кръв, но никой не се осмеляваше открито да заяви чувствата си. Граф дьо Шастлю беше прекалено влиятелен.

— Бъди сигурен, че съдия Паркман ще те защити, ако някой от наследниците на Сторхъм реши да създава проблеми.

Адам се усмихна.

— Той сам ми го съобщи. Получих писмото му в хотела. Благодаря ти, Харолд.

И той протегна ръка, оценил истински усилията на Харолд, при положение че имаше още толкова много клиенти.

— В такъв случай — довиждане. Доведи лейди Флора на вечеря — по-късно.

Мистър Фиск се усмихна нервно.

— С най-голямо удоволствие — отговори Адам. — Може би Флора ще успее да спечели още малко от парите ни.

— Само от твоите, Адам — засмя се банкерът. — Тя играе прекалено високо за моя темперамент.

* * *

Флора и баща й влязоха в Елена в средата на следобеда. Бяха яздили без почивка от лагера в Йелоустоун, като бяха спрели само за няколко часа през миналата нощ, за да поспят. Следваха ги Хенри, Алън и Дъглъс. Всички бяха прашни и изгаряха от жега — целия ден слънцето печеше силно, а по небето не се мяркаше дори едно облаче.

Когато тръгнаха по улиците, всички погледи се насочваха към Флора, тъй като носеше панталони и риза. Жените рядко яздеха възседнали коня, краката им обикновено бяха скрити под обемни поли, а въоръжена жена беше наистина изключително зрелище. Фактът, че кожените калъфи на пушката и пистолета на Флора бяха изтъркани от употреба, само още повече увеличаваше всеобщото смайване.

Широката периферия на плоскодънната шапка засенчваше лицето й, но това не можеше да скрие нито красотата, нито лъскавата й кестенява коса, вързана с черна панделка на тила. Дори да не беше облечена и въоръжена като мъж, великолепният й вид непременно щеше да привлече вниманието на минувачите.

Някои от жителите на града я разпознаха, спомняйки си за предишните й посещения. Представителите на висшето общество в Елена бяха малко на брой. Други спираха по тротоарите на главната улица, за да я оглеждат, като се питаха коя ли е тя. Името й преминаваше от устите на тези, които я познаваха в устите на другите. Това беше истинска размяна на въпроси и отговори, на клюки, които я следваха по пътя й към центъра на града.

— Това е лейди Флора… зад нея язди баща й… английски граф… обикалят света.

— Елис Грийн си падаше по нея.

— Една нощ у Харолд Фиск била на покер графа от долината Аспен с двеста хиляди долара… играе като мъж.

— Но не изглежда като мъж.

— Говори се, че и графът бил на същото мнение.

Заврян между Миньорската банка и новите адвокатски кантори на „Кордел Харпър“, магазинът за шапки на Летиция Гранвил представляваше голяма витрина, от която се откриваше прекрасна гледка към улицата. И тъй като през отворената врата се чу гласът на Кордел, излязъл пред кантората заедно със секретаря си, Летиция и двете й клиентки също погледнаха към минаващите отвън конници.

— Дявол го взел, истинска красавица е. Би могла да има всеки мъж в района, дори да не беше с такъв произход и богата като Крез.

Този комплимент имаше още по-висока стойност, тъй като излизаше от устата на най-алчния човек в града и даваше истинска представа за красотата на Флора.

— Как сте, лейди Флора — провикна се той. — Ей, насам! Как сте?

Когато Флора обърна глава по посока на звука, клиентката на Летиция, седнала пред масичката с огледало замръзна и светлосините й очи се присвиха. Само след секунда графиня дьо Шастлю развързваше яркорозовите пандели на бонето, което пробваше, вдигна го от русите си къдрици и, като го протегна на пълната собственичка, която се въртеше край нея, каза студено:

— Пишете го на сметката на съпруга ми и го изпратете в дома на семейство Фиск.

После постави отново на главата си лилавата кадифена шапчица, набързо оправи с умело движение перата й, хвърли поглед в огледалото и, като се изправи, излезе от магазина без да каже нито дума.

— Видя ли това? — прошепна на съпругата на директора на колежа Летиция, без да отделя поглед от отдалечаващата се Изолда. — Любовницата на съпруга й…

Закръглените форми на шапкарката потрепваха от възбуда.

— Видях графа и лейди Флора да танцуват заедно през нощта, когато се запознаха на приема у съдия Паркман във Вирджиния Сити — отвърна пламенно Ефи Хъмфрис, — и, кълна се, Летиция, скъпа, те повишиха доста температурата в залата. Всички присъстващи дами трябваше да оближат потта от горната си устна, когато двамата излязоха навън.

— Чувала съм разкази за това, което се е случило тогава!

Гласът на мисис Гранвил беше станал беззвучен от любопитство.

— Къде мислиш, че отиде графинята?

— Ако не се показваме — прошепна съпругата на директора на колежа, като постави пръст пред устата си и поклати глава, — ще можем да видим.

* * *

Изолда се спря на тротоара колкото да огледа улицата по посоката, в която се движеше Флора. Ноздрите й се разшириха при вида на конниците, които слизаха от животните си край конюшнята. Тя пое дълбоко въздух, като че душеше жертвата си, усмихна се и се запъти решително към нея.

* * *

— Защо не отидеш веднага към „Плантърс хауз“ — предложи Джордж Бонам на дъщеря си, докато разкопчаваше седлото си. — Ще се присъединим към теб след малко.

— Дори няма да направя опит да откажа — отвърна с лека усмивка Флора. — Едно меко легло ми звучи като райска перспектива.

— Може да поръчаш обяд за всички ни — посъветва я баща й, като вдигна чантата си. — И нещо студено и мокро — добави с усмивка той.

— Дадено — кимна в отговор младата жена. — Мислиш ли, че Адам е още тук? — попита тя.

Въпреки че следите му ги бяха довели до Елена, щом влязоха в гарата вече беше невъзможно да ги следват.

— Ще разбера — увери я графът. — А сега върви. Яздихме доста дълго време.

* * *

„Има типичната халтава походка на ездачите“ — помисли с отвращение Изолда, като наблюдаваше движещата се с широка крачка нагоре по улицата Флора, която очевидно отиваше към „Плантърс хауз“. Впрочем това не беше учудващо, като се има предвид момчешкото й облекло. „Адам живее прекалено отдавна в тази пустош“ — разсъждаваше, изпълнена със злоба младата жена, а високите й стилни токове леко потракваха по дървения тротоар. Беше загубил усещането и вкуса си към женствеността.

А може би дъщерята на графа беше намерила някакъв нов начин да го забавлява. Възможно бе на Адам да му бяха омръзнали нормалните жени. Каквито и да бяха причините, тя искаше онази уличница да разбере, че Изолда дьо Плези дьо Шастлю ще си остане графиня дьо Шастлю. Титлата на Адам беше станала нейна чрез брака им и тя нямаше намерение да се отказва от нея само защото той имал слабост към новата си приятелка по легло.

Светлите къдрици на Изолда привличаха слънчевите лъчи, така че Флора я забеляза преди още да се бе приближила напълно.

— По дяволите! — изруга младата жена.

Макар да знаеше, че Изолда е някъде в околностите, не беше и предполагала, че ще я срещне точно в този момент през този следобед в Елена. Дявол да го вземе! Какъв ужасен късмет!

„Просто мини край нея“ — предупреди сама себе си тя. — „Направи се, че не я виждаш.“ Наоколо се виждаха няколко пешеходци. При тези обстоятелства Изолда нямаше да прави сцени.

Цялото й тяло обаче изтръпна от напрежение.

Само след секунди Изолда застана пред нея със заплашителен вид и леден поглед, насочен към необичайното облекло на Флора, като препречи пътя й с широката си пола с кринолин.

— Той така облечена ли те харесва? — попита презрително графиня дьо Шастлю, изговаряйки надменно всяка сричка.

— И то много повече отколкото харесва теб, както и да си облечена — отвърна спокойно Флора, въпреки че внезапно силно й се прииска камшикът да беше в нея, за да заличи с него подигравателната й усмивка. — А сега защо не се отместиш — продължи с безстрастен глас тя. — Няма за какво да разговаряме. Нито пък имаме някаква обща тема, по която можем да стигнем до някакво съгласие.

— Обаче делим един и същ мъж — каза с умишлено сладък гласец Изолда и се наклони леко напред, така че елегантните й поли се полюляха като копринено махало. — А това със сигурност е „обща тема“.

— Не делим нищо друго, освен въздуха в Елена. Не си въобразявай, че притежаваш дори и малка част от него.

— Съдът обаче може да не съгласи с това.

— Но съдът не може да ти го върне. Защо не го оставиш на мира — попита спокойно Флора. — Та ти не го обичаш.

— Това е само някаква емоция без никакво значение — отвърна с надменна усмивка графинята. — Ние сме непоправимо женени.

И тя забеляза с удоволствие внезапно появилата се мъка в очите на съперницата й.

— В такъв случай — моите пожелания за благополучие — измърмори тихо Флора, като си даваше сметка за безполезността на спора им и започна да се придвижва с цел да заобиколи свободно разпрострелите се поли на Изолда.

Тя обаче вдигна чадъра си, за да й препречи пътя.

— Никога няма да можеш да го задържиш — каза с леден глас графинята, като държеше чадъра си надлъжно край талията на Флора. — Дори и да остане жив, въпреки плановете на Нед да си отмъсти, той ще се измори от теб, също както и от всички други преди това. Жените, които са му правили компания винаги са били многобройни. Но ти също знаеш това, нали?

Тя се усмихна леко, доволна от мъката, която причиняваше с думите си. Флора беше силно пребледняла.

— Ние чакаме дете — каза тя в настъпилата тишина.

Искаше й се тази студена, брутална жена да знае това. И опитваше да се защити от нейната бруталност по свой, също брутален начин.

— Нима?

Не се забелязваше никаква емоция по това подобно на кукленско лице.

— Номерът ти не е особено оригинален.

— Това не е номер, а истинско чудо. Но не се надявам ти да разбереш това.

И като сграбчи копринения чадър, Флора издърпа абаносовата дръжка от обвитите в ръкавици ръце на Изолда.

Високомерното презрение на графинята внезапно беше заменено от изненада.

— Слушай — каза Флора, като правеше всичко възможно да не избухне. — Защо не намериш някой друг, когото да преследваш? Не желая титлата на Адам. Моята ми е достатъчна. Можеш да си останеш графиня дьо Шастлю, имаш благословията ми.

И тя подпря чадъра на стената на съседната сграда.

— Докато ти публично узурпираш общественото ми положение, така ли, безсрамна кучко! — извика Изолда.

И, след като взе чадъра си, добави все така разгорещено:

— Ще направя така, че да проклинаш деня, в който си се изпречила на пътя ми. Ще се погрижа да бъдеш отхвърлена от обществото.

