Бренда Джойс

Виолетов огън

Пролог

Ню Йорк

Първи ноември, 1873

— Рейд, толкова се радвам, че дойде.

Рейд Браг се усмихваше непринудено и невероятно очарователно, докато разтърсваше ръката на Албърт Ван Хорн. Току-що бе влязъл в огромното фоайе с мраморни колони в дома на Ван Хорн на Четиринадесета улица. Високите пет метра тавани бяха украсени с умело изрисувани ангелчета, които се носеха сред кълбета от облаци. Стълбището и внушителните перила от палисандрово дърво и месинг се извиваха нагоре към полуетажа между партера и първия етаж. Стъпалата бяха застлани с ориенталски килим в кралско червено. Класически бюстове се мръщеха на Рейд от зелените си мраморни пиедестали, а от тавана висеше полилей с размерите на две големи пиана. Безбройните кристали по него блестяха. Рейд беше виждал немалко чудесно обзаведени къщи, но даже и той беше впечатлен.

— Удоволствието е мое, Албърт. Ти знаеш това — отвърна той с непринудена сърдечност.

Албърт Ван Хорн, който бе финансирал строежа на железопътни линии още отпреди избухването на Гражданската война, отвърна на усмивката на Рейд. Той прегърна младежа и те закрачиха заедно по просторния черно-бял мраморен коридор.

— Как си, Рейд?

— Добре, сър, а вие?

— Чувствам се възможно най-здрав — отвърна Ван Хорн. — Чух да казват, че скоро пак ще ни напуснеш.

— Да, сър, боя се, че е така.

— Има нещо, което искам да обсъдя с теб, преди да си тръгнеш — Ван Хорн поклати глава. — Рейд, след няколко години ще станеш на тридесет. Ти се върна току-що от Европа, а сега потегляш отново. Време е да помислиш как да се установиш някъде за постоянно. Построй си къща. Пусни корени.

— Боя се, че този път бизнесът, а не удоволствието ме отвеждат далеч оттук. Направих рискована инвестиция в една мина във Ванкувър. Видяхме много зор, за да почнем разработката й. Отивам там, за да открия какво или кой задържа работите.

— Смяташ ли, че забавянето се дължи на нечия грешка? — запита Ван Хорн.

— Може би грешката е умишлена — отвърна Рейд с изненадващо рязка студенина в гласа си. Той беше прекрасен мъж, висок, с широки рамене, без тлъстини по бедрата си и почернял от живота на открито. Косата му бе яркоруса, а лицето му бе съвършено изваяно. Но сега бе изчезнал вроденият му чар, на който никой не можеше да устои, защото той се подсилваше от приятната му външност. Сега Рейд придоби неочаквано заплашителен вид.

Двамата влязоха в огромния разкошен салон. Под краката им се простираха дебели персийски килими, а таванът над главите им бе украсен със стенописи. Салонът не беше съвсем пълен, защото днешната вечеря представляваше само интимно събиране на двадесетина души. Всички носеха официално вечерно облекло.

Рейд огледа набързо стаята, като кимаше на тези, които бяха най-близо до него и търсеше с очи приветливата и доста пълна мисис Ван Хорн.

— Джослин, чудесно е, че те виждам отново — възкликна сърдечно той и целуна ръката й. — Виждам, че пак сте боядисвали. Домът ви изглежда прекрасно.

— О, така ли мислиш? — попита загрижено Джослин, докато хапеше пълната си долна устна и скръстваше ръцете си над внушителния бюст. — Питам се дали червеното и моравото наистина си отиват. Рейд, ти имаш толкова добър вкус. Кажи ми искрено, наистина ли смяташ, че всичко изглежда както трябва?

— Достойно е само за крале и техните кралици — отвърна той, след което й се усмихна сияйно и се престори, че й се покланя. — Госпожо.

Тя се изкикоти.

Тадеус Паркър, магнат, който се занимаваше с продажби на недвижима собственост и му бе добър приятел, се приближи и му стисна силно ръката.

— Приятно ми е да те видя, момчето ми. Чух, че си преживял доста луди приключения. Катерил си се по урвите в Алпите, а?

Рейд се усмихна.

— Ние наричаме това алпинизъм, Тад. Това е съвсем обикновен спорт.

— Съвсем обикновен начин да се самоубиеш, ако ме питаш.

Рейд се подсмихна.

— Половината тръпка идва от риска. Но аз нямам намерение да се самоубивам — има твърде много неща, които не съм постигнал засега.

— Имаш късмет, че си се родил под щастлива звезда — заяви Паркър. — Защото едно падане е достатъчно, за да се свърши с теб. Знаеш ли, Рейд, колко много хора биха дали всичко, за да имат твоя късмет.

Рейд вдигна вежда.

— В бизнеса, на карти или с жените?

Паркър се засмя:

— И в трите случая!

— Как е Елизабет? — попита Рейд. — А момичетата? Последния път, когато ги видях двете, за малко да си загубя сърцето, и то два пъти!

Паркър засия от щастие.

— Елизабет е много добре, благодаря ти, а момичетата са чули, разбира се, че си в града и молят за среща с теб.

Дъщерите на Паркър бяха съответно на тринадесет и петнадесет години и всъщност бяха твърде обикновени на вид, за да се търкалят обожателите в краката им.

— Ще се отбия утре при теб — обеща Рейд. — Донесъл съм им няколко подаръка от Париж.

— Ще ги разглезиш — укори го нежно Паркър.

Рейд се подсмихна. На бузите му се появиха две дълбоки трапчинки.

— Как да не ги глезя? — призна искрено той.

Кимна на един стоманен магнат, на един текстилен крал, на издателя на нюйоркския Ивнинг Поуст и на известния адвокат на висшето общество Брадли Мартин и жена му Корнелия. Тъкмо се канеше да се приближи до последния, когато нещо твърдо го блъсна по ръката. Съдейки по удара, той помисли, че това е бастунът на старата мисис Андерсън. Обърна се с усмивка. Смушкаха го още веднъж. Миниатюрната белокоса жена гледаше гневно.

— Влизаш тук и разговаряш с всеки друг в стаята, само не и с мен, разбойник такъв!

Рейд хвана подобната на клещи ръка с огромен изумруден пръстен и я целуна галантно.

— Ти си много по-бърза от мен, Беатрис. Знаеш това.

Тя се намръщи.

— Не си ми идвал на гости от седмица, момко!

— Бях при теб вчера, не си ли спомняш? — изрече той кротко, като все още я държеше за ръката. Страховитата вдовица някога беше жена на виден банкер и бе несравнима домакиня. Поради това все още се съобразяваха с нея и я канеха на всички приеми, въпреки че според някои, тя не беше много добре с паметта си.

— Харесаха ли ти френските шоколади, които ти донесох?

Посърналите й сини очи внезапно светнаха.

— Разбира се! Следващия път ми донеси не една кутия, а две!

Рейд не се удържа и се засмя.

— Беатрис, не си изяла цялата кутия, нали?

— Разбира се, че не съм — обиди се тя.

Той докосна шала й, друг негов подарък. Той беше яркозелен и беше направен от най-фина коприна. Цветът му изобщо не отиваше на светлосинята й рокля.

— Виждам, че шалът ти отива?

Тя омекна.

— Прекрасен е, Рейд. Нося го всеки ден. Но следващия път, когато ходиш в чужбина, трябва да ме вземеш със себе си. Тогава ще мога сама да си купувам шалове и сладкиши. Не съм била в Париж от толкова отдавна. Знаеш, че няма да стана по-млада.

Мисис Андерсън отдавна беше надхвърлила осемдесетте.

— Пътуването е дълго и трудно — изрече тихо и сериозно Рейд. — Щом пристигна в Лондон, се чувствам изтощен цяла седмица. Пътуването е ужасно.

— Хм — тя сви устни. — Да, спомням си, че пътуването е твърде продължително. Може би е прекалено дълго за жена на моята възраст.

— Беатрис, само ми кажи какво желаеш да ти донеса следващия път и ще го имаш.

— Ти си добро момче — рече тя и го докосна по бузата.

— Благодаря ти — отвърна той. След това й намигна с весело пламъче в сините си очи. — Знам.

Бастунът й отново се стовари върху ръката му.

— Високомерието първата стъпка към греха.

Рейд само се засмя.

Към тях крачеше Ван Хорн, придружен от поразителна руса жена.

— Познаваш ли се с моята племенница, Рейд? — запита той.

— Тя се казва Патриша Дарнинг. Може би си виждал мъжа й в Лондон?

Рейд се обърна към прекрасната блондинка. Взе ръката й и я целуна непринудено.

— Не, не съм имал удоволствието да срещна мистър Дарнинг. Но се познавам с очарователната му жена — отговори той, а трапчинките се очертаха ясно по бузите му — и затова знам, че Дарнинг е голям късметлия.

Патриша го гледаше втренчено.

— Благодаря ви. Чух, че току-що сте се завърнал от Европа? — попита учтиво тя.

— Да. Посетих Алпите, Париж и Лондон.

— Колко хубаво — каза тихо тя.

Рейд насочи вниманието си отново към Ван Хорн.

— Между другото, докато бях в Англия на посещение при брат ми, се отбих в един конезавод в Девън и купих жребец и две кобили за разплод. Кобилите са с доказани качества, но Албърт — изрече Рейд с блеснали очи, — така се казва жребецът, е превъзходен. Истински победител.