— Обществото рядко ме е вълнувало — отвърна Флора. — А когато това се случи, богатството ми е достатъчно голямо, за да ми осигури достъп навсякъде. Не може да не ти е известен този неоспорим факт, Изолда. Парите отварят всяка врата. О, да не забравя — добави с усмивка тя, — циците ми вече започнаха да растат.

Не трябваше да казва това, помисли си младата жена. През последните няколко секунди неведнъж се опита да потисне тази дръзка забележка. Тя определено не беше нещо подходящо за устата на една дама, беше доста груба, със сигурност много непочтителна.

В този момент обаче Флора видя как лицето на Изолда почервеня и това сложи край на съжаленията й за произнесената грубост.

— Трябваше да накарам да те убият още в Саратога — произнесе толкова тихо Изолда, че по гръбнака на съперницата й пробягнаха тръпки.

Тя се обърна леко към дамата, облечена така, като че се намираше на някой парижки булевард или приемна, и каза:

— Върви си в къщи, Изолда. Иди някъде по-далеч.

Гласът й се превърна в шепот.

— Няма да те оставя да победиш. А ако пожелая, мога да те убия сама.

И тя се обърна, за да продължи пътя си към „Плантърс хауз“, а зад гърба й се дочу някакво неясно бърборене. „Малка победа“ — помисли със задоволство Флора и се усмихна. „Колко ли често — запита се тя, — някой беше успявал да накара Изолда да млъкне?“.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА

Когато Адам, Моли и Хенриета излязоха от ресторанта на „Плантърс хауз“, Флора и лорд Холдейн бяха във фоайето. Графът, пристигнал малко след дъщеря си, стоеше пред рецепцията, за да поръча стаи за цялата групичка, а Флора си почиваше, разположила се удобно в един стол. Подпряла глава на меката облегалка, тя първа забеляза Адам през полузатворените си клепачи.

Очите й се отвориха, устните й се разтегнаха в усмивка и тя скокна от стола си, като в същото време видя как Адам се обръща надясно и обгръща през раменете Моли Фиск, която точно се появи иззад една богато орнаментирана колона. След секунда забеляза от лявата му страна и Хенриета. Усмивката на Флора изчезна.

Тя наблюдаваше приятелската сцена и опитваше да обуздае недоволството си — очевидно за това съществуваше някакво разумно обяснение.

Адам веднага зърна Флора, когато тя се появи иззад една от многобройните палми в саксия, украсяващи фоайето и, като се има предвид, че появата й беше неочаквана, това подложи на изпитание хладнокръвието му.

— Доста си далече от лагера — каза той, като свали ръка от рамото на Моли и огледа набързо прашните дрехи на новодошлата. — Мислех, че оставаш в Йелоустоун.

В гласа му се долавяше лек упрек.

— По всичко личи — отвърна младата жена. — Да не би да прекъсвам нещо?

— Адам беше така любезен да ни покани на обяд — намеси се Моли. — Празнуваме предстоящото заминаване на нашата гостенка, графиня дьо Шастлю.

— Празнувате ли?

— Тази вечер Изолда заминава за Европа — каза Адам.

— Сигурен ли си?

Веждите на Флора се вдигнаха скептично.

— Току-що я срещнах на улицата и тя изглеждаше твърдо решена да запази положението си тук.

— В такъв случай приеми моите извинения… заради… Изолда.

„Последните“ — надяваше се той.

— Винаги е била трудна.

— Повече от трудна, бих казала. Не бих разчитала, че ще си тръгне.

— Може би просто е искала последната дума да принадлежи на нея — изказа предположение младият мъж и взе ръката на Флора в своята, тъй като не искаше повече да се занимава с присъствието на съпругата си в Монтана.

Флора не изглеждаше особено разстроена от срещата си с нея, а привечер Изолда вече нямаше да бъде тук.

— Тя не би желала да остане тук, когато се застуди — обясни причините за заминаването й той, рецитал, който беше подготвил предварително, — а в случай, че започне да вали сняг по-рано от обикновено, част от пътищата ще бъдат затворени. А тя никога не би рискувала да изтърве сезона в Париж. Затова мисля, че този път тя наистина ще си отиде — заяви той. — И то, в голяма степен благодарение на помощта на Моли при подготвянето на багажа на Изолда. Този обяд е малка отплата за отзивчивостта й — добави с усмивка той.

— Колко странно трябва да ви се струва това — обърна се Флора към Моли, вече разбрала причината за благосклонността и радостта на Адам. — Но въпреки това — благодаря ви много.

— Тук, на границата, съвсем не ни липсват странни истории, лейди Флора — отвърна Моли. — Някои от тях дори са изключително необикновени. А графинята изобщо не успя да свикне с нашия район. Непрекъснато се оплакваше от прахта — усмихна се мисис Фиск, като оглеждаше ездаческото облекло на събеседницата си, порядъчно покрито с прах и кал.

— Страхувам се, че в такъв случай тя не би одобрила и това — отбеляза Флора и погледна мръсните си ботуши и дрехи. — Но аз пристигнах току-що и още не съм имала време да се преоблека.

Адам хвърли поглед към фоайето.

— Не си дошла сама, нали?

— Разбира се, че не — отговори спокойно тя. — Татко запазва стаите, а Хенри, Дъглъс и Алън са все още в конюшнята.

— Не трябваше да яздиш толкова надалеч. Уморена ли си? Предполагам, че също си и гладна — добави с усмивка той — апетитът й бе нараснал още повече вследствие на бременността й.

Той внезапно като че забрави присъствието на всички останали. Загрижеността му беше очевидна, любовта, която струеше от гласа му — с ниски, интимни нотки — караше всеки трети човек да се чувства излишен.

— Мисля, че е време да тръгваме — обади се любезно Моли. — Благодаря за обяда, Адам, и поздравления и благопожелания и на двама ви!

— Адам ви е казал за бебето! — възкликна Флора. — Ние сме на седмото небе от щастие, нали скъпи — каза ликуващо тя и погледна към младия мъж.

Той от своя страна прикри изненадата си с кашляне.

— Страшно развълнувани — съгласи се мъжествено той.

— Очакваме го през пролетта — обясни Флора, видимо въодушевена. — Поне така ми каза Пролетна Лилия. Аз съм истински новак по тези въпрос. Адам едва успя да ме убеди, че това е вярно.

Моли си помисли, че наистина би искала да види тази сцена. Наистина беше забавно, че мъжът, който се беше превърнал в олицетворение на предпазливостта, когато станеше въпрос за избор на партньорка за любовните му приключения — винаги беше предпочитал жени, опитни по въпроса за предпазване от забременяване — е трябвало да обяснява на наивната си любовница, че скоро ще става майка.

— Времето наистина е много благоприятно — заяви мило Моли. — Пролетта е прекрасно време за раждане на бебе.

— Всеки сезон би бил прекрасен за нас — отвърна Адам и прегърна силно Флора пред очите на многобройните посетители в препълненото фоайе.

— Правиш сцена — прошепна младата жена, а погледът й беше изпълнен с желание.

— Ей сега вече наистина правя сцена — поправи я той, вдигна я на ръце, като изцапа черния си редингот и бродираната жилетка със сивия прах по дрехите й. — Приятен ден, Моли, Хенриета — кимна той и се усмихна весело. — Трябва да обсъдим някои неща.

И я понесе към стълбите, като я целуваше. Всички впериха поглед в тях и разговорите в луксозното фоайе замряха за миг.

— Той наистина е влюбен в нея, лелче — обяви мрачно Хенриета, като гледаше как Адам отнася с бърза крачка Флора нагоре по покритите с червен килим стълби. — Видя ли как само я гледаше. Как й се усмихна, когато тя каза, че ще имат бебе. Той никога няма да бъде мой — проплака младото момиче.

— Страхувам се, че си права, скъпа — съгласи се Моли и потупа племенницата си по ръката. — Това беше истински шок и за мен. Не съм предполагала, че някога ще видя Адам Сер влюбен. Въпреки че съм щастлива заради него. Животът му през последните години беше доста окаян. Ако графинята упорства да остане още дълго време — обяви Моли, — ще я убия със собствените си ръце. А ти няма защо да се тревожиш, скъпа — рече успокоително тя. — Ти си млада, хубава и много богата. Ухажори няма да ти липсват.

— Но никой няма да е толкова красив като Адам — отвърна раздразнено Хенриета.

— Хайде да мислим по този въпрос на връщане към къщи — предложи Моли, хвана племенницата си за ръка и я поведе към изхода. — Какво ще кажеш, ако поканим Елис Грийн на вечеря утре? Той определено е привлекателен мъж. Знам, че е много зает, но чичо ти ще го покани от наше име. Така, кого другиго бихме могли да поканим? Мислиш ли, че Мод Хенли ще дойде с новия си съпруг? Или пък симпатичният мистър Белтън?

— О, лелче — въздъхна Хенриета, очевидно започнала да превъзмогва меланхолията си. — Мислиш ли, че Елис Грийн някога би ми обърнал внимание? Той е толкова красив.

— Имам предчувствие, че не само ще те забележи, ами и много ще те хареса — увери я леля й.

Знаеше със сигурност, че бащата на Хенриета, известен с милионите си, щеше да събуди интересите на Елис, който, както всички останали в семейството си, хранеше политически амбиции. Щеше да разбере с присъщата за мъжете практичност и за политиците способност да правят компромиси, колко полезно би било за него свързването с такава влиятелна фамилия, каквото беше тази на Хенриета. Щеше да каже на Харолд да спомене пред Елис, след като го покани, че изключително щедрата зестра на племенницата му включваше и прекрасна огромна къща във Вашингтон.

— Той е толкова висок — изгука младото момиче, — а обноските му са направо божествени.

Голямата й уста се разтегна в усмивка.

— Какво да облека за утре вечер, лелче?

„Очевидно загубата на Адам не е наранила много сърцето й“ — отбеляза сухо Моли. „Но кой ли би страдал дълго на осемнадесет години?“

* * *

— Не трябваше да идваш — каза Адам и затвори с крак вратата на хотелския си апартамент, — но след като вече си дошла, не мога да мисля за никой друг, с когото да прекарам следобеда.

Усмивката му беше съвсем близо до лицето й.

— И какво ще правиш? — измърмори закачливо Флора. — Въпреки че, предупреждавам те, след като видях какви погледи ти хвърля Хенриета, съм изпаднала в определено собственическо настроение.

Младият мъж се подпря на вратата и я погледна развеселен.

— В такъв случай сигурно няма да искаме никой да ни безпокои. Да кажа ли на баща ти къде си?

— О, Боже! — възкликна смутено тя. — Забравих! Пусни ме да сляза. Къде е звънецът за камериерката? Адам! Пусни ме да сляза.

— Успокой се, скъпа — усмихна се той. — Той ни видя.

— Сигурен ли си?

— Той махна с ръка и се усмихна, така че съм напълно сигурен — отвърна закачливо той.

— От теб се очаква да бъдеш мил с майката на твоето дете — заяви младата жена и направи леко нацупена и определено изкусителна физиономия.

— Точно такъв мисля да бъда само след минутка — прошепна той, а начинът по който я погледна беше наистина възбуждащ. — И да угаждам, и да глезя, и да доставям удоволствие.

— В такъв случай — каза тихо тя, а гласът и виолетовите й очи излъчваха очарование, — ти е простено.

Двамата прекараха страстен следобед в леглото, докато Джеймс правеше компания на лорд Холдейн.

— Не знам дали ще успея да убедя Флора да не идва с вас — отвърна за голямо разочарование на Джеймс графът.

Разговорът, който водеха на чаша уиски, се въртеше преди всичко около кампанията, предприета срещу Нед Сторхъм.

— Всъщност — почти съм сигурен, че няма да мога.

— Адам няма да допусне това. Познавам го.

Джордж Бонам се усмихна.

— В такъв случай ще ми бъде интересно да видя как ще се развият събитията, защото Флора проявява изключителна упоритост, вземе ли веднаж някакво решение. Отдавна съм се отказал да управлявам живота й. Между другото, тя е много опитен стрелец и не би било зле да участва на ваша страна.

Джеймс, като представител на културата на абсароките, беше свикнал при определени условия жените да вземат участие в битките, но беше сигурен, че Адам щеше да забрани изрично на Флора да се присъедини към тях, като се има предвид опасността на мисията им. В желанието си да отмъсти за смъртта на брат си, Нед Сторхъм беше жаден за живота на Адам, а притежанието на земите му щеше да бъде допълнителен стимул.

— Какво оръжие сте донесли? — попита Джеймс, тъй като всяко подкрепление щеше да им бъде от полза.

— Имаме нови пушки „Уинчестър“ и пистолети „Колт“. Носим и няколко от ловджийските ми пушки. Те са изключително точни до разстояние 1500 ярда. Помислих, че могат да свършат добра работа на подобна експедиция.

Знаеше, че поради доста скромния си брой воини, абсароките рядко използваха фронтална атака в битките, а водеха по-скоро партизанска война. Не можеха да си позволят да дават много жертви.

— Доколко добри са с оръжието Алън и Дъглас?

Като типичен стратег, Джеймс винаги оглеждаше всички възможности.

— И двамата са прекрасни стрелци. Алън се гордее с това, че никога не разваля кожата на животните, които убиваме за мостра. Предпочита да използва една малка пушка двайсет и втори калибър, така че да не прави големи дупки. Дъглъс е не по-малко добър. Хенри се е научил да стреля още като момче, за да се отбранява от митничарите в родния си Корнуол. Никога не пропуска целта си. Но Флора е още по-добра. Мисля, че Адам вече я е виждал как стреля.

Както и Джеймс, през оня ден в ранчото. Точната й стрелба го беше впечатлила. Тя се прицелваше мълниеносно, справяше се с очевидно майсторство с оръжието си и само за няколко секунди попадна многократно в целта.

— Тя очевидно ще бъде добра партия за Адам — отбеляза Джеймс. — Но все пак не трябва да забравя, че е бременна.

— Опитах да я разубедя. Сигурен съм, че и Адам е сторил същото, но се страхувам, че тя няма да се съгласи. Иска да направи всичко, което зависи от нея, за да предпази Адам, така че детето им и Люси да имат баща.

Графът вдигна рамене в отговор на смръщеното чело на събеседника си.

— Тук съм, за да я подкрепя, каквото и да бъде решението й.

Той се усмихна на младия мъж.

— Това е ролята ми вече от доста дълго време.

* * *

По същото това време Адам беше вперил поглед във Флора, която лежеше до него на леглото, леко смръщила лице.

— Скъпа, знаеш колко много те обичам — каза нежно той, — но наистина не можеш да дойдеш. Това не е някоя джентълменска война с правила и спазване на етикет, нито пък с размяна на пленници. Това не е игра за дами и, моля те, недей да се мръщиш така. Знам, че можеш да правиш почти всичко, което мога и аз. Знам, че можеш да стреляш не по-зле от който и да е мъж, а вероятно дори по-добре от повечето представители на силния пол, но ако те взема с мен, през цялото време ще се тревожа за теб и за бебето. Не мога да си позволя подобно разсейване, скъпа. По този начин ще ме поставиш в страшно неизгодно, дори опасно положение.

— Мислиш, че си прав, нали — отвърна недоволно тя.

Той въздъхна безсилно, защото спореха вече от доста време.

— Убеден съм, че съм прав — заяви твърдо той. — Участвам във военни походи от петнайсетгодишната си възраст и донякъде успехът на моя талисман се дължи на факта, че се концентрирам напълно и никога не позволявам нещо да ме разсейва. Люси също разбира това — то може би изисква подобна на нейната простичка вяра. Тя е убедена, че непременно ще се върна при нея. Трябва да знам, че каквото и решение да взема по време на битката, то няма да бъде компрометирано от съмнение, притеснение или предпазливост. Действията на човек в битката се диктуват от чиста енергия, това вдъхва допълнително живот на мозъка и крайниците и подхранва силата им. Остави ме да отида да се заема с Нед Сторхъм, без да се притеснявам дали някой от наемниците му няма да пробие с куршум красивата ти глава. Моля те, скъпа — прошепна нежно младият мъж.

— Не искам да кажа „да“ — отвърна неохотно Флора. — Но ако все пак го направя — продължи тя, тъй като разбираше, че присъствието й наистина щеше да бъде опасно за него, — какво ще направиш за мен?

— Ще се върна съвсем скоро — обеща той, успокоен, че тя най-после започна да отстъпва. — Чакай ме тук, ако искаш. По-близо е до Вирджиния Сити.

— Нед във Вирджиния Сити ли е?

— Това са последните ни сведения — отговори уклончиво той. — Мислехме да тръгнем днес следобед, но след като ти си тук, бихме могли да сторим това и утре сутринта — от това плановете ни няма да пострадат.

В същност при това положение щеше да се наложи да бързат страшно много, но подобна скорост за тях не беше нещо невъзможно.

— Нека тази вечер да слезем долу за вечеря — каза ласкаво младият мъж и нежно прокара пръст по извивката на долната й устна. — Знаеш ли, че никога досега не сме вечеряли в ресторант? Искам да те изведа. Донесла ли си си рокля — усмихна се той, — или ще трябва да изчеткаме панталоните ти?

— Това ли се очаква от мен сега — да бъда блага, приятна и примирена? — попита тихо тя.

— Наистина ще ти бъда много благодарен за съдействието, биа.

Усмивката й му напомни за момчето, което се криеше под мъжествената му външност.

— Достатъчно смирен ли съм?

— Имам рокля — отвърна лаконично тя. — Ще бъда ли възнаградена за благосклонността и разбирането, които проявих?

— Може би нещо от „Тифани“.

— Аз не съм Изолда.

— В такъв случай — нещо по-лично.

Усмивката му беше неустоима и пълна с обещания.

— Колко си досетлив.

— Целувка? — дяволито предложи той.

— Като начало — прошепна Флора и се протегна, така че да прокара пръсти в тежката му копринена коса и да придърпа по-близо лицето му.

* * *

След известен интервал от време, изпълнен с пламенна страст, младата жена каза:

— Вече за трети път поглеждаш часовника. Да не би да имаш някакъв неотложен ангажимент?

„Шест и половина“ — беше отбелязал Адам, преди да насочи вниманието си отново към Флора. Той се надвеси над нея и целуна порозовялата й буза.

— Възнамерявах да се срещна с Джеймс, за да видя един чистокръвен жребец. Продава го Даниъл Макгилврей — излъга младият мъж. — Но Джеймс може да отиде сам.

По всичко личеше, че няма да може да излезе, за да присъства на заминаването на Изолда. Неговите хора и Джеймс можеха да се справят с това и без него.

— Защо да не отидеш и ти? И без това ще трябва да измия косата си, ако ще се обличаме за вечеря. А изсъхването й също ще изисква време. Далеч ли е мистър Макгилврей?

— Не, на оня хълм.

Адам въздъхна облекчено — предпочиташе сам да се погрижи за заминаването на Изолда. Като че ли имаше нужда да го види със собствените си очи, за да се убеди.

— Ще се върна след половин час — каза той. — Сигурна ли си, че няма да имаш нищо против?

Флора се усмихна.

— Сигурна съм.

Тя се протегна лениво и погледна към часовника.

— Когато се върнеш, най-вероятно няма още да съм свършила с къпането.

* * *

И така, тази вечер, докато семейство Фиск се възхищаваше на прекрасния залез от височината на хълмовете на запад от града, а прислугата им се радваше на свободната вечер, която имаха право да прекарат при желание и извън дома на господарите си, двама мъже влязоха във въпросната къща и изненадаха графиня дьо Шастлю, която пишеше писмо в библиотеката. Те пъргаво запушиха устата й и завързаха ръцете и краката й, изнесоха я от смълчаната постройка и внимателно я поставиха в паркиралия пред задния вход дилижанс.

— Облечена си за път, както виждам — каза Адам, който се появи до отворената вратичка на файтона, държейки в ръка писмото на Изолда.

Погледна завързаната си съпруга и продължи:

— Постъпила си предвидливо, като си се облякла за пътуване. Все пак, ще кажа на Нед, когато го видя, че си променила плановете си и няма да се омъжиш за него. Много жалко. Сигурен съм, че щеше да го убиеш по много по-брутален начин, отколкото ще го сторя аз.

Младият мъж вдигна рамене и пъхна писмото в джоба си.

— За жалост не мога да чакам толкова дълго. Нямам време за това. Довиждане, Изолда, петте години, които прекарах с теб, бяха истински ад.

Той затвори вратичката на екипажа и така се скри от омразата, която излъчваха очите й, заключи я и подаде ключа на един от своите хора, който щеше да придружи Изолда до гарата. Оттам тя трябваше да продължи пътя си с влак.

— Дали няма да се върне пак? — попита Джеймс.

Двамата наблюдаваха слизащия надолу по хълма дилижанс.

* * *

— Вероятно не — отговори Адам, — а и веднаж щом бракът ни бъде анулиран, това изобщо няма да ме вълнува.

— Вече готови ли сме за Нед Сторхъм? Надали би било много по-трудно да се справим с него, отколкото беше да се отървем от Изолда.

— Това зависи от факта доколко преданост е успял да купи с парите си. Според мен — не кой знае колко. Но така или иначе ще разберем това съвсем скоро.

* * *

В крайна сметка Адам и Флора слязоха долу доста късно, защото той се върна достатъчно рано, за да я завари по време на къпането й. В резултат на това обличането й за вечеря бе отложено с още малко — с един отрязък от време, изпълнен с любов. Така че, когато излязоха от апартамента си, беше почти десет часа.