— Защо не ми разкажеш за всичко това утре на закуска в клуба?

На лицето на Рейд се появи ослепителна усмивка.

— Добре. Ще успеем да обсъдим също и работата, за която ти споменах по-рано.

Ван Хорн се съгласи и се отдалечи, за да обърне внимание и на другите си гости.

— Липсваше ми днес — каза Патриша с тих и предпазлив глас. — Отбих се в твоя хотел, но те нямаше. Чаках те един час, Рейд.

— Съжалявам, Триш, но бях на среща — той се усмихваше, докато оглеждаше стаята. А после, понеже никой не им обръщаше внимание, Рейд я погледна в очите. В погледа й се четеше опияняващо обещание. Лека усмивка заигра по прекрасната извивка на устните му. Ръката му докосна кръста й. Палецът му се задвижи страстно по сатенената й рокля. Той се приближи до нея.

— По-късно ще успеем да наваксаме за изгубеното време, не смяташ ли? — провлеченият му говор беше на чист западно — тексаски диалект. Едновременно с това беше нежен като коприна и груб като шкурка.

— Да се срещнем на горния етаж в синята стая за гости след половин час — прошепна Патриша и се отдалечи.

За миг Рейд се загледа след нея, но вече беше късно да й възрази. Припомни си последната им изпълнена с горещи страсти среща. Патриша започна да намеква, че е готова да се разведе с мъжа си Дарнинг. Също така заразпитва Рейд за неговия брат Ник, който, въпреки че бе четвърт индианец като него, бе настоящият лорд Шелтън, граф на Драгмор.

Фактът, че майката на Ник и Рейд бе последната дъщеря на лорд Шелтън, не бе тайна, но Рейд никога не беше споменавал за него. Не знаеше как Патриша бе узнала това, но сигурно бе наела детективи. А когато една жена почне да прави проучвания, е, това означава, че тя със сигурност има сериозни намерения.

Рейд реши, че трябва да сложи край на нейните машинации, като й каже истината. Не беше готов да се установи някъде за постоянно и се съмняваше, че ще бъде в състояние да стори това в близкото десетилетие. Не че имаше нещо против брака. Някой ден ще срещне подходящата жена и ще има семейство като това ма баща си. Но този ден все още бе твърде отдалечен, а целият свят навън го очакваше. След Коледа възнамеряваше да отплува към Китай на търговския клипер, от който бе купил наскоро дялове. В края на краищата, досега не бе ходил в Ориента. Въпреки това, не можеше да не изпита леко съжаление към Патриша, макар че никога не й бе обещавал нищо, а тя вече бе омъжена. Защо всички жени искаха да се омъжат за него? И най-вече тези от подходящия тип. Още преди да бе спечелил първия си милион, те започваха да мислят за олтара тутакси, щом го зърнеха.

Рейд разговаряше непринудено с гостите на Ван Хорн, като намираше време да размени две думи с всеки, но точно тридесет минути по-късно влезе в синята стая за гости и затвори зад гърба си тежката врата от палисандрово дърво. Никой мъж не би изтълкувал погрешно погледа на чакащата Патриша. Рейд я притегли бавно и плътно до себе си.

— Здравей, Триш — каза тихо той. Гальовните му и чувствени устни докоснаха нежно нейните. Езикът му нахлу в устата й. Вече бе напълно възбуден и притисна горещата си и твърда изпъкналост в нея, като я търкаше гъвкаво нагоре-надолу. Тя простена. Той обгърна с ръка малката й гърда и я замачка.

— О, Рейд, Рейд — изпъшка тя. Ръцете й се заплетоха диво в гъстата му руса коса.

— Зная, скъпа, зная — изохка той в отговор.

Роклята й я покриваше до петите и беше по последна парижка мода. Дрехата имаше турнюр и огъващи се обръчи, което ядосваше много Рейд — особено в моменти като сегашния. Той ги вдигна до кръста й с умела решителност. Ръката му се насочи незабавно към нейното бедро, нежно движейки се по вътрешната му страна към прекрасното възвишение, където се съединяваха краката й. Тя отстъпи назад и се долепи до вратата. Той намери сръчно отвора в късичкото й копринено бельо и стигна до влажната гореща плът. Замилва я нежно, изследвайки я упорито, като плъзгаше ръката си. Тя потръпна и изстена.

Той я целуна леко, едва-едва, закачливо. Езикът му си играеше с нейния и я измъчваше.

— Хайде, скъпа, хайде, почувствай върховното блаженство — изрече той. Провлеченият му глас звучеше неясно и настоятелно.

Тя изохка. Гласът й бе нисък и дрезгав. След това се напрегна и извика няколко пъти.

— Скъпа — прошепна той, докато смъкваше бързо панталоните си. Възбуден и разрошен, сви колене и проникна в нея. Тя изпъшка. Той също.

Краката й се обвиха около кръста му, а гърбът й се опря на вратата. Тя го яздеше, докато той се движеше ритмично и енергично, а лицето му бе заровено в шията й.

— Рейд — изскимтя тя. — Мисля… ох. — Тя изхълца.

Той избухна в нея. От гърлото му се изтръгна дрезгав стон. Спазъм след спазъм разтърсваха горещото тяло на Патриша.

След това двамата възстановиха нормалното си дишане. Докато си оправяха дрехите, Рейд стискаше нежно кръста й.

— Сладка моя — измърмори той, — хайде да тръгваме веднага, преди да забележат, че ни няма.

Тя му хвърли поглед, в който се четеше пълно обожание.

Двадесет минути по-късно те седяха на масата пред белите ленени покривки, кристалните съдове и чашите с „Шато Ротшилд“. Разговорът скоро се насочи към скандала на деня, аферата Уудхъл.

Виктория Уудхъл и сестра й бяха започнали да печатат един екстремистки женски седмичник, който се застъпваше, между другото и за правото на жените да обичат, когото си пожелаят. Неотдавна Виктория Уудхъл бе обвинила Хенри Уорд Бийчър, лидера на Националната женска асоциация на суфражетките[1], че има любовна връзка с Елизабет Тилтън, жената на един редактор, който бе привърженик на реформите. Уудхъл бе нарекла Бийчър лицемер и страхливец заради това, че не поддържа открито идеята за свободната любов. Асоциацията за правата на жените отвърна на това обвинение, като скъса връзките си със сестрите Уудхъл, които бяха арестувани под претекст, че отпечатват порнографска литература. Вестниците в момента пишеха само за този скандал, като се стараеха да изровят и най-незначителната клюка.

— Според мен Уудхъл е виновна — обяви Корнелия Мартин. — Представете си само, тя е печатала разкази за свободната любов в малкото си вестниче. И това ако не е порнография.

— Целият вестник е порнографски — заяви Ван Хорн. — Да се застъпваш за свободна любов между жените и мъжете? Боже мой, това е атеистично!

Рейд не успя да удържи смеха си, когато чу това.

— Аз пък смятам, че свободната любов е интересна идея — прошепна сухо той.

Патриша го изгледа гневно. Някои от мъжете се изхилиха.

— Запази за себе си неприличните си възгледи, младежо — заговори с креслив глас Беатрис Андерсън.

Рейд отвърна на намръщването й с неприкрито намигване.

— От самото начало — продължи Ван Хорн — тези активистки не бяха нищо друго, освен едни мъжемразки и неморални привърженички на безразборната и свободна любов — това е съвсем очевидно.

— Така е — съгласи се Тадеъс Паркър.

— Всъщност, аз съм изцяло за правото на жените да гласуват — каза издателят Брадфорд Еймс. — Но докато имат такива агитаторки, които се опитват да разрушат нашите американски институции, боя се, че никога няма да спечелят правото да гласуват.

— Смятате ли, че ще я осъдят? — попита Патриша, като имаше предвид Виктория Уудхъл.

Започна оживен спор, който продължи през време на цялата вечеря.

След това дамите се оттеглиха в салона на кафе и сладкиши, а мъжете се уединиха при брендито и цигарите си в библиотеката.

— Две — каза Рейд. Стискаше здраво цигара между зъбите си. В библиотеката беше съвсем тихо. Почти не се чуваше друг шум, освен приглушените мъжки гласове и рядкото иззвънтяване на чашите с бренди. Рейд вдигна небрежно двете карти, които раздаващият плесна на излъсканата дъбова маса.

Беше свалил черния си вечерен фрак и копринената вратовръзка. Ръкавите му бяха навити до лактите и показваха едрите му силни ръце. Сребристосинята му жилетка бе разкопчана и падаше свободно върху широките му гърди. Смукваше си от цигарата, докато наблюдаваше съсредоточено как Ван Хорн взима две карти, Паркър — една, Брадфорд Еймс — две, а Мартин — три.

Подобно на другите стаи в дома на Ван Хорн, библиотеката беше разкошно обзаведена. В шарките на ориенталския килим се преплитаха червено, тюркоазно и златисто. Стените бяха тапицирани със златист брокат, а завесите бяха от кадифе с цвят на злато. Дървените части бяха махагонови, мебелите — от палисандрово дърво. Те бяха дело на прочутия нюйоркски майстор Хенри Белтър.

— Аз ще обявя анонс — каза провлечено Рейд.

Внезапно отвън прозвуча писък. Звучеше като: „Освободете!“

— Какво става, по дяволите? — попита Еймс и дръпна дългия си мустак.