Джеймс и лорд Холдейн се присъединиха към тях от бара, където се бяха оттеглили след вечеря и четиримата прекараха заедно една доста приятна вечер. Никой не подхвана спорната тема за оставането на Флора тук — разговорът се въртеше около въпроси, които нямаше опасност да предизвикат разногласия.

А по-късно същата вечер, когато лежаха в обятията си, Адам прошепна:

— Не знаех, че човек може да обича до такава степен. Обичам те, когато си в леглото, както сега, и тялото ти е притиснато до моето. Обичам те такава, каквато беше, докато вечеряхме тази вечер, заобиколени от тълпи — и винаги с все същата дълбока страст.

— Ние сме щастливци — отвърна нежно Флора. — Аз дори не вярвах в любовта, мислех, че страст може би съществува, но не и любов. Знаеш ли, почти бях решила да не ходя на оня прием у съдия Паркман?

Адам се усмихна.

— Аз пък бях длъжен да се появя на него, но мислех само да изкажа поздравленията си и да си тръгна възможно най-скоро.

Младата жена се усмихна на свой ред.

— И тогава аз те прелъстих.

— Вечно ще бъда благодарен за това, биа — отвърна с изпълнен с нежност глас той. — Ти ме възкреси.

* * *

Адам се измъкна през нощта, докато Флора още спеше, за да избегне евентуални нови спорове на сутринта. Изгаряше от желание най-после да се срещне с Нед Сторхъм и да го унищожи. Никога досега, въпреки многобройните битки, в които бе участвал, не беше чувствал подобна безжалостна решителност. Нетърпението да се отърве от този човек, който заплашваше отново намереното му щастие, беше го обсебило напълно.

— Нека най-после да приключим с това — каза лаконично на Джеймс той, когато се срещнаха рано сутринта, като че главата на Нед Сторхъм беше цената, която трябваше да плати за спокойствието си.

И те потеглиха на юг. Четиридесетте мъже яздеха сред сивите сенки на все още не настъпилото утро, подобни на оръжия на смъртта и разрушението, уверени в силите си след многогодишни тренировки, подтиквани от нуждата да защитят своите земи, семейства, бъдеще.

* * *

Когато Флора се събуди при първата утринна светлина, тя облече набързо дрехите си за езда и отиде да събуди баща си. Той обаче вече беше седнал пред обилната закуска, която беше поръчал в стаята си, облечен, с ботуши и шпори, и четеше вестника си.

— Очаквах те — каза с усмивка той. — Поръчал съм слаб чай и добре препечени филийки за теб. Ти се успа.

— Адам може да се движи невероятно безшумно. Не бих искала да съм на мястото на този, който той реши да убие през нощта. А и бебето ме кара да спя повече от обикновено.

Тя се усмихна, настани се срещу баща си и се присегна за чайничето.

— Изглеждаш така, като че се готвиш да потеглиш нанякъде.

— Просто чаках да се появиш. Предположих, че възнамеряваш да яздиш на юг, щом снощи, по време на вечеря не спомена нищо по повод преследването на Нед Сторхъм. Не искаше да лъжеш Адам в очите, нали? — добави с усмивка той и, като остави вестника си настрани, повдигна сребърния капак на поставения пред него поднос.

— Толкова си проницателен, татко — отговори дъщеря му, като криеше усмивката си зад чашата с чай.

— Колко години вече те наблюдавам как винаги правиш това, което си намислила, скъпа? — попита той и постави парче шунка в чинията си. — И трябва да добавя, че наистина би било интересно да поопресним малко уменията си да стреляме точно и то по живи мишени, но от безопасно разстояние, разбира се, тъй като трябва да се съобразяваш с бебето. Предполагам, че няма да искаш от това — попита той и постави отново капака върху сребърния поднос.

— Не, освен ако не искаш да повърна шунката. Но въпреки това ще взема от нея за обяд. По това време вече ще бъда готова да ям каквото и да е.

— Помолих в ресторанта да ни опаковат известно количество храна — отвърна небрежно графът и сипа в чинията си от бърканите яйца. — Добре ли се чувстваш? — попита, изпълнен със симпатия той, забелязал измъчената физиономия, появила се на лицето й.

— Сложи капака върху тези яйца, ако нямаш нищо против, татко. Така. Сега вече съм добре. Как само миришат… прекалено рано е.

Тя се облегна назад и отпи от чая си.

— Тръгнаха в четири — заяви Джордж Бонам, като режеше шунката си.

— Значи имат малко повече от един час преднина — отбеляза Флора, след като погледна към часовника. — Другите готови ли са?

Баща й кимна, като дъвчеше.

— Значи аз съм тази, която забавя тръгването ни.

Графът преглътна хапката си и каза:

— Те не са чак толкова много пред нас, а и индианците се стараят да не уморяват конете си, когато ги чака дълъг път. Така че можеш да пиеш спокойно чая си.

* * *

Алън, Хенри и Дъглас чакаха в конюшнята, конете бяха оседлани, багажът — закрепен за гърба на животните, а оръжието — в прекрасно състояние. Те вече бяха защитавали лейди Флора в най-отдалечени и диви местенца по света, в сравнение с които Монтана беше доста по-безопасна и цивилизована.

Освен това всички тези мъже бяха авантюристи по сърце, в противен случай щяха да прекарат живота си в по-традиционни занимания, на по-обичайни места. В действителност, тази сутрин в атмосферата край малката групичка се чувстваше истинска радостна възбуда.

— Завързал съм якето ви зад седлото, в случай, че имате нужда от него — каза Хенри, докато помагаше на Флора да се качи на гърба на коня си. — „Танзерът“ ти е в калъфа отпред, „Уинчестърът“ — отзад, а „Колтът“ — смазан и безупречен — в кобура си — продължи той и посочи кожения калъф от дясната й страна. — Водата е тук — продължи Хенри, като потупа гравираната стоманена манерка.

Думите му звучаха така, като че говори някоя бавачка, която се грижи за повереното й дете. Но верният мъж беше осигурявал в продължение на толкова много години и при толкова различни обстоятелства удобството и доброто самочувствие на Флора, че не виждаше нищо странно в характера на инструкциите, които й даваше в момента.

Младата жена усмихнато му благодари и на свой ред се зае с проверката на всичките си оръжия и амуниции, нещо, което беше научила в доста ранна възраст.

— Знаем ли как изглежда тоя Сторхъм? — осведоми се невъзмутимо Алън, разположил се удобно в седлото си, косата му с морковен цвят обрамчваше продълговатото му лице със страстни тъмни очи.

Приличаше на войнствен светец.

— Нисък, набит, с червендалесто лице и жълтеникави коси, оръжието му е гравирано с мексиканско сребро и пътува с банда от ренегати — изброи стегнато Дъглас.

Той беше човек на реда и винаги разполагаше с необходимата информация.

— Чух, че не бил особено бърз във ваденето на пистолета и стрелбата. Разчитал на своите наемници и на нападението из засада.

— Нямаме намерение да се приближаваме до него толкова, че да можем да видим червендалестото му лице — отбеляза многозначително графът. — Отиваме само за да помогнем, а не да атакуваме.

— Отиваме с цел да се погрижим детето ми и Люси да не останат без баща — обяви тихо Флора. — И ще направим всичко, което е нужно, за да постигнем целта си.

Мъжете си размениха бързи погледи.

Графът беше пределно ясен, когато им даде нареждания предишната нощ — Адам Сер трябваше да остане жив. Но в никакъв случай не с риск за живота на дъщеря му.

Безграничната смелост на Флора беше в пълен контраст със семплия й вид. Облечена в бяла ленена блуза, пъхната в черен панталон за езда, със завързана отзад дебела плитка и малки перлени обички, които се поклащаха на ушите й, тя изглеждаше като скромна млада дама.

— Не се притеснявай, лейди Флора — отвърна Хенри. — Адам Сер няма да има нужда от кой знае каква помощ, щом до него яздят такива опитни бойци, но така или иначе, ние сме повече от готови да се бием на негова страна.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА

Когато излязоха от града по посока на юг, видяха следите, оставени от голяма група конници — очевидно хората на Адам.

— Сигурно са открили местонахождението на Нед Сторхъм — каза графът, след като се качи отново на коня си. — Обикновено военните отреди не се движат през деня, на открито, а се стараят да прикрият следите си. Ако Нед беше наблизо, те нямаше да се показват.

— Дали ще ги настигнем? — попита Флора, явно загрижена.

— Напредват по-бързо, отколкото очаквах, но ние не сме много след тях.

* * *

Телеграмата, която Адам получи от своите хора, които следяха действията на Нед Сторхъм, даваше сведения не само за посоката, в която се движеше групата му, а и за нейната численост.

Петдесетте човека, наети да преследват индианци, със сигурност не бяха нещо повече от безредна сбирщина, мислеше Адам. Опитността им да действат с оръжие, смелостта им, както и доколко парите бяха достатъчно добра мотивация да се изправят лице в лице срещу врага, щяха да бъдат подложени на сериозно изпитание, когато се стигнеше до бойни действия.

Докато неговите хора, прекрасни бойци, бяха решени да защитават земите си дори с цената на своя живот. Освен това те бяха добре въоръжени, за разлика от повечето индианци, за които това беше сериозен проблем. Всички имаха хубави пушки и солиден запас от куршуми.

Този път шансовете им бяха приблизително равни.

Яздеха към скалите източно от големия завой на река Елк Ривър, където мислеха да заемат отбранителна позиция и да изчакат групата на Нед Сторхъм.

Утрото беше прекрасно, топло и слънчево. Нищо във въздуха не напомняше за настъпващата есен. Лятото като че не искаше да си отиде от прекрасните ловни земи на север, от земите, които неговият народ трябваше да защищава с кръвта си от незапомнени времена, мислеше си Адам, загледан в плодородната прерия, която се простираше още по на север, заобиколена от всички страни от неясните сини очертания на планините. Нед Сторхъм нямаше право да претендира за тези хубави земи, нямаше право да нахлува в тях. Днес щяха да се изправят срещу него и с помощта на Ах-бадт-дадт-деах — да го разгромят.

* * *

През нощта разузнавачите донесоха вестта, че Нед влязъл във Форт Елис вчера следобед заедно с отряда си от петдесет човека и два вагона с боеприпаси и храни. Хората му нощували зад стените на форта.

На другия ден бяха изпратени други разузнавачи, за да следят прогреса на неприятелите. Очакваха ги да се приближат до позициите им в началото на следобеда. През изминалата нощ Адам и хората му бяха обсъдили плана на битката, определили местоположението на бойците, говорили за различните възможности, в случай, че започнат да отстъпват пред атаката на Нед, опитвайки се да предвидят всички превратности в предстоящата битка. След приключването на съвета, доволни, че не са пропуснали нищо, воините се увиха в бизоновите си кожи и заспаха. Утрешният ден нямаше да бъде лек за тях.

* * *

Заповедта на губернатор Смит, получена съвсем наскоро във Форт Елис, оказа неоценима услуга на Нед Сторхъм. Тъй като в района най-после беше изпратена редовна войска, губернаторът нареждаше милицията да бъде демобилизирана. Във въпросния официален документ той уверяваше доброволците в „сърдечната признателност и благодарност на народа на Монтана“.

След прочитането на заповедта разформированите отряди останаха с чувството, че им се полага нещо по-реално от „сърдечни благодарности“. Бяха тръгнали с обещанието да плячкосват индиански селища, но лятото се беше оказало изключително неблагоприятно за тях. За една вечер, с помощта на няколко двайсетлитрови бъчонки с уиски, Нед успя да засили още повече недоволството им. А след това предложи на мъжете, току-що загубили новите си шестмесечни договори, възможност да наваксат пропуснатото и да получат това, което правителството не бе успяло да им осигури, а именно — истински грабеж на индианско селище. Абсароките, които обитаваха долината Аспен бяха богати, притежаваха големи табуни коне и Нед Сторхъм обеща на бившите представители на милицията всичко, което намерят.

* * *

Към десет сутринта разузнавачите на Адам пристигнаха галопирайки в лагера, конете им бяха запенени, а вестите, които носеха — тревожни: Нед Сторхъм беше минал през селцето Уилоу Крийк, придружен от двеста въоръжени мъже.

Всички се спуснаха трескаво да подсилват импровизираните укрепления, необходими за отбраната, която им предстоеше, да издигат по-високо насипите, да се окопават по-дълбоко, а конете отведоха за по-сигурно в една съседна малка падина. Не беше нужно и да търсят друго, по-подходящо място — тези скали предлагаха единствената отбранителна позиция чак до долината Аспен. А нямаше време и да изпратят някого за помощ.

Бяха изпратени други разузнавачи, за да разберат накъде се движи отрядът на Нед. А след това започнаха да се подготвят за предстоящата битка — съблякоха всичко, освен панталоните и мокасините, изрисуваха телата и лицата си с бойни краски, призоваха талисманите и духовете да ги закрилят срещу враговете им. Заредиха оръжието си, препасаха патрондашите, закрепиха здраво ножниците, завързаха на конете бойното си снаряжение — калъфите на пушките и кобурите на пистолетите. И след това зачакаха.

Малката армия се появи на хоризонта в ранния следобед. Наемниците яздеха в две колони, гласовете им се носеха надалеч в откритата местност, оръжията им блестяха на слънцето. Когато се приближиха достатъчно, хората на Адам се прицелиха в пушките си, поставили палец на спусъка, изчаквайки първите редици да отминат. Нед не яздеше начело, както се очакваше от един предводител. Беше се прикрил добре някъде назад. Но те не можеха да чакат да отмине цялата колона, така че Адам даде очаквания знак. В същия миг изгърмяха четиридесет пушки, над брустверите проблеснаха четиридесет пламъчета и се издигнаха белезникави струйки дим. Много от наемниците се олюляха върху седлата си, кон след кон започнаха да падат на земята и колоната се разтури. Всички се втурнаха да търсят някакво прикритие и се струпаха зад двата вагона, спрели малко по-нататък по склона.

Индианските воини използваха настъпилата суматоха, за да минат в настъпление. Те се спуснаха надолу по скалите, надавайки бойния вик на абсароките, а пушките им им пригласяха. Водеше ги Адам. Хората му яздеха между наемниците и падащите коне, стреляха, удряха враговете си със специалните бойни тояги, убиваха блъскащите се в опитите си да избягат противници. След това обърнаха коне, за да отидат и да съберат ранените си другари.

Прашилката, вдигната от копитата на конете и пушекът от пушките се носеха на облаци над бойното поле, свистяха куршуми и се забиваха в земята, а индианците се носеха в галоп назад, за да вземат ранените. Мъртви, умиращи, ранени наемници лежаха по земята, убити и ранени коне се валяха в безпорядък по тревата, цвиленето на животните и виковете и стенанията на хората се издигаха над прашилката, към огряното от слънце небе.

Първият щурм беше приключил.

След като събраха ранените, абсароките се спуснаха към прикритието си зад скалите. Нямаха намерение да позволят загубите им да се увеличават — противникът все още беше много по-силен. Само четирима от техните бяха ранени и то не особено тежко — добро предзнаменование за хора, чийто главен талисман беше самият живот. И след като се настаниха отново зад насипите, подложиха на непрекъснат обстрел противниците си, които се бяха скрили зад двата вагона.

Никой не беше разпознал Нед в суматохата. Дали беше още жив? Дали не беше избягал? Кой ръководеше отстъплението? Но когато наемниците започнаха отново да настъпват към скалите през покритото с трупове поле, стана ясно, че той все още стоеше начело. Никой, който имаше макар и малък боен опит, не би се втурнал да щурмува такава добре укрепена позиция, без да е принуден да го стори от някой висшестоящ.

Смъртоносният огън увеличаваше броя на ранените и мъртвите, което сложи край и на тази атака.

Следобедът се точеше бавно. Абсароките, всички отлични стрелци, улучваха всеки, който посмееше да вдигне глава. Тъй като зад вагоните не се забелязваше никакво раздвижване, те започнаха да се опасяват, че Нед е изпратил да повикат подкрепление от Форт Елис. Всичко изглеждаше прекалено спокойно, неестествено притихнало под жаркото слънце.

— Струва ми се, че чакат помощ — каза Адам, като попипа дръжката на висящия на колана му нож.

— Или пък мрака, за да се оттеглят — добави Джеймс.

— Само за да се върнат някой друг път — отвърна с отвращение братовчед му, като гледаше над насипа към бойното поле под тях.

— Но ако Сторхъм не е изпратил за подкрепление — обади се Джеймс, — бихме могли да ги заобиколим и да ги довършим.

— Не можем да чакаме толкова дълго. Дотогава те вече може да са изпразнили целия Форт Елис и да са довели тук друга армия.

Бездействието не му даваше мира. В желанието си да ускори конфликта и най-после да сложи край на грубото нахлуване на Нед Сторхъм в живота му, Адам каза:

— Ще яздя към тях, за да ги предизвикам.

Въпреки че това беше акт на изключителна смелост и безстрашие, подобен подвиг не беше нещо рядко сред северноамериканските индианци, където личната смелост и успешните акции водеха до завоюването на водеща роля в йерархията в племето. Адам беше станал вожд още на двадесет години, а талисманът му беше изключително силен и ефикасен от най-ранното му детство. Така че нищо не можеше да му навреди.

* * *

По време на военни походи войните обличаха само леки ризи и панталони, без каквито и да е ярки цветове по тях. Но те винаги си носеха и тържествено облекло, което слагаха за победоносното завръщане в селото си. Адам извади богато орнаментираните си дрехи от една кутия от необработена кожа и започна да се облича: украсена с ресни, мъниста, хермелинови опашки и човешки скалпове риза, панталони с мъниста и вълчи опашки в долната част, колие от нокти на мечка, две орлови пера в косите. Ако беше по-тщеславен, би могъл да сложи по едно перо за всяка от удържаните от него победи.

После извади малката кутийка с огледалце, изрисува с охра лицето си, провери дали талисманът му е здраво прикрепен към кичурчето коса зад лявото му ухо и, след като поговори тихичко с бойния си кон, който трябваше да го преведе невредим през редиците на враговете му, той го яхна. Измъкна „Уинчестъра“ от калъфа му, излезе иззад насипите и се спусна надолу към откритата равнина, като яздеше право към барикадираните вагони, където вече беше лесна мишена за пушките.

После обърна коня си и размаха високо оръжието си, като че искаше да предизвика неприятелите си да стрелят. Премина край тях под дъжд от куршуми, красивите му, украсени с мъниста дрехи блестяха на слънцето, орловите пера се развяваха след него, конят му като че летеше през тревистата равнина — беше недостижим, талисманът му го пазеше.

Чу Нед, който крещеше на хората си да стрелят. Куршумите свистяха край ушите му. Хората на Сторхъм, които се надигаха зад прикритията си, ставаха лесна мишена за абсароките. Откъм скалите се понесоха изстрели. В цялата тази бъркотия Адам ясно различи някакъв нов звук.

Той обърна животното и отново прелетя край вагоните. Черните му коси се развяваха от вятъра, кожените ресни и хермелиновите опашки по ръкавите му като че бяха увиснали във въздуха, синята фигура, нарисувана на щита му, като че се подиграваше на враговете му и ги приканваше да стрелят в нея. Младият мъж беше като призрак, недосегаем за куршумите, който яздеше нагоре по хълмовете. Бойният му кон достигна бруствера на окопа и спря рязко с невероятна точност.

Адам скочи от коня си, застана между Джеймс и Изправеното копие и, като погледна по посока на отскоро присъединилите се към боя изстрели, попита:

— Откъде се чуват тези пушки с пълнители?

Джеймс вдигна ръка и посочи на юг, където силен обстрел очевидно нанасяше значителни щети в оголения тил на хората на Нед.

— Отляво… от другата страна на онази скала. Убиват наемниците като мухи.

— Дявол да я вземе — каза Адам, като примигваше срещу слънцето. — Все пак е дошла.

Но въпреки това се усмихваше.

— Ако съдя по честотата на стрелбата, бих казал, че Флора е довела малко подкрепление. Виж какво остана от отряда на Нед. Започват да се паникьосват.

Никой от куршумите не отиваше напразно, тъй като от онази страна хората на Нед бяха напълно изложени на огъня. Адам несъзнателно започна да брои изстрелите и когато стигна до петдесет, съблече украсената си с мъниста блуза и каза с лека усмивка:

— Готови ли сме да се качим на конете си и да ги довършим?

Когато малко по-късно абсароките се спуснаха надолу по хълма, наемниците се оттегляха, като се опитваха да се измъкнат към Форт Елис. Адам поведе хората си след тях и спря за секунда край вагоните, търсейки с поглед Нед Сторхъм. Тъй като го нямаше нито сред мъртвите, нито сред ранените, той разбра, че врагът му беше все още жив. Младият мъж пришпори коня си, за да настигне приятелите си.

До Форт Елис оставаха четиридесет мили, достатъчно разстояние, за да догони Нед и да го убие. Той вдигна автоматично очи към слънцето, за да прецени времето. До мръкване оставаха още четири часа. Махна с ръка в безмълвен поздрав към Флора и се устреми на изток.

* * *

Флора наблюдаваше от височината на хълма как абсароките се спуснаха надолу към равното поле, преследвайки врага си. Видя и Адам далече напред.

Следобедното слънце къпеше всичко в златна светлина. Пейзажът беше наистина идиличен — сияен, прекрасен блясък, но уви, над бойно поле.

В този миг ръката й в ужас плесна устните й, защото видя как някакъв мъж бавно се отдели от една групичка точно срещу Адам и насочи към него пушката си, която проблесна на слънцето.