Рейд сви рамене. След това се чу дрънчене от строшена чаша и нов пронизителен крясък, който определено звучеше като: „Свобода за жените!“

За миг всички в библиотеката застинаха на място. След това Рейд стана и се запъти енергично към вратата. Когато я отвори, се чу нов трясък. Някъде близо до фоайето един глас извика: „Долу мъжката тирания!“

После някой изпищя отново, този път истерично. Гласът не можеше да се сбърка. Той принадлежеше на мисис Ван Хорн:

— Махнете я от пианото ми!

Рейд се озова до вратата на библиотеката преди всички други и се затича по коридора. Спря рязко, когато пред очите му се появи гледка, която го разсмя.

Висока слаба жена, облечена в безформена вълнена рокля и с боне, което прикриваше половината от овалното й лице, стоеше върху пианото в центъра на луксозния салон, а жените стояха прави и гледаха стреснато.

— Дами — извика тя, — ние не сме само творения на бога. Ние имаме граждански права според закона и според четиринадесетата поправка на Конституцията. Имаме право да гласуваме подобно на освободените негри!

— Спрете я — простена Джослин Ван Хорн. — Тя ще ми счупи пианото!

— Как се е вмъкнала тук? — запита вбесено Ван Хорн. — Вън от дома ми!

При тези думи жената извади спокойно един револвер изпод шала си. Множеството ахна.

— Не и преди да съм свършила речта си — извика тя, оглеждайки свирепо струпаните хора в стаята. — Вашите слуги няма да ме спрат — продължи тя, като говореше все по-силно, — защото правото е на моя страна и вие ще ме изслушате.

Тя размаха оръжието във въздуха. Корнелия Мартин изпищя и Тад Паркър се хвърли към неканената гостенка, която му се изплъзна умело. Рейд оглеждаше с любопитство револвера й. Това беше стар Колт с пет куршума от 1840-а или приблизително около тази година. Рейд се съмняваше много дали той изобщо може да стреля. Това обстоятелство доста го забавляваше.

— Дами — извика натрапницата, — само очевидната несправедливост ме води тук тази вечер. Помъчих се да стигна до вас, преборих се смело с мъжете — тирани на вратата ви и минах през стените, които ви държат затворени, за да проповядвам идеите на движението за женски права. Утре е денят на изборите. Моля ви, умолявам ви — идете в избирателните пунктове! Поискайте си правата! Последвайте примера на безстрашната ни водачка, Сюзън Б. Ентъни…

— Намирате се в чужд дом! — изкрещя Ван Хорн. — Предупреждавам ви да слезете веднага от пианото или ще изпратя да повикат полицията.

Рейд се усмихваше.

Овалното лице на жената вече не беше бяло като слонова кост, а бе почервеняло силно.

— Дами — продължи тя, като не обърна никакво внимание на мисис Ван Хорн, — защо веднага, щом се омъжим, преставаме да съществуваме в очите на закона? От този момент нататък ние ставаме владение на нашите мъже. Те взимат нашата собственост, лишават ни от правата ни и ни налагат наказания, когато им хрумне! Ако не сме омъжени и притежаваме собственост, ни налагат данъци, за да подпомагаме правителство, което не ни разрешава да имаме свои представителки. Длъжни сме да си поискаме правото да си кажем мнението за нашето правителство. Моля ви всички, идете утре в избирателните пунктове!

— Направи нещо, Рейд — помоли обърканата Джослин. — Боже мой, няма да преживея това. Тя ще ме съсипе. Мъжемразка, привърженичка на свободната любов, да нахлува в собствения ми дом!

Устата на Рейд го заболя от смях.

— Хайде, слезте, мадам — започна да я придумва той тихо. Протегна ръка и направи крачка напред. Подготви се да скочи на стола до пианото.

Тя насочи оръжието право в гърдите му.

— Стой на място! Не съм свършила. Аз…

Един от слугите на Ван Хорн се приближаваше тихомълком. Джослин му правеше отчаяно знаци. Жената се обърна назад точно на време. При това й движение револверът гръмна случайно и я накара да подскочи. Всички отскочиха назад.

— Изпратете някой да повика полицията — извика Ван Хорн, без да се обръща конкретно към някого в стаята. През това време жена му рухна на пода. — Вижте само! Жена ми припадна! Искам да арестуват натрапницата!

Междувременно суфражетката се бе съвзела напълно от шока. Кичури червена коса бяха изскочили от бонето й и обграждаха като рамка лицето й.

— Утре трябва да идем в избирателните пунктове! Длъжни сме да опитаме да сложим край на мъжката тирания и на господството им, което се крепи на насилието, а не на правото!

— Не мога да повярвам на очите си — каза Брадфорд Еймс.

— Тя е луда — съгласи се Патриша.

Непознатата извика, вече триумфално:

— Не става дума само за гласуването! Трябва да се освободим от всяко господство! Не позволявайте на тези извратени филистимляни[2] да използват вашите тела, за да задоволяват своята похот! Освободете се напълно! Ние сме равноправни с тях! — тя се разпали толкова, че ръцете й се задвижиха като криле на вятърна мелница. Последваха два случайни изстрела, които се забиха в дъсчения таван, без да причинят вреда на някого.

Рейд отново започна да се смее.

— Ама това наистина ли се случва? — запита Тадеъс Паркър.

— Това е безчинство! — изкрещя Ван Хорн. — Къде са полицаите?

— Никога не съм виждал нещо подобно — призна с усмивка на уста Рейд на Тад. — А съм виждал какво ли не, повярвай ми.

— Длъжни сме да поемем отговорностите си! — извика червенокосата. — И то сега! — Всички присъстващи в салона се свиха от ужас, когато изтрещя нов изстрел от револвера, този път умишлено насочен в тавана. Рейд се засмя пак — не успя да се сдържи — и поклати глава. Помисли си, че ако жената не внимава, ще си има неприятности.

— Отиде ли някой да повика полицията? — запита Паркър.

— Току-що изпратих кочияша — отвърна Еймс.

— Не бива да им отстъпваме! — изкрещя силно жената. — Не бива да се омъжваме за някой от тези тирани, да носим децата им, да готвим храната им и да топлим леглото им — това е отстъпление!

Рейд се усмихна. Дали тя не беше малко откачена? Наистина ли очакваше жените да зарежат мъжете си? Да изоставят брака? Той се изкиска и пристъпи напред.

Еманципантката се завъртя бързо и се оказа с лице към него. Насочи оръжието в гърдите му.

Той забеляза малката остра брадичка и пълните кораловочервени устни, които намръщената жена бе свила решително.

— Хайде, слез, скъпа.

— Не се приближавай — предупреди го тя. — Филистимлянин! Донжуан! Тиранин!

Той скочи на пианото, тъй като знаеше, че не са й останали повече куршуми. Зад нея имаше дълга махагонова маса, покрита с порцеланови чаши, вази от Ориента и други антикварни предмети. Тя се хвърли натам. Рейд я последва. Обви с ръце кръста й и я притисна към себе си. Тялото й бе горещо, меко и примамливо като на всяка друга жена. Тя започна да се бори. Той се подсмихна.

— Трябваше да си преброиш куршумите, сладурче — каза тихо той с провлечения си глас.

— Свиня! — изпищя тя.

Той забеляза какво го заплашва точно навреме — тя замахваше да го удари с лакът в слабините противно на всички правила в боя. Постъпката й бе напълно непристойна за една дама. Той се извъртя, а тя скочи от пианото на масата, пристъпи несигурно напред и събори с трясък на пода чиниите и вазите.

На хубавото лице на Рейд се появи широка усмивка и той скочи след нея. Хлъзна се по силно излъсканото дърво. Събори няколко пълни с бренди чаши. И други чаши паднаха и се счупиха. Жената изпищя, сграбчи една ваза от края на масата и я вдигна заплашително. Рейд едва успя да я спре. Държеше ръцете си вдигнати нагоре. Сините му очи блестяха.

— Остави вазата на място! — изрече увещаващо той. Гласът му бе сладък като мед.

— Деспот! — извика тя и я хвърли.

Той се наведе бързо. Така постъпиха и Ван Хорн и още двама гости, които се случиха да стоят срещу нея. Вазата не уцели никого и се разби в стената. Рейд се хвърли върху жената. Тя изкрещя, когато той я вдигна и метна на рамото си с главата надолу, а след това се понесе по пода с такава лекота, сякаш тя е безтегловна. Ръката му се беше разположила съвсем интимно върху съвършено оформените й задни части. Тя започна да се извива и да рита. После сграбчи кичури от косата му.

— Пусни ме, животно такова!

С едната си ръка той улови и двете й китки и ги притисна до гърдите си.

— Какво да правя с нея? — попита той.

— Задръж я вън, докато дойде полицаят — нареди Ван Хорн.

Рейд излезе с големи крачки от стаята и тръгна по коридора. Долови, че всички шепнат оживено наоколо. Товарът му сипеше обиди и съскаше от раменете му.

— Махни си ръцете от мен, мръснико!

Той се усмихна и излезе навън в нощта.

— Обещаваш ли да се държиш прилично? — запита той.

— Да — изпъшка тя. — Само ме свали на земята.