— Адам! — извика тя, за да го предупреди. — Адам!

Той не я чу — беше прекалено далеч, но видя с крайчеца на окото си отблясъците на оръжието за част от секундата преди изстрела. В последния момент изви рязко коня си наляво, за да избегне куршума и усети как животното се олюля, като че се спъна в нещо. Беше улучено право в гърдите. Младият мъж скочи на земята и се превъртя няколко пъти, а куршумите вдигаха парчета пръст и трева край него. След това се долепи до земята, използвайки за прикритие мъртвия кон и извади пистолета си. Когато скочи от седлото, беше загубил пушката си, така че който и да беше стрелял по него, трябваше да се приближи повечко — на такова разстояние, на което можеше да бъде улучен от револвер.

Адам лежеше абсолютно неподвижно в очакване.

* * *

Само миг след падането на коня на Адам, Флора вече беше на седлото, дръпна юздите на коня на баща си и, преди някой от малката им групичка да успее да я спре, тя пришпори животното към поляната под тях.

Графът изруга и побърза да последва безразсъдната си дъщеря, като се метна на най-близкия до него кон. Жребецът на Хенри се вдигна на задните си крака, изненадан от внезапно появилата се непозната тежест на гърба му. Джордж Бонам изруга отново, докато се бореше, за да усмири изплашеното животно. Безценни секунди бяха изгубени, преди да успее да последва Флора надолу по склона, Алън и Дъглъс бяха по петите му.

Адам я видя да приближава — малка момчешка фигурка в панталони, кестенявите й коси проблясваха с бакърени отблясъци на слънцето, вятърът си играеше с тях, дългите й опашки като че летяха след нея, докато тя препускаше надолу по хълма, смела като истински воин. Той се усмихна на смелостта й, помоли се кратко на духовете да я пазят и след това скочи, за да привлече към себе си изстрелите на нападателя си, преди Флора да влезе в обсега на пушката му.

— Не! — извика тя.

Изпълненият с ужас звук достигна ушите му, когато той се спусна напред, стиснал в едната си ръка ножа, а в другата — „Колта“.

Нед се изправи срещу него, масивното му тяло се открои на фона на синьото небе. Беше се прицелил право в Адам. Усмихна се злобно и триумфиращо, когато натисна спусъка.

Младият мъж се закова на място, улучен в рамото от четиридесет и четири калибровото оръжие и падна на колене, докато мозъкът му се бореше с разяждащата болка. Той се задържа за момент с ръката, с която стискаше ножа, след което се строполи в цял ръст, но само миг по-късно се изправи отново, стиснал здраво зъби, като принуждаваше краката си да се движат единствено със силата на волята. Още няколко метра и щеше да бъде достатъчно близко до Нед, за да го застреля с пистолета си. При по-благоприятни условия би могъл да го стори дори от това разстояние, при положение, че ръката му не трепне. Но тъй като случаят не беше такъв, трябваше да измине още десетина метра, преди да стреля.

— Аз съм от племето на абсароките — повтаряше си тихичко той. — Имам сърце на гризли. Аз съм от племето на абсароките.

Познатата още от детство молитва резонираше в мозъка и проясняваше съзнанието му, като го успокояваше и му даваше сили. Краката му като че сами се движеха по земята. Вече беше достатъчно близко, за да види жестоката усмивка на Нед. Още десет метра. Осем.

В този момент го улучи втори куршум.

Той не виждаше с лявото си око, когато се прицели с пистолета си. Кръвта внезапно го заслепи, затова, без да губи време, той изпразни „Колта“ в усмихващото се лице на Нед.

След това бавно се свлече на колене, но все пак намери сили да изчака да падне първо Сторхъм.

* * *

Флора стигна до Адам секунди, след като той се отпусна на земята. Той все още не беше загубил съзнание и я предупреди:

— Върви… Нед… трябва да се измъкнеш… оттук.

Говореше провлечено, с усилие, гласът му беше едва доловим шепот. Очите му се затвориха и той потъна в мрак.

Когато коленичи край тялото на любимия си, младата жена беше забравила за каквато и да е опасност, както и за Нед Сторхъм. Единствената й мисъл беше горещата благодарност, че Адам е все още жив. Тя огледа внимателно изцапаната с кръв неподвижна фигура. Доколко опасни бяха раните му, колко дълбоки или смъртоносни, беше ли засегната някоя артерия? Рамото му изглеждаше така, като че някой див звяр го беше разкъсал със зъби, плътта под ризата беше като насечена и обезобразена, гърдите му бяха плувнали в кръв, панталоните му бяха потъмнели там, където животворната течност беше започнала да се процежда през колана му. Раната на главата му й се стори още по-лоша, по лявата й половина се стичаха яркочервени вадички, косата му беше мокра от кръв.

Тя се надвеси над него, допря ухо до гърдите му и, затаила дъх, зачака да чуе ударите на сърцето му. Измина изпълнен с ужас миг, преди да чуе слабия звук и въпреки, че животът му беше в опасност заради раните, младата жена се усмихна.

Ударите на сърцето му бяха силни.

Нищо друго нямаше значение.

Когато баща й пристигна минута по-късно, тя вдигна глава.

— Адам е жив. Намери Нед Сторхъм — каза припряно тя. — Трябва да е ранен или мъртъв.

С напълно трезва мисъл, загрижена как да предпази Адам, тя посочи към долчето.

— Някъде там е.

Баща й скочи от седлото и хукна към въпросното място, последван от Алън и Дъглас. Флора пребърка чантата, закачена за коня на Хенри, извади оттам превръзки и се опита да спре кръвта, която изтичаше от раните на любимия й.

Трябваше да вземе всички предпазни мерки, за да не се инфектират, повтаряше си наум тя, като че бъдещето на Адам щеше да се определи от някакъв дух, който първо щеше да инспектира бдителността й. Щеше да се грижи той да яде и да спи, и да не се напряга, обещаваше тя. Щеше да се опита да бъде по-смирена и да ходи на църква, добави тя, за да омилостиви и християнските богове. Обеща дарове на божествата на абсароките. И щеше да стори всичко възможно, за да не пристъпи никакви мистични граници, добави сервилно тя, припомняйки си историята за онзи вожд на лакотите, който загинал в битката, защото приел да се храни от железен съд и с това разгневил боговете.

„Само запази живота му“ — молеше се наум тя. Неподвижността му я плашеше, от невероятната му сила като че не беше останала и следа, животът му като че висеше на косъм.

— Ще направя всичко — прошепна тя, коленичила над безжизненото тяло.

Кървавото петно, появило се на превръзката на рамото му, нарастваше заплашително.

Искаше й се да може да спре тази безценна течност, с която изтичаше и животът му, да излекува раните му, така че той отново да бъде жив и здрав. Искаше Нед Сторхъм да плати за невероятната си алчност. Мъката и омразата й бяха толкова силни, че тя пак изгаряше от желание да го убие, въпреки че той най-вероятно вече бе мъртъв.

„Винаги ще бъде така“ — мислеше, смазана от болка Флора, коленичила край мъжа, когото обичаше. Двамата изглеждаха като дребни фигурки, загубени сред огромната прерия. В един щат, където заглавията във вестниците призоваваха „Изтрийте от лицето на земята индианците“, Адам щеше да бъде принуден вечно да защищава земите и народа си. А тя непрекъснато щеше да се пита дали следващият куршум нямаше да й го отнеме.

„Но моля те, Господи, не този път“ — умоляваше тя, а сълзите се стичаха и падаха върху непрекъснато разширяващото се петно кръв на превръзката му.

— Дори една река сълзи да изревеш, това няма да му помогне.

Не беше нужно да се обръща, за да разбере кой говори — подигравката, която звучеше в гласа му, беше достатъчен индикатор. Младата жена се изправи и се втурна към коня си, тъй като кобурът с пистолета висеше на седлото.

— Спри или ще те убия — каза Нед, запънал петлето на пистолета си, който беше насочил към Флора. — А сега остави мъртвия индианец и бавно се приближи към мен.

Усетила опасността, надвиснала над Адам, тя се подчини незабавно на заповедта му и се отдалечи на няколко крачки от проснатото до нея тяло. Нед не би могъл да забележи от мястото си слабото дишане на Адам, размишляваше, изпълнена с благодарност младата жена. Не трябваше да позволи той да се приближи повече.

— Ти си открит — каза тя с надеждата да го принуди да си тръгне. — Трима мъже са по петите ти.

— Опитаха се — отвърна той, а окървавеното му лице се разкриви в гротескна усмивка. — Те се отдалечиха нататък в дола.

Нед махна с пистолета си.

— А сега ела насам.

Тя се опита да го разсее с приказки, докато дойде баща й. Очевидно Сторхъм беше ранен, но доколко опасно — това Флора не можеше да прецени. А тъй като нямаше представа кога ще се появи баща й, тя не можеше да рискува да остане тук, докато Адам се размърда или изохка, така че се подчини на заповедта.

— А сега ще отидем до онези два коня — съобщи той, докато тя се приближаваше, — и после ще пояздим върху тях. Мисля, че ще ми трябва заложник, за да мога да се добера цял до Форт Елис.

Когато се приближи, младата жена забеляза, че три от пръстите на лявата му ръка бяха прерязани от куршум и тя реши, ако е възможно, да язди от по-безпомощната му страна. Малкият двайсет и две калибров пистолет в джоба на панталоните й можеше да го убие от близко разстояние. Чувстваше се невероятно спокойна, съзнанието й работеше трескаво, обсебена най-вече от мисълта да отдалечи колкото се може по-скоро Нед от беззащитния Адам.

Сторхъм беше ранен, а тя имаше оръжие.

До Форт Елис имаше четиридесет мили и той имаше нужда от нея.

* * *

Първото, което усети Адам, беше блестящата бяла светлина, а след това чу някакви гласове. Светлината беше топла и приятна, далечните гласове му напомняха нещо. Съзнанието му се бореше да направи връзката между тях. Неспособен да задържи дълго каквато и да е мисъл, той отново потъна в приятна забрава.

Докато две думи не раздвижиха паметта му и той отново се върна към светлината.

Долината Аспен.

А гласът, който ги беше произнесъл, принадлежеше на Нед Сторхъм.

Като че някаква сила отвори поредица от врати в мозъка му и той внезапно си спомни къде се намира и какво се бе случило. И че врагът му още беше жив.

Когато до ушите му достигна и гласът на Флора, всичките му сетива моментално възвърнаха нормалното си състояние. Нетърпящата отлагане нужда притискаше притъпените му от болката и загубата на кръв нерви. Докато лежеше неподвижно, той се опита да прецени доколко беше способен да се движи. Следващата му задача бе да определи местоположението им според гласовете: на юг и леко на запад, а Флора беше по-близо до него. А на какво разстояние? Това му струваше немалко усилия и той усети как съзнанието му опитваше отново да се изплъзне от неговия контрол и да потъне в мрака. Все пак успя да го удържи и започна да пресмята отново. На какво разстояние, дявол да го вземе? И като по някакво чудо отговорът сам дойде — на две конски дължини. Младият мъж почти се усмихна.

— Качвай се на коня веднага, но бавно — нареди Нед.

Беше взел оръжията от коня й и държеше юздите му с останалите пръсти на ранената си ръка, допрял револвера в хълбока на Флора, докато тя промушваше крак в стремето.

В този момент, след като вече се беше качила, тя можеше да пришпори коня и най-вероятно да се измъкне и ако така не излагаше на риск живота на Адам, сигурно щеше да го направи. При дадената ситуация обаче тя бавно се намести на седлото и изчака Нед Сторхъм на свой ред да възседне коня си. Без да смее да погледне към Адам, от страх да не привлече вниманието върху него, тя стоеше напрегната като струна и всяка секунда й се струваше безкрайна.

Много неща бяха в нейна полза — стоеше от слабата страна на неприятеля си, баща й със сигурност щеше да ги последва, малкият пистолет беше в джоба й и Адам беше в безопасност.

Или поне щеше да бъде, щом тръгнеха оттук.

Адам наблюдаваше тази сцена с притворени очи, лявото му око беше заслепено от кръвта. Прецени, че Нед ще мине на няколко метра от него. А това беше наистина страшна опасност, ако реши на минаване да изстреля за всеки случай няколко куршума в проснатото на земята тяло. А това беше доста разпространена практика — често след края на битката победителите обикаляха бойното поле и довършваха ранените. Трябваше да бъде готов да се спусне върху му в най-благоприятния момент.

Не прекалено рано, защото тогава Нед щеше да има време да стреля, но не и късно, защото в такъв случай нямаше да може да спаси Флора. А с жалките остатъци от сила, с които разполагаше, щеше да има право само на един опит да срази врага си.

Флора яздеше до Сторхъм, юздите на коня й бяха привързани към седлото му. Тя не можеше да види мястото, на което лежеше Адам, но когато приближиха към него, каза нарочно:

— Не мога да повярвам, че мислиш да яздиш целия този път до Форт Елис.

Нед обърна глава към нея и отвърна провлечено:

— Ти няма да го изминеш, ако не си затвориш човката.

„Още няколко крачки“ — помисли Адам, като преценяваше скоростта, с която се движеха и оставащото до него разстояние.

— Ще видим — отвърна хладно Флора. — Кървиш доста силно.

Знаеше, че още не може да я застреля, защото имаше нужда от нея, за да избяга от абсароките.

„Сега.“ Призовавайки на помощ целия остатък от сили, младият мъж се изправи. Конят на Нед спря рязко при това внезапно движение. Ездачът му изви глава и забеляза грозящата го опасност.

Заставяйки тялото си да се движи, стиснал зъби от непоносимата болка, Адам измина делящото ги разстояние на две дълги крачки. Със здравата си дясна ръка измъкна ножа от неговата калъфка и го заби до дръжката в тялото на Нед Сторхъм.

Той замря за миг, като че беше закован за седлото. Тогава Флора удари с всички сили обезобразената му ръка и, издавайки последен агонизиращ вик, той се строполи на земята.

Падайки, удари раненото ляво рамо на Адам. Той залитна, после инстинктивно се отмести. Болката беше невероятна. Бореше се като лъв, за да остане в съзнание. Дишаше тежко като ранено животно, ушите му пищяха, пред очите му се появяваха бели петна.

Хванала юздите на своя кон и на този на Сторхъм, Флора обърна животните, скочи от седлото и ги пусна, за да може да се прицели необезпокоявана. След това пъхна ръка в джоба на панталоните си и извади малкия пистолет.

Имаше право само на иден изстрел.

Имаше само една единствена възможност да убие Нед.

А той все още се държеше на колене. Лявата му ръка висеше безжизнено. Револверът в дясната трепереше, но беше насочен срещу Адам, проснат върху тревата. Лявата страна на лицето му беше почервеняла от кръвта, изрисуваните му гърди също бяха окървавени. От дупката в рамото му продължаваха да се стичат алени струйки.

Флора вдигна малкия пистолет, подпря китка на лявата си ръка и се прицели в главата на Нед.

— Вече си мъртъв, Сер… — каза задъхано той, опитвайки се да спре треперенето на револвера, който беше насочил към Адам.

— Поздрави… Франк… от мен — изрече с усилие младият мъж, като успя да се изправи до седнало положение с помощта на ножа в ръката си.

От болката по челото му бяха избили едри капки пот.

— Ще го видиш преди мен, индианецо.

Пръстът му се намести върху спусъка.

С последната останала му сила, Адам вдигна дясната ръка над главата си и хвърли ножа.

Ножът беше дълъг двайсет и пет сантиметра, така че трябваше да бъде хвърлен с изключителна точност, за да се забие между второто и третото ребро, точно в сърцето на Сторхъм.

Той умря веднага.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И СЕДМА

Адам дойде в съзнание същата нощ край високите брегове на река Елк Ривър. Луната се бе скрила за известно време зад висок връх от пясъчник, но небето беше осеяно с безброй звезди, които блестяха като безупречни диаманти. Когато обърна глава, за да види луната, появила се отново иззад скалите, младият мъж видя вървящата до носилката му Флора.

Той се усмихна.

— Усетих уханието ти и разбрах, че съм жив.

— Благодарение на истинско чудо и то само заради проклетите ти разбирания за кавалерство.

Знаеше защо не беше нападнал Нед Сторхъм с пушката си и в часовете, последвали смъртта на Нед, настроението й варираше от гняв до облекчение.

— Раните ми винаги минават бързо.

— Значи и преди си постъпвал глупаво — смъмри го тя.

— Особено през една нощ — отвърна с усмивка той, — когато заведох една дама до постройката за файтоните в дома на съдия Паркман.

— Тогава поне нямаше опасност да те застрелят — измърмори тя.

— Не бях съвсем сигурен в това.

Младата жена се усмихна.

— Ти си непоправим.

— И дяволски щастлив, че те имам.

Той протегна ръка.

— Докосни ме, за да съм сигурен, че това е истина. Че действително си тук. Небето е толкова красиво, че това би могло да бъде и сън.

Малката й ръка се мушна в неговата и двамата усетиха същото необяснимо привличане, което ги беше поразило още през онази нощ във Вирджиния Сити.

— Не трябваше да се приближавам на повече от един изстрел разстояние от Нед — каза тихо Флора. — Би могъл да отвърнеш: „Аз ти казах да не го правиш“.

Беше я предупредил, че присъствието й щеше да изложи него и цялото мероприятие на опасност.

— Постъпи много смело, като ми се притече на помощ, биа. Държа се като истински воин. А човек никога не знае как точно трябва да действа в битката. Все още не съм се научил.

— Трябва да ми покажеш.

— Надявам се вместо да правим това, да можем най-после да се порадваме на малко мир и спокойствие — отговори дипломатично той. — Предпочитам да отглеждам коне.

— В това наистина мога да ти помагам.

— А аз мога да ти помогна в тълкуването на нашата култура на абсароките. Договаряме ли се?

— Това би ми се понравило много — прошепна младата жена.

Обхвана ги такова чувство на задоволство, като че можеха да сторят всичко, стига само да бъдат заедно, като че можеха да видят неща, незабележими за другите, като че тази нощ луната блестеше единствено за тях.

— Не трябваше да ходиш пеш — каза Адам. — Ще кажа на някой да доведе кон за теб.

— Движим се толкова бавно, че се чувствам прекрасно. Пък и повръщам само сутрин. Освен това Пролетна Лилия каза, че движението е много полезно за бебето.

— Но тя сигурно не е имала предвид ужасното напрежение, което преживя днес — отвърна сухо той. — Ако тя ще се превръща в най-неоспоримият авторитет за теб, ще трябва да поговоря с нея.

— Тя няма да те послуша. Казва, че мъжете не знаят нищо за бебетата.

— Аз обаче имам намерение да науча колкото може повече по този въпрос — стисна нежно пръстите й Адам. — Не искам да оставам встрани…

— …този път ли?

— Ако нямаш нищо против — отговори благо той. — Мисълта, че носиш моето бебе…

Той спря да говори, защото гласът му му изневери. Измъченото му тяло, чувствата му — изведнъж не можеше да ги контролира. Образът на Нед Сторхъм, който за малко не отне живота му, беше жив в съзнанието му. Налегнаха го и неприятни спомени за бременността на Изолда.

— Смазан съм от емоции — прошепна той. — И много щастлив.

— Знам — отвърна тихо Флора, не по-малко щастлива от него. — Това е заради бебето, което ми казваха, че няма да мога да имам.

— Ах-бадт-дадт-деах ни дари с него.

— Ти ме дари с него — промълви тя.

Нямаше миг през деня, в който да не мислеше с радост за растящото в нея бебе.

— Брат или сестра на Люси.

— Мога ли да й кажа?

Очите му блеснаха на лунната светлина — приличаше на възбудено момченце.

— Доколкото познавам Люси, тя най-вероятно вече е подочула нещичко от разговорите на тази тема. Да, кажи й. Кажи на всички, на целия свят.

— Да не би лейди Флора да е също възбудена? — пошегува се той.

— Това е истинско чудо, скъпи, или поне според лекарите е такова, така че не само съм много впечатлена от твоята мъжественост, ами се чувствам на седмото небе от щастие.

— Още щом мога отново да мърдам, без да крещя от болка, ще се погрижа да добавя още нещо към определението ти за върховно щастие — усмихна се младият мъж.

— Дори не смей да мислиш за каквото и да е движение през следващите седмици. Знаеш ли, че малко оставаше кръвта ти да изтече, а ако Хенри не беше извадил куршума от рамото ти, най-вероятно щеше да умреш от инфекцията. В никакъв случай не трябва да мърдаш в продължение на доста дълго време.

— Да, скъпа.

Той нямаше намерение да чака седмици. Усмивката му обаче я успокои, а когато отвърна: „Както кажеш“, тя трябваше да бъде нащрек — подобно разкаяние и покорност не бяха типични за Адам Сер.

* * *

Те останаха в лагера на Четиримата вождове докато раните на Адам зараснаха. Тъй като традицията на абсароките даваше право на един воин да има повече от една съпруга, малко след пристигането си двамата с Флора се ожениха. На скромната церемония присъстваха всички обитатели на селцето. Тя бе отпразнувана с двудневни веселби и танци. През първата им брачна нощ Флора първоначално се противопостави, когато Адам пожела да изпълни съпружеските си задължения. Той обаче беше много настоятелен и не след дълго нейната съпротива и неговата болка бяха забравени благодарение на удоволствието, които си доставяха един на друг.