Той пусна ръцете й и тъй като не успя да се сдържи, плъзна отново свободната си ръка по твърдия й закръглен ханш. Въпреки че бе облечена в развлечени и безформени дрехи, тя не бе съумяла да прикрие напълно изключителната си фигура. Жената замахна с юмрук към ухото му, за да го накаже за дързостта му. Ръката й отскочи от него, без да му причини вреда. Той я свали на земята внимателно и бавно — тялото й се хлъзна надолу и застана срещу неговото. Горната част на покритата й с боне глава се озова до брадичката му. Тя бе сравнително висока за жена. За миг те се гледаха безмълвно.

На улицата бе тъмно, но Рейд забеляза, макар и бегло, че лицето й има нежни черти, скулите й са високи, а очите — големи и тъмни. Помисли си изненадано: „Ой, ама тя е хубава“

Тя се вгледа в лицето му, което не бе засенчено от шапка. Видя, че то е съвършено оформено и има чувствени и пълни устни. Това беше най-хубавото лице, което тя беше виждала някога. Кой знае защо това я вбеси още повече.

Той се усмихна.

Тя гледаше гневно.

— Не се безпокой — прошепна той. Ръцете му стиснаха раменете й. — Няма да позволя на полицията да те хване.

Погледите им се кръстосаха за още един кратък миг. Неговият бе сърдечен, нейният — леденостуден. След това тя го ритна в пищяла с всичка сила.

Той се хвана за коляното, а тя побягна в нощта.

1

Мисисипи, 1875

Грейс О’Рурк седеше напълно изправена. Раменете й сякаш се бяха схванали. Притискаше доста благочестиво към скута покритите си с ръкавици ръце. Гледаше навън към отминаващата околност изпод сивото боне. Природата тук беше толкова пищна и яркозелена през август. Минаваха през хълмисти и гористи възвишения и през малки, обработени ниви, покрай обширни полета, засети с памук, които проблясваха в бяло на слънцето, покрай занемарени колиби с хлътнали покриви и покрай огромни, полуразрушени къщи отпреди войната с опушени прозорци, които свидетелстваха за близкото минало. Влакът вече изминаваше с пухтене пътя си отвъд Мисисипи. Само след няколко часа тя ще стигне до целта на пътуването си. Ръцете й се стегнаха несъзнателно.

Формите на тялото й се забелязваха мъчно, защото тя носеше старомоден сив пътен костюм. Като че ли някой бе поръсил няколко едва забележими лунички над съвършения й малък, леко вирнат нагоре, класически ирландски нос. На носа й имаше и очила със златни рамки, но те не успяваха да скрият големите, бадемовидни очи с твърде необикновен виолетов цвят. Устните й бяха сочни и пълни, особено когато се отпускаха и не се свиваха прекалено силно при някаква мисъл или раздразнение. Шапката криеше всички кичури на невероятно червената й коса. Това бе почти невъзможно да се постигне, защото тя представляваше купчина от неукротими къдри с дължината на бедро. Извитите й като дъга вежди над грозните очила бяха с цвят по-тъмен от кестенявия. Той имаше почти същия оттенък като косата й.

Грейс беше твърде неспокойна. Страхуваше се много, че нещо ще се обърка и тя ще загуби работата, заради която пътуваше към Начез. Изключително важно бе да изглежда прилично и като добре възпитана дама. Костюмът, колкото и да беше непредставителен, беше най-хубавият й. Заедно с очилата, от които тя нямаше нужда, и бонето, което скриваше косата й, той й даваше възможност да изглежда като възпитана и почтена жена. Поне тя така смяташе. Като добре възпитана гувернантка, надяваше се тя. „О, дявол да го вземе“, прошепна си Грейс най-накрая, за да изпусне малко от безпокойството, което бе нараснало в нея през последните няколко дни.

Двойката, която седеше срещу нея, се обърна и я изгледа.

Грейс се усмихна веднага, без да обръща внимание на мъжа. Червеното му лице и покритият с изпъкнали вени нос издаваха склонността му към пиянство. Проницателният й поглед ги бе забелязал мигновено. Жената бе закръглена, с тъжни очи и бедна като самата Грейс. Тя просто усещаше това. Те се качиха в Нашвил. Грейс очакваше удобна възможност да завърже разговор с тях.

— Колко жалко! — изрече тихо тя и посочи с ръка все още великолепните останки от поредната предвоенна плантация.

— Да, така е — отвърна жената и се извърна, за да я погледне.

— Казвам се Грейс О’Рурк и съм от Ню Йорк — каза Грейс с усмивка и подаде ръката си. Почувства лека тревога от това, че разкрива истинското си име, въпреки че едва ли някой би я разпознал толкова далеч от къщи.

— А аз се казвам Марта Граймс, а това е мъжът ми Чарлс.

Чарлс също се обърна към нея, след като отпи от плоско сребърно шишенце, чудесна изработка.

— Удоволствието е мое, мадам.

Грейс кимна и насочи вниманието си отново към Марта.

— Откъде си, Марта?

— Няма как да го знаеш. От едно малко градче на име Туул Корнърс, на петдесет мили южно от Нашвил.

— Не, не го знам. Какво ви води с мъжа ви на Юг?

— Отиваме на гости при дъщеря ни в Начез — призна сияещата от щастие Марта. — Тя току-що роди първото си дете.

— Колко хубаво. Аз също съм на път за Начез. Учителка съм.

Чарлс се извърна.

— Надявам се, че не сте някоя учителка на негри.

Грейс настръхна и поруменя. „Не отговаряй“, каза си строго тя. „Недей.“ Тя не му обърна внимание.

— Всъщност, скъпа, един стар приятел ми уреди работа в плантация на име Мелроуз. Като гувернантка.

— Чудесно — каза Марта. — Колко деца ще възпитавате?

— Само две — отвърна Грейс с дълбока въздишка. Беше направо невероятно щастлива, че си е намерила тази работа. Заплатата бе твърде голяма, а договорът предвиждаше да й предоставят стая и храна. Знаеше, че ще има възможност да изпраща целия си доход вкъщи, за да подпомогне болната си майка. И няма да й се налага да си увеличава заплатата с допълнителна работа, както беше в Ню Йорк.

По-рано работеше като учителка в държавно училище в Ню Йорк. Но беше безработна от десет месеца, всъщност, откакто я арестуваха.

Грейс беше дъщеря на аболиционисти[3]. Баща й, Шон О’Рурк, беше безгрижен лекар ирландец, който загина по време на Гражданската война от случаен изстрел, докато се опитваше да помогне на един ранен в центъра на битката. Той и майка й Даяна бяха активни участници в Нелегалната железница и в Американското дружество за борба с робството. Майка й бе започнала да се бори за подобряване положението на жените в обществото още през четиридесетте години. Тя бе участвала, с пълната подкрепа на Шон, в Първия конгрес, посветен на правата на жените в Сенека Фолс, Ню Йорк, през 1848. Тя държа реч на него и стана член на организацията. След като загуби мъжа си през войната, тя вложи всичките си сили в движението за избирателни права на жените, първо като член на Американската асоциация за равни права, а когато тя се раздели на два лагера, в по-радикалната Национална асоциация за избирателни права на жените.

От само себе си се разбираше, че Грейс ще се присъедини към борбата за делото в момента, в който стане пълнолетна. Като дете тя бе слушала доста разгорещени дебати между родителите си и техните приятели. Понякога седеше в топлия скут на баща си, притисната до гърдите му, докато той пушеше лула. Оживеният разговор отекваше в кухнята, докато аболиционистите и агитаторките за женски права обсъждаха идеите си и планираха бъдещите си действия. Шон беше толкова спокоен, колкото майка й бе с променливо настроение. Той винаги се шегуваше с Грейс, че със сигурност не от него е наследила косата и темперамента си. Но именно когато баща й говореше, а той никога не повишаваше тон, всички спираха да спорят, за да го чуят. Това бяха прекрасни и вълнуващи времена.

Живееха в малък апартамент в града. Имаха само една спалня. В нея спяха родителите й. Грейс спеше на походно легло в кухнята. И Шон, и Даяна й даваха уроци. Резултатът от това беше, че Грейс на шест години четеше ненаситно всичко, до което успяваше да се добере. Наоколо винаги имаше много брошури. Шон се гордееше със способностите на дъщеря си. И двамата родители винаги намираха време, за да отговарят на нейните въпроси.

Обаче тя рядко разполагаше с пари в брой. Повечето от пациентите на баща й бяха твърде бедни, за да предложат за заплащане нещо друго, освен няколко яйца или домашно сготвена храна. Даяна бе изключителна шивачка и благодарение на нея имаха винаги храна на масата. Грейс се научи да шие още от малка, въпреки че ненавиждаше това занимание. Предпочиташе пред всичко друго книгите, но от нея очакваха да помага на майка си и тя го правеше.

От съвсем малка знаеше, че иска да стане учителка. Отначало баща й се изненада.

— Сигурна ли си, Грейс?

— Татко, спомни си на какво ме учехте двамата с мама. Представи си, че бях израснала в някоя от онези разкошни сгради покрай реката. Сега щях да съм някоя глуповата идиотка, нали?

Шон се усмихна.

— Но ти ме научи да мисля, ти се увери, че очите ми са отворени към света и виждат всичките му несправедливости. Как ще се освободят някой ден робите и как ще се избавят жените от мъжката тирания, ако децата не се научат да мислят и да си задават въпроси за това, което виждат, чуват и им се говори?

Шон я взе в топлата си, непринудена прегръдка.

— Гордея се с теб, Грейс.

Тогава тя беше само на дванадесет години.

Възнамеряваше да учи децата да мислят самостоятелно, както родителите й бяха научили самата нея. Цел на цялото семейство стана да спестят парите, които й трябваха, за да ходи на училище. Задачата не беше лесно постижима, особено откакто започна войната и баща й загина. На четиринадесет години Грейс почна работа като домашна прислужница, за да припечели допълнително. Дори по време на учебните занятия тя работеше на непълен работен ден, ходеше на училище, учеше и намираше време да сътрудничи редом с майка си на мероприятията на Националната асоциация за правото на жените да гласуват.

През 1866, когато бе осемнадесетгодишна, тя участва в заседанията на Националния конгрес за женски права заедно с майка си. Това й се случваше за първи път. Преживяването беше въодушевяващо. Дни наред тя пламваше от възторг, щом си го спомнеше. По-късно посети заседанията му още много пъти. Никога не се поколеба в увереността си, че ще тръгне по стъпките на родителите си и ще организира, агитира и обучава другите, за да отстрани недъзите на света.

Бе на двадесет и три години, когато получи най-сетне спечеленото с мъка удостоверение, че има право да преподава.

Сега Грейс гледаше разсеяно през прозореца на влака. Преди десет месеца тя загуби работата си като учителка. Един собственик на магазин за мъжки дрехи я арестува за нарушаване на обществения ред. Това не беше първото й задържане. Преди две години тя и още пет други жени бяха арестувани заради опита им да се запишат в списъка на избирателите, за да гласуват сред шокираните мъже и поразените и объркани служебни лица. Вдигнаха всички обвинения срещу тях, тъй като цялата страна следеше със затаен дъх драматичния процес срещу Сюзън Б. Ентъни. Обвиняваха я в същото престъпление. Обявиха я за виновна за това, че е престъпила избирателните закони и й наложиха глоба, но тя категорично отказа да я плати. И до днес тя успешно избягваше плащането на глобата.

Все още си спомнеше с гняв за последния си арест. Беше действала, без да се страхува от последствията. Да, тя удари мъжа, той я бе сграбчил за най-интимните части и проклета да е, ако не го удари пак, ако има тази възможност! Тя успя да прогони повечето клиенти от магазина. Навън две жени раздаваха листовки, с които канеха мъжете да посетят събранието на жените, които се бореха за право да гласуват. Искаха да поучават и просвещават минувачите. За щастие само я глобиха и тя съумя да вземе пари назаем, за да плати. Но вече беше твърде късно. Бедата не й се размина. Главният интендант на държавните училища в града я уволни. Кариерата й като учителка в Ню Йорк приключи.

Едно зло не идва само. През последните две години Грейс виждаше как майка й става все по-бледа и слаба, и същевременно по-фанатична. Тя се страхуваше, че майка й се пресилва прекалено много. Преди шест месеца се случи непоправимото — лекарите заявиха, че майка й има туберкулоза.

Грейс не се надяваше да намери работа. Майка й се нуждаеше от специални грижи. Такива можеха да й осигурят само най-модерните болници в града. А в Ню Йорк сега й се носеше славата на побъркана агитаторка за женски права, благодарение на заглавията по вестниците, в които се споменаваше нейното име във връзка с последния й арест. Не само че бе загубила работата си в държавните училища, но както скоро откри, никое частно училище не искаше да я наеме. Не успя да си намери работа дори като домашна учителка. Никой не искаше да я наеме даже като чиновничка.

— Омъжена ли си, скъпа? — попита Марта и прекъсна мислите й.

Грейс си спомни за скъпия си приятел Алън Кенеди.

— Не.

Прочете мислите на Марта, сякаш тя ги бе произнесла на глас, почувства нейното съжаление. „Бедната“, мислеше Марта, „тя е стара мома.“

Устните на Грейс се стиснаха и образуваха тясна линия. Тя мразеше тези думи, стара мома. Думите бяха крайно несправедливи. Те бяха съвършен пример за тиранията на мъжкия пол над жените. И тя можеше да се омъжи, ако искаше. Алън й бе правил предложение два пъти.

Алън.

Милият Алън й се притече на помощ. Грейс притисна силно до гърдите си чантичката с писмото в нея. Алън също беше учител. Те се запознаха преди три години по време на общоградското събрание на Националната асоциация. Гост-лектор беше Виктория Уудхъл. Грейс беше първата, която вдигна ръка на заседанието след това, на което се задаваха въпроси и се получаваха отговори. Беше сърдита на лекторката, въпреки че се удържа и не разкри гнева си. Грейс беше напълно убедена, че сестрите Уудхъл нанасят невъзстановими щети на женското движение със своята защита на свободната любов. Те отблъскваха по този начин мнозина потенциални поддръжници. Вместо да зададе въпрос на Виктория, Грейс се възползва от удобния случай, за да й поиска сметка, че отклонява движението от целта му. Алън се опита да намери след това Грейс. Той не само се съгласи, че е неуместно да се защитава свободната любов, но също като нея възразяваше на тази идея по морални причини. Двамата разговаряха дълго и въодушевено и бързо станаха приятели.

Алън напусна Ню Йорк миналата година преди последния й арест и започна работа в едно от новите държавни училища в Мисисипи, където обучаваше децата на наскоро освободените роби. Той я помоли да се омъжи за него за втори път тъкмо преди да тръгне, но Грейс му отказа. Макар че обичаше Алън и го уважаваше много, тя не пожела да се омъжи за него. Въпреки отказа си тя го считаше за най-просветения мъж, който една жена би могла да намери. Алън не разбра отказа й, а и Грейс всъщност недоумяваше защо постъпва така. Обяснението, което даде и на него, и на себе си, бе, че просто не желае да встъпва в брак.

Грейс въздъхна и отново улови погледа на Марта Граймс. Какво има толкова да му мисля за миналото, каза си тя, щом желаният случай ми се предоставя сам?

— Мога ли да седна до теб, Марта? — попита тя и посочи мястото, което Чарлс Граймс току-що бе освободил.

Марта се съгласи с удоволствие и Грейс се плъзна в седалката до нея, зарови пръсти в чантичката си и извади една брошура.

— Обичаш ли да четеш? — запита тя. Сега лицето й поруменя, а очите й блеснаха.

— Разбира се — отвърна Марта. Грейс вече й бе връчила листовете. — Това е текстът на чудесната реч на Елизабет Кади Стантън — каза ентусиазирано Грейс. — За брака. За развода.

Марта се вторачи в нея и Грейс отвърна на погледа й.

— Знаеш много добре — заяви Грейс с приглушен и напрегнат глас, — че когато мъжете влязат в съдружие, ако то не е взаимноизгодно, от тях се очаква да разтрогнат това съдружие и всеки да си върви по своя път.

Марта прехапа устна и притисна силно листовете до закръглените си гърди. Грейс продължи.

— Защо само ние, жените, да страдаме търпеливо? Когато едно дете стигне определена възраст, изчезва подчинението му на родителския авторитет. А защо подчинението на жената да е вечно? Знаеш ли, че има страни, в които вдовиците ги изгарят на погребална клада с умрелите им мъже?

Очите на Марта се разшириха от удивление.

— Защо — каза Грейс, а гласът й се повиши и няколко глави се обърнаха към тях, — жените са обречени да робуват, докато са живи?

— Не знам — прошепна нерешително Марта.

Грейс стисна ръката й.

— Марта, аз ще организирам местна женска организация в Начез, ако такава още не съществува. Моля те, ела да ни чуеш. Просто ни изслушай. Искам да ти помогна.

Тя свали очилата си, които се бяха смъкнали надолу по носа от възбудата й и се вгледа внимателно в очите на Марта.

— Не мога — отвърна Марта. — Чарлс…

— Той не трябва да знае — изрече разпалено Грейс.

Марта премигна и се поколеба.

— Не знам.

— Ще ти съобщя кога ще се проведе първото ни събрание — каза Грейс, докато я стискаше за ръката. — Всички жени сме в това положение. Всички.

2

Алън я чакаше на железопътната гара в Начез. При вида на познатата му фигура Грейс почувства прилив на обич. Тя се обърна към Граймсови и стисна дланите на Марта.

— Пази се, а аз с нетърпение ще очаквам да те видя пак.

Марта погледна виновно към Чарлс и стисна в отговор ръцете на Грейс.

Грейс се обърна, за да махне на Алън. Той беше внушителен, почти едър мъж, който наближаваше четиридесетте. Бакенбардите му сивееха, а очите му бяха топли и кафяви.

— Грейс! Грейс! — По лицето му личеше колко се вълнува.

Тя светна от радост и слезе, за да се здрависа с него.

— Чудесно е, че те виждам — заяви Алън, докато я държеше здраво за ръцете.

— Как си? — попита Грейс.

— Много добре — отвърна Алън, но тя забеляза сенките, които минаха бързо по лицето му. — Или поне сега съм много добре.

Грейс се намръщи, когато се сети какво има предвид той.

Алън плати на един носач негър да отнесе чантите й до очакващия ги кабриолет. Той се качи след Грейс и дръпна поводите. Тя се извърна, за да обхване с поглед разпрострелия се на всички страни град. Бели дъсчени къщи с разкъртени огради и грижливо гледани градини украсяваха този район на града.

На отдалечен хълм се виждаха високите комини на една фабрика. Те изпускаха сиви облаци към хоризонта.

— Къде е река Мисисипи?

Алън й посочи.

— От другата страна на града — той докосна връхчето на носа й. — Какво е това?

Грейс се усмихна.

— Очила, Алън. Невъзможно е да не си чувал за тях.

Той сподави смеха си.

— Мога ли да те попитам защо ги носиш? Да не би зрението ти да се е влошило?

Тя се разсмя силно и звучно.

— Не, Алън, нямам проблеми със зрението. Всъщност очилата са част от дегизировката ми на добре възпитана гувернантка.

Той се засмя студено и взе една от покритите й с ръкавици ръце.

— Липсвахте ми, мис О’Рурк.

Тя не се поколеба — Алън беше най-скъпият й приятел.

— И вие ми липсвахте, Алън Кенеди.

— Как пътува?

— Скучно. Алън, какво е положението тук? Ти ми разказа толкова много за училището в твоите писма, че умирам от нетърпение да го видя.

Алън се подвоуми.

— Добре.

Грейс го изгледа замислено.

Тя знаеше предимно от вестниците, че преподаването в държавните училища на Юг съвсем не е лесно. Републиканците установиха новата образователна система едва след войната. На отделни места имаше невероятна съпротива срещу училищата, както и срещу по-голямата част от „радикалните“ закони на републиканския конгрес.

В повечето градове на Юг разделението на обществото бе ясно очертано. Болшинството южняци бяха консервативни демократи, които се бяха сражавали, за да се отцепят и сега виждаха, че всичко, с което бяха свикнали, се разпада пред очите им. Веднага след войната, когато президент бе Ендрю Джонсън, те издадоха Черните кодекси. Резултатът от тях беше, че наскоро освободените негри изпаднаха в икономическо и политическо робство.

След това републиканският конгрес се нагърби със задачата да реорганизира Юга и започна с издаването на трите Акта за преустройство през 1867.

Тези актове поставяха Юга под военен контрол. Всички бунтовници моментално загубиха гражданските си права. Новите щатски губернатори бяха задължени да ратифицират четиринадесетата поправка на Конституцията. Тя даваше на освободените негри основните граждански права, включително и правото да гласуват. Чрез гласовете на негрите републиканците завладяха властта в южните щати, въпреки че на много места демократите бяха достатъчно силни, за да запазят контрола си върху местното и окръжното управление или поне да упражняват някакво влияние върху тях. Според Алън такъв беше случаят в Начез, където демократите държаха отделни, но не всички постове в градското управление. В техни ръце беше длъжността на шерифа, например.

Алън й пишеше поне веднъж седмично, но повечето от неговите писма хвалеха постиженията на учениците му, които до един бяха негърчета и описваха красотата на природата край Мисисипи. Грейс долавяше, че той не иска да й каже нещо, но не можеше да определи точно какво.

— Дай да ти разкажа за Мелроуз — каза Алън. — Семейство Баркли са едни от най-видните плантатори в Начез. Мелроуз беше огромна плантация по време на войната. Основната култура, която се отглежда в нея, е, разбира се, памукът. Но подобно на другите видни плантатори в Начез Баркли в крайна сметка вложиха капитала си и другаде — те закупиха дялове в индустрията на Севера. Плантацията всъщност се намира по течението на Мисисипи в Луизиана, макар че Луиза Баркли предпочита дома си в Начез и пребивава тук повечето време. Луиза е била само на шестнадесет години, когато се е омъжила за Филип Баркли. Тогава той е бил на средна възраст. Тя стана вдовица скоро след войната, когато Филип умря от старост, докато спеше.

— Значи те не са загубили Мелроуз заради войната?

— Не. Филип се отърва благополучно. Според слуховете те не са имали проблеми с плащането на данъците. Мелроуз процъфтява, от което печеля аз.

Той направи гримаса.

— Какво има, Алън?

— Нищо — отвърна той и се помъчи да се усмихне. — Просто се надявам това място да е подходящо за теб, Грейс.

— Не се безпокой — отвърна уверено тя.

След като пътуваха дълго в горещина и прах, те пристигнаха най-сетне в Мелроуз. Къщата представляваше сграда от червени тухли в стил Гръцки ренесанс. Тя имаше масивни бели колони и бял корниз над вратата. Стомахът на Грейс започна да се свива от притеснение, когато се приближиха по павираната лъкатушеща алея. Тежкото и силно благоухание на магнолии ги обгръщаше отвсякъде.

— Алън, смяташ ли, че ще разберат какво съм правила в Ню Йорк?

— Не, ако ти се ограничиш само с преподаването — каза нежно Алън. В гласа му се долавяше лек укор.

Грейс реши да не агитира в защита на своите сестри по съдба или на които и да е потиснати слоеве, или поне не публично. А след това осъзна мигновено, че се самозаблуждава. Никога няма да спре борбата за делото, в което вярва. Ще трябва някак си да стане много предпазлива.

Алън я остави пред внушителната входна врата на една млада негърка, която беше на около петнадесет години. Тя се казваше Клариса и му беше ученичка. Преди да се сбогува, той обеща в неделя да заведе Грейс на църква, а после и на обяд.

Няколко минути по-късно Грейс се озова в широко преддверие с висок таван, облицовано с разкошна дървена ламперия.

— Почакайте малко, мадам — каза Клариса с щастлива усмивка. Грейс мигновено хареса момичето. Само че й се наложи да чака половин час. Когато Луиза Баркли най-сетне се появи, Грейс едва сдържаше яда си, но се стараеше да не го показва.

Луиза бе почти на нейната възраст. Тя имаше гарвановочерна коса и сини очи. Бе много красива — съвършена южняшка хубавица. Веднага щом се разположиха в елегантната гостна, тя огледа внимателно Грейс от главата до петите. Луиза бе невероятно елегантна и жизнена. Дневната й рокля бе със скандално дълбоко деколте, което излагаше на показ голяма част от бюста й. Той бе също толкова бял, колкото цветовете на магнолиите навън. Косата й представляваше куп умело подредени, спускащи се надолу къдри. Прикрепваха ги златисти гребени. Тя си вееше с ръчно изрисувано китайско ветрило.

Грейс още стоеше права. Всички стави я боляха от продължителното и изтощително пътуване. Очилата й се замъгляваха от влагата и от горещината на собственото й тяло. Искаше й се да си махне очилата. Знаеше, че така ще вижда по-добре, но не смееше да го стори. Пот се стичаше под шапката й и между пълните й грижливо скрити гърди. Веднага разбра, че Луиза е суетна, арогантна и взискателна. Грейс се страхуваше да диша и се боеше, че няма да я одобри. Същевременно кипеше от гняв, че се намира в такова положение. Луиза насочи ветрилото си към главата на Грейс.

— Може би ще си свалите шапката?

Грейс се подчини, като едва сдържаше горещия си ирландски темперамент. Сведе очи, за да не забележи Луиза гнева й.

— Вие сте червенокоса — в гласа на Луиза прозвуча силна изненада.

Грейс не отвърна нищо.

— Не споменахте за това в писмото си. Доколкото знам, червенокосите жени са разпуснати. Моите дъщери трябва да имат възпитатели с висок морал, които да им оказват добро влияние. Поне не сте млада.

Грейс си прехапа устната. Възрастта обикновено не беше слабото й място. Всъщност тя искаше да изглежда по-възрастна, за да получи това място. Но точно в този миг почувства умора от думите на хората, които й намекваха за това. Спомни си за Марта Граймс, която я попита дали е омъжена и сега това я подразни. Може би трябва да погледне истината в очите. Тя е стара мома — на двадесет и седем години е. Луиза сви рамене.

— Е добре, сега вече очаквам с нетърпение да поемете грижите за момичетата. Трябва да ги обучавате на шиене, бродиране и етикет всяка сутрин от десет до един. Обядът е точно в един и петнадесет. Следобед ще спят. От три до пет ще им давате уроци по четене и география. Вечерята за децата е в шест. Вие можете да се храните с тях, освен ако не предпочитате да ви носят яденето в стаята. Закуската за децата е в девет. Ще имате възможност да закусвате, когато пожелаете. Очаквам да прекарвате съботите с момичетата и да ги забавлявате — да ходите на пикници и така нататък. В неделите сте свободна от задължения. Хана ще ви покаже стаята и ще ви запознае с момичетата.

Грейс не беше в състояние да каже „да, мадам“ на тази жена. За щастие не й се наложи да го прави, защото Луиза излезе. В стаята се появи една висока и подобна на статуя негърка на около четиридесет години. След нея влезе Клариса. Хана озари Грейс със сърдечна усмивка.

— Не се бойте от нея — каза тя. — Просто не й се изпречвайте на пътя и всичко ще бъде наред. На мис Баркли й харесва да се мисли за кралица и очаква всеки друг да я смята за такава.

Грейс се усмихна. Тя се радваше, че си е намерила поне една съюзничка.

— Казвам се Грейс О’Рурк — каза тя и протегна ръка.

Жената срещу нея примигна и се разсмя.

— Къде се е чуло и видяло жени да си стискат ръцете? — после подаде ръката. — Е, сигурно сте уморена. Познавате ли се с моето момиче Клариса?

— Да — Грейс пусна ръката й. — Защо жените да не си стискат, когато се срещат? Нали мъжете го правят — „Спри се, Грейс“, каза си тя мигновено наум. „Не започвай пак.“

Хана я изгледа озадачено.

— Защото не сме мъже. Клариса, иди да донесеш нещо за мис О’Рурк. Гледай да е нещо хубаво — донеси студена лимонада и парче от тортата, която направи готвачът.

Грейс си прехапа силно езика.

— Веднага — отвърна Клариса. Очите й бяха широко отворени от любопитство към Грейс. На лицето й грейна нова усмивка, преди да изтича да изпълни заповедта на майка си.

Стаята на Грейс се намираше на втория етаж, в задната част на къщата. Сигурно беше най-малката стая в цялата сграда, но за Грейс това не бе от значение.

Вгледа се в стените. Докосна една от тях. Платно. Синьо-бяло платно. Тя погали една от резбованите фигурки на покритото с памучен плат легло. Дървото бе гладко и студено. Хана проследи посоката на погледа й.

— Не сте ли виждала по-рано мрежа против комари?

Грейс поклати глава. Покривката на леглото беше бяла и украсена с дантела. Имаше голям черен фотьойл от плюш с табуретка за краката, невероятно удобен за четене нощем, и прекрасно чамово бюро с дантелена покривка, леген за миене, кана и огледало. От другата страна на стаята имаше малко писалище. Грейс едва се удържа да не седне на него и да не почне да пише. В стаята имаше дори огромен гардероб от палисандрово дърво. Тя се приближи до прозореца.

Долу имаше зелена поляна, която се спускаше към конюшните, помещението за опушване на риба и ледницата. Отвъд нея се виждаше друга сграда. Небето бе невероятно синьо. Нито едно облаче не го помрачаваше. Грейс се обърна към Хана с усмивка на лицето си.

— Божичко, колко сте хубава, когато се усмихвате — възкликна Хана. — Обзалагам се, че ще изглеждате още по-хубава без очила.

Грейс се изчерви. Тя знаеше, че е много хубава. Това бе проклятието на живота й. От малка я смятаха за хубавичко дете, но откакто стана осемнадесетгодишна, я смятаха за прекрасна. Това я обезсърчаваше. Хората не я приемаха на сериозно, тъй като беше хубава. Тя не желаеше да я оглеждат, преследват и да й бъркат под полата, не и докато се опитваше да постигне нещо в живота си. Поради някаква неизвестна причина бог й бе дал цялата тази коса, прекрасното лице и тънкото тяло с големи гърди, макар че тя ги бе стегнала здраво. Сякаш някой си правеше шега с нея, защото всеки ден й се налагаше да прикрива прелестите си, за да може да си гледа работата с нужната сериозност.

— Това ли е новата гувернантка?

Грейс погледна към детето, което сигурно беше десетгодишната Мери Луиз — пълно копие на майка си.

— Здравей — изрече тя с приятелска усмивка.

Мери Луиз си кръстоса ръцете.

— Тази рокля е грозна.

Грейс се облещи от изненада.

— Замълчи — каза Хана.

Мери Луиз се разсмя.

— Точно такава е. Шия калъфка за възглавница. Сгрешила съм всички бодове. Ела да ги оправиш.

Грейс още не се бе съвзела.

— Извинете?

— Това ти е работата — каза детето надменно, — да ми помагаш.

— Мис О’Рурк започва от утре, Мери Луиз — понечи да каже Хана.

— Млък, глупава негърко — рече Мери Луиз. — Нямаш ли си работа за вършене? Ей, ако мама разбере, че стоиш тук, вместо да работиш, ще те прати да носиш нещо тежко. Ако това се бе случило преди няколко години, хубаво щеше да те набие за това, че ми казваш какво да правя! Дано те набият някой път нощните ездачи!

Хана стисна зъби, но в очите й блесна страх.

— Стига — извика Грейс и улови Мери Луиз за китката. — Ще се извиниш веднага за думите си. Първо на мен, после на Хана.

Мери Луиз я изгледа втренчено. В очите й се четеше изненада.

— Очаквам да се извиниш на мен и на мис Хана.

— По-скоро ще умра, отколкото да се извиня на лошата мързелива чернилка — каза Мери Луиз със сподавен глас.

Грей отстъпи назад. Какво очакваше? Това беше далечният Юг, не Ню Йорк. Мери Луиз се възползва от удобния случай, за да избяга от стаята.

— Всичко е наред, мис О’Рурк — каза Хана. — Слезте долу да хапнете нещо, когато станете готова. Джон ще ви качи чантите.

Хана излезе.

Грейс не беше виждала толкова лошо държане през целия си живот. Запита се дали ще й разрешат да наказва децата. О, боже, ако не й позволят, как ще се справи с това дете? Тя се успокои, когато в коридора прозвучаха стъпки и в стаята влезе Джон с нейните две малки чанти. Зад него стоеше малко момче на около шест години, което носеше куфара.

— О, Джон, благодаря ти, но този куфар е прекалено тежък за това малко момче.

— Аз го носих сам по целия път нагоре дотук — момчето сияеше, а белите му зъби блестяха на кръглото черно лице.

— Не приказвай, щом не те питат — каза строго Джон на момчето. — Моля ви, не се сърдете на момчето ми.

— Не смятам да се сърдя — отвърна спокойно Грейс.

Момчето се бе похвалило горделиво, но сега бе навело глава след нахокването от баща си. Тя се наведе с усмивка към него.

— Как се казваш?

Джефри, мадам.

— Благодаря ти много, Джефри, за добре свършената работа.

Момчето се присви от удоволствие.

— Ако ви трябва още нещо, само кажете на мен или на Хана — рече Джон, докато излизаше, побутвайки сина си пред себе си.

Грейс отиде да разгледа учебната стая и я намери надолу по коридора. Стаята очевидно беше предназначена за деца. Там беше Марагарет Ан, която представляваше пълно копие на сестра си, като изключим това, че бе по-закръглена. Тя седеше на пода и си играеше с кукла, която изглеждаше много скъпа. Тя спря да си играе, вдигна поглед и се вторачи в нея.

Грейс се усмихна и коленичи до детето.

— Здравей, Маргарет Ан. Каква хубава кукла. Аз съм твоята учителка.

— Тя е моя — каза момиченцето и прегърна силно куклата. — А аз мразя ученето. Не искам да чета.

— Знаеш ли, че и аз мразех училището? Особено когато бях на твоята възраст.

— Мразя ученето — повтори Маргарет Ан. Очите й се напълниха със сълзи. — Не искам да чета!

— Днес няма да учим — каза спокойно Грейс и се изправи. — Но утре ще започнем и ще видиш колко приятно ще си изкараме заедно.

— Мразя уроците — извика Маргарет Ан и хвърли куклата си толкова силно, че тя се плъзна по пода, а главата й се счупи.

Грейс се вторачи в прекрасната кукла със счупена глава. Маргарет Ан изпищя и избяга от стаята. Грейс въздъхна. Главата започна да я боли, но тя се втурна след момичето.

— Мамо, мамо — ридаеше Маргарет Ан и зави зад ъгъла.

Грейс хукна. Последното, от което се нуждаеше, бе дете, което бяга обляно в сълзи при майка си и то преди да са изминали и двадесет минути, откакто започна работа тук. Тя зави зад ъгъла и бум! Блъсна се в здрава като тухлен зид стена, която се оказа горещо мъжко тяло. Мускулести ръце я прегърнаха и притеглиха към стоманените бедра и твърдите като скала гърди. Лицето й се зарови в меката бяла ленена риза, която бе леко влажна от пот. Упоителен мускусен аромат изпълни ноздрите й. Едри ръце хванаха здраво и интимно хълбоците й и я притиснаха към себе си. Нечий плътен глас се засмя приглушено.

— Я виж ти кой бил тука!

3

Тя се съвзе от шока.

Намираше се в интимна близост до един мъж… непознат мъж. Ръцете му се държаха дори още по-интимно и се движеха по хълбоците й. Сърцето й биеше лудо, а колената й омекнаха: тялото й сякаш се изпълни с някаква течност. А след това той се разсмя отново. Звукът на смеха му беше топъл и се лееше звънливо. Тя вдигна ръцете си нагоре и се оттласна от него.

Погледна нагоре.

И го разпозна мигновено.

Не заради великолепния му външен вид — прекрасно изваяните скули, правия, разширен в долния си край нос, пълните, чувствени устни, небесносините очи и русата коса — а защото от всички, които бяха в дома на Ван Хорн онази нощ преди две години, той бе единственият, който я сметна за забавна. Само той се засмя, сякаш женските права бяха някакъв анекдот! Да не споменаваме, че и тогава, както и сега, той се отнасяше към нея като към чувал с боб и я мъкнеше нагоре-надолу, галейки я отзад — о, да, тя си спомняше това! Не му знаеше името, но го познаваше.

Той се засмя. Очите му блестяха. Над ъгълчетата на устата му имаше две добре оформени трапчинки. Зъбите му бяха невероятно бели.

— Как смеете! — възкликна Грейс.

Той вдигна изненадано вежда.

О, извинявай, че се блъснах в теб!

Тексаският му провлечен говор беше пресипнал и звучен. Уязвената Грейс се изчерви силно, защото, както знаеха и двамата, именно тя се беше блъснала в него. Тя изправи рамене и се опита да мине покрай него, но той й препречи пътя.

— Не си отивай така намусена — прошепна той тихо. — Как се казваш?

Тя вдигна очи към него. Гневът беше сковал чертите на лицето й. Тя отговори:

— Грейс О’Рурк.

В главата й нахлуха тревожни мисли.

Дали я е разпознал? Бяха минали почти две години от техния кратък сблъсък, а тя носеше тогава онова боне. Грейс се постара да не изпада в паника, но кой би забравил суфражетка, която се качва на пиано по време на частна вечеринка? Ако той я разпознае, тя със сигурност ще си загуби работата. Той очевидно бе близък приятел на домакинята. Кой ли беше? Брат? Братовчед? Девер? О, боже, дано да е гост, който ще си тръгне скоро. Не бива да губи тази работа!

— Грейс О’Рурк — каза провлечено той, сякаш вкусваше името й. Явно го хареса, защото се усмихваше. От усмивката му гърлото й се сви. Тя се изплаши и отново пробва да мине покрай него. Той я спря с една ръка, а после й намигна, сякаш и двамата се наслаждаваха на някаква шега.

— Мис Маргарет Ан, я излез — подкани той, докато гледаше Грейс право в очите с мълчалив присмех.

Грейс още стоеше неподвижно.

Маргарет Ан се появи от близката врата. Изглеждаше войнствена, а очите й бяха зачервени.

— Мисля, че търсеше тази малка палавница?

— Да, благодаря ви — отговори Грейс.

Маргарет Ан я изгледа свирепо и се втурна към златокосия непознат.

— Тя ми счупи куклата! Тя счупи Лиза!

Той я вдигна нагоре, високо във въздуха.

— О, не! Бедната Лиза! Но се обзалагам, че мис О’Рурк не е искала да го направи, нали? — той я задържа близо до лицето си и я гушна нежно. Дори за малкото момиче бе невъзможно да му устои. — Обзалагам се, че тя съжалява страшно за случката, а ти, принцесо, ще бъдеш снизходителна и ще й простиш.

— Не съм счупила куклата — каза Грейс и с мъка успя да сдържи чувствата си. — Тя самата я хвърли на пода в пристъп на гняв.

Той погледна отблизо детето.

— Маргарет Ан?

То започна да крещи.

— Тихо; сладката ми — каза напевно той и я разлюля. — Мисля, че най-добре ще е да заведем Лиза на лекар, какво ще кажеш?

— Тя я счупи — изхълца детето.

Рейд я премести на сгъвката на ръката си, а Грейс ги последва неохотно по коридора към детската стая. Той пусна на земята Маргарет Ан и коленичи, за да огледа Лиза.

— О, няма нещо, което добрият доктор на куклите да не може да поправи — изрече той бодро.

— Наистина ли? — попита предпазливо Маргарет Ан.

— Нали не смяташ, че лъжа? — увери я той, а на бузите му се появиха трапчинки.

Грейс скръцна със зъби. Той бе насочил целия си чар към дете на шест години! А наивното момиче се успокои и започна да се смее.

— Обичам те, Рейд — каза то и го прегърна силно.

Той се разсмя и я притисна към себе си.

— И аз те обичам. Сега ще взема Лиза и ще я оправя за нула време. Но очаквам от теб да се държиш по-добре с мис О’Рурк. Дамите винаги са вежливи и добре възпитани, а ти, скъпа, си дама.

На Грейс не й се вярваше много това да стане. Маргарет Ан се намръщи.

— Не се цупи — смъмри я Рейд. — Появяват ти се грозни бръчки. — Той хвана куклата с една ръка и се обърна към Грейс. Очите му блеснаха.

— И ти не се цупи.

Тя забеляза, че е свила ръцете си в юмруци. Този мъж… този филистимлянин вече беше превърнал детето в глупаво усмихната южняшка хубавица. Грейс беше готова да избухне, но тъй като не знаеше кой е той и не искаше да си загуби работата, си замълча. Нещо нетипично за нея.

— Ще отида да кажа на Хана за Лиза — извика Маргарет Ан и изхвърча от стаята.

Грейс се загледа след нея — това беше по-безопасно, отколкото да гледа към него. Но след малко нямаше друг избор, освен да насочи погледа си към този мъж. Очите му я разглеждаха внимателно от върха на червената й коса до крайчетата на пръстите. Нарочно я оглеждаше бавно. Тя усети, че почервенява отново — красотата й я караше да се изчервява много лесно и твърде често. Вдигна брадичка и с голямо усилие на волята се постара да не обръща внимание на безсрамния му оглед. Проблемът беше, че тялото й си имаше свое мнение по въпроса и сърцето едва не изскочи от гърдите й.

— Детето е само на шест, а не на шестнадесет години. Какви бръчки може да има то? Моля ви, не я карайте да става по-суетна, отколкото е сега.

— И защо не? — попита непринудено Рейд. — Тя е прекрасно дете и ще стане чудесна жена. Да не би да имаш нещо против ласкателствата, Грейс?

Мускулите на лицето й се стегнаха. Погледът му сякаш проникваше дълбоко в нея. Стори й се, че той се опитва да се добере до най-съкровените й тайни.

— Не ласкателствата ми създават неприятности — отвърна студено тя.

При тези думи трапчинките му станаха още по-дълбоки.

— Добре — каза той, без да отделя очи от нея. Погледът му стана съвсем сърдечен. Ръката му се приближи бавно. Поразената Грейс разбра, че той посяга към очилата й. Отстъпи назад и се облегна на стената.

— Искам да махна тези грозни очила и да погледна в очите ти — промълви той, а показалецът му докосна лицето й. — А после ще ти опиша колко хубава изглеждаш сега.

Грейс буквално подскочи.

— Моля ви — извика тя и усети, че се задушава, — спестете ми безогледното си ухажване.

— Безогледно ухажване?

Мъже като този бяха виновни за тежкото положение на съвременните жени — тези мъже ги интересуваше само хубавичкото личице и горещото тяло, с което да задоволят похотта си. Тя почувства, че в нея се надига сладостното усещане на победата, тъй като го бе надхитрила.

— Не ми е нужно да ме ласкаете нито вие, нито който и да е друг мъж.

— А, разбирам, ние сме независими, а?

Тя се изчерви и сви устни.

— Да.

Той я изгледа. После се усмихна леко.

— Боиш ли се от мен, Грейс?

Гневът и възмущението й бяха толкова силни, че тя не успя да промълви и дума.

— Или се боиш от един напълно заслужен комплимент?

Тя ахна.

— Сър, не се боя от никой мъж, а от думи със сигурност не се страхувам — или поне от думите във вашия речник! Позволете ми, ако обичате, да ви задам един въпрос — тя сияеше тържествуващо. Продължи да говори, вече готова да нанесе удар. — Всъщност, какво познавате по-добре — ласкателствата или жените?

Той се подсмихна.

— И двете, сладурче, и двете.

Челюстите й моментално се стегнаха от нахалството му.

— Сър, докато мъже като вас се отнасят към жените като към по-долни, куклоподобни същества, докато ни ласкаят, за да бъдем просто едни приятни обекти за разглеждане, никога няма да възвисим духа си, така че да се радваме на всичко, с което бог ни е благословил.

Той я погледна, примигна и се разсмя отново.

— О, не — промълви той. — Не си от онези луди агитаторки, нали?

Тя не му обърна внимание, макар че вече цялото й лице бе станало червено.

— Именно мъже като вас, сър, са виновни за унизителното положение на жените днес!

— Унизителното положение… та аз само се опитвах да ви накарам да се почувствате добре, Грейси — прошепна той.

— Ласкателството не кара ли и мъжете да се чувстват добре? — предизвика го тя.

— Ако е за въпрос, и на кучето му е приятно, когато го похвалят. Не знам защо, но харесвам кучетата, които се цупят — изгледа я той изпитателно.

Тя се изчерви.

— Говорим за мъжете и жените, не за кучетата.

Той се засмя.

— Да говорим за мъжете и жените тогава — каза той, а гласът му се снижи изкусително. — Макар че рано или късно разговорът става отегчителен.

Тя изпъшка обезсърчено.

— Сър, харесва ли ви да ви ласкаят или не ви харесва?

— Грейси, ласкай ме всеки ден по всяко време или още сега, ако ти се иска.

— Боя се, че задачата, която ми възлагате, е непоносима, прекалено тежка и неосъществима.

Той се изсмя дръзко. Очевидно се забавляваше.

— А аз си мислех, че няма да устоиш на молбата ми.

— Не всички жени са безсрамни и наивни глупачки — отсече Грейс.

— Имаш интересно мнение за жените, но не много ласкателно.

— Не съм лицемерка.

Той се усмихна.

— Грейс, изобщо не смятам, че си заплашена от вероятността да те обявят за такава.

Той никога нямаше да се държи сериозно. Тя му обърна рязко гръб.

— Трябва да си вървя.

— Чакай малко — едрата му ръка обви лакътя й и я задържа. Обърна глава към него, изгледа го гневно и стисна устни. Той беше непоносим. Пак се усмихваше.

— Хей, Грейси, какво ще кажеш да се поразходим край реката?

Тя го загледа ужасено.

Той се приближи. Тя отстъпи назад. Трапчинките му се появиха. Сърцето й заби лудо.

Белите му зъби блеснаха. Гърбът й се допря до стената. Ръцете му, които още държаха куклата, се озоваха на рамената й.

— Ще рискуваш ли да дойдеш? — промълви той. — Ти си хубава дори с тези смешни очила.

Тя нямаше сили да отвърне.

— И знаеш ли какво? — устните му май се приближаваха.

Тя се вгледа в сините му очи. За миг забрави за всичко друго на света и виждаше само мъжа пред себе си. Докосна я дъхът му, в който се усещаше лъх