След двуседмично лечение Адам вече не можеше да си намери място, неговата отстъпчивост и покорност като пациент бяха се изчерпали. Една сутрин в края на септември, след като мълча мрачно по време на закуската, и след като Люси изхвръкна навън, за да играе, той рязко се изправи от мястото си край огъня, чиито пламъци бе наблюдавал, и каза:

— Днес се връщаме в долината Аспен.

— Не трябва да яздиш още — възпротиви се Флора. — Разстоянието е доста голямо.

Тя прекъсна работата си — оправяше леглото — и го погледна.

— Главата ти все още не е минала. Рамото те боли при най-малкото движение. Не, няма да тръгвам.

— Ще тръгнеш.

Той я гледаше втренчено.

— Не понасям заповеди — отвърна язвително тя.

— Добре. Двамата с Люси тръгваме. Ела по-късно. Ох, по дяволите — въздъхна дълбоко той, — извинявай, но не мога да остана така дори само още един ден. Направих всичко, което се очакваше от мен, ядох само полезни и хранителни неща, взимах лекарствата си, почивах, докато станах деликатен като жена. Чувствам, че ще полудея. Не съм виждал нито конете си, нито ранчото от месеци. Моля те, ела. Ако искаш, ще се движим на малки преходи. Просто искам да се прибера в къщи.

Той произнесе последните думи с такъв копнеж, че Флора разбра колко усилия бе положил, за да не я разочарова, но и колко нетърпелив бе да види отново своята долина.

— Ако обещаеш, че ще вървим бавно.

Той се усмихна утешен — беше му олекнало.

— Всичко, което желаеш.

— Желая да остарея заедно с теб, а не да гледам, как умираш от раните си.

— Ще пътуваме цяла седмица. Това достатъчно бавно ли е?

От смъртта на баща си не беше обсъждал с никого личните си проблеми и решения — той сам, без ничия намеса, ръководеше живота си. Фактът, че се съобразяваше с нечие друго желание или мнение показваше какво значение бе придобила за него любовта му.

В крайна сметка се споразумяха за пет дни. Пътуваха бавно, като че бяха тръгнали на екскурзия, и се наслаждаваха на прекрасния есенен пейзаж. Дърветата и храстите бяха се пременили в златни и огненочервени одежди, а въздухът беше толкова кристално чист, че се виждаше ясно мили напред. Тъй като графът и хората му бяха останали в лагера, за да продължат работата си, те за първи път бяха съвсем сами, само тяхното малко семейство. Когато преминаха дефилето, което водеше към долината Аспен, спряха конете си на хребета, от който се разкриваше чудесна гледка към плодородната долина, а Адам се протегна и хвана ръката на Флора.

— Добре дошла в къщи, мисис Сер — каза тихо той.

— Благодаря, мистър Сер.

Докато произнасяше тези думи, усети, че я залива всепоглъщащо чувство за притежание и сладко усещане, че тя самата принадлежи.

— Защо се навлажниха очите ти? — попита с очарователна нетактичност Люси, като се надвеси на коня си, за да може да види по-добре Флора, яздеща от другата страна на Адам.

— Защото съм щастлива — отвърна тихо младата жена.

— Пролетна Лилия каза, че сега, когато очакваш бебе, може би ще плачеш повече. Защото си щастлива заради бебето ли? Искам момче, знаеш ли, защото то няма да иска да играе с куклата Дий-Дий. А и куклата Дий-Дий също иска момче.

Говореше с типичната за малките деца наивност, сигурна, че желанията й са от първостепенно значение за целия свят.

— Не сме сигурни, че бебето ще бъде момче. Това ще реши Ах-бадт-дадт-деах — обади се Адам.

— Надявам се да реши да бъде момче — заяви натъртено Люси, като намести по-удобно куклата Дий-Дий в ръцете си. — Нали и ти искаш това, Дий-Дий? — попита тя, заслуша се за момент и след това рече. — Тя ще се моли на Ах-бадт-дадт-деах.

— Какво ще кажеш? — прошепна младият мъж, забелязал, че Флора едва се сдържа да не се разсмее от наивните предпочитания на дъщеря му.

— Ако е момиче бихме могли да го наречем Арчибалд.

— Не съм сигурен, че това ще бъде достатъчно за куклата Дий-Дий. Може би през следващите месеци ще трябва да се отдадеш изключително на типично мъжки занимания, за да повлияеш на крайния резултат в желаната посока.

— Ако първия път не успеем, нищо не пречи втория път да имаме момче.

Той вдигна вежди и се усмихна.

— Това се казва идея.

— Предполагах, че ще одобриш.

— „Одобрение“ не е най-подходящата дума, за която се сещам в този момент — отвърна дяволито Адам.

— Нещо по-изкусително ли?

— Определено.

— Защо да не се срещнем в спалнята ти след около час?

— В нашата спалня — поправи я той. — А защо след толкова дълго време?

— Защото прислугата ще иска да те приветства с добре дошъл, пък и Люси ще се нуждае от вниманието ти.

— Поздравленията с прислугата не са чак толкова продължителна процедура, скъпа — отговори той, — а ние с теб ще минем на втори план, когато Люси и Клауди се съберат. Да речем — в нашата спалня след двайсет минути.

— Двеста долара, че ще можем да отидем там след един час.

— Този път ще загубиш, сладка и наивна моя. Гледай и се учи.

И като смушка грациозния си жребец, Адам поведе надолу по хълма към ранчото.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ОСМА

Прислугата беше се наредила пред къщата, когато новодошлите приближиха главния вход. Люси скочи от коня си, спусна се към Клауди, увисна на врата й и двете заедно изчезнаха някъде вътре. Адам се наведе към Флора и прошепна:

— На път си да изгубиш двеста долара.

После вдигна младата жена и я свали от коня й. Мисис О’Брайън се впусна да разказва в подробности за посещението на Изолда.

Адам учтиво я прекъсна, когато тя спря за миг, за да си поеме дъх, и попита:

— С колко фургона си тръгна Изолда?

— С десет, сър. Не можахме да я спрем. Ах, искаше ми се да я застрелям, но това, каза Монтоя, нямало да ви се хареса, въпреки че аз не бях чак толкова сигурна, че е прав — съжалявам, сър, но нали я знаете каква е… как крещи на всички и е груба като някой мулетар след пет-шест бутилки уиски. Та, влезте и вижте съм, сър. Нищо не е останало.

Малко по-късно, когато мисис О’Брайън се поуспокои и слугите бяха разпуснати с думи на благодарност, че са се грижили добре за ранчото по време на дългото им отсъствие, Адам и Флора застанаха ръка в ръка на прага на ограбения си дом. Големият вестибюл бе съвсем празен. Всекидневната и гостната, съответно вляво и вдясно от входа, също бяха останали без никакви мебели в тях. Младият мъж подсвирна с уста от учудване.

— Взела е дори завесите. А мислех, че ги мрази — измърмори той.

След това се усмихна широко и добави:

— Може би не е искала ти да ги ползваш.

— Завеси ли? — попита напълно незаинтересовано Флора, която чак сега забеляза голите прозорци.

— Искаш да кажеш, че няма да викаме декоратор, преди да си си отдъхнала, така ли? И че формата на ваната няма да стане причина за поредица от безсънни нощи?

Младата жена го погледна и му се усмихна.

— Е, би могло, ако имам късмет.

Адам се разсмя и я придърпа към себе си, така че телата им се допряха и тя можа да вдъхне сладкото ухание на прерията, запазено в косите му.

— Може да й хвърлим един поглед още сега.

Черните му очи й обещаваха удоволствия.

— Какъв прекрасен домакин.

— Типично западно гостоприемство — прошепна той.

— Чувала съм за него. Колко дълго мислиш, че ще продължи тази гостоприемност?

Усмивката му беше истинско изкушение.

— Толкова дълго, колкото пожелаеш…

ЕПИЛОГ

За голяма радост на куклата Дий-Дий през май на Флора и Адам им се роди син, изключително важно за тях събитие, което ги изпълни с огромно щастие. А две години по-късно семейството се увеличи с още едно момче. По времето, когато на бял свят се появи и дъщеря им, Люси беше на осем години и отдавна вече беше излязла от индивидуалистичния свят на четиригодишните. Така че вече мечтаеше да има сестра.

Граф дьо Шастлю заведе своето непрекъснато увеличаващо се семейство на няколко пътешествия, за да достави удоволствие на съпругата си и да задоволи интересите й към антропологията, а постъпвайки така, да ощастливи и себе си.

Джеймс стана чичо Джеймс, когато се влюби в Пролетна Лилия и се отказа окончателно от красивите жени, покрай които периодично оглупяваше. Всички бяха смаяни, когато внезапно приятелството помежду им прерасна в любов.

Децата на двамата мъже, които откакто се помнеха, бяха неразделни приятели, растяха заедно в долината Аспен, истинска банда от мелези — умни, красиви и диви, обичани безкрайно силно от родителите си.

Необузданият им дух беше подхранван от родителите им, каляван от отговорностите, които самият живот изискваше от тях да поемат, за известно време вкарван в някакви рамки от учебните програми на източните колежи. А по-късно вероятно щеше да бъде канализиран и трансформиран в предизвикателни кариери. Възможност за това щеше да им представи стабилизиращият се щат, в който живееха.

Наследниците бяха деветима — четири, носещи фамилията Сер и пет — дю Гар.

Наричаха сами себе си „Гарваните-които-достигат-небето“.

По-традиционно мислещите, които не се поддаваха на чара на тяхната стремителност и самоувереност или настроени враждебно към тяхната власт и богатство, ги наричаха с не така поетични имена.

Информация за текста

© 1994 Сюзън Джонсън

© 1995 Красимира Матева, превод от английски

Susan Johnson

Pure Sin, 1994

Източник: http://dubina.dir.bg

Сканиране, разпознаване и редакция: Сергей Дубина

Редакция и форматиране: maskara, 2008

Издание:

ИК „Бард“, София, 1995

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9441]

Последна редакция: 2008-11-11 08:30:00

1

Тихо — Б.авт.

2

В дадения случай е напълно възможно Адам да се ожени за снаха си, Пролетна Лилия. Ако някой от братята, така индианците наричат не само истинските си братя, а и братовчедите по майчина линия и вуйчовците си, е убит, вдовицата му често се омъжвала за някой от деверите си. Така семейството й си осигурявало нужната защита и подкрепа. Както става ясно по-нататък, Адам вече е поел грижата за семейството на Пролетна Лилия, но отказва да се ожени за нея. — Б.авт.

Content

Сюзън Джонсън
Чист грях

ГЛАВА ПЪРВА

ГЛАВА ВТОРА

ГЛАВА ТРЕТА

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ПЕТА

ГЛАВА ШЕСТА

ГЛАВА СЕДМА

ГЛАВА ОСМА

ГЛАВА ДЕВЕТА

ГЛАВА ДЕСЕТА

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И СЕДМА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ОСМА

ЕПИЛОГ

Информация за текста

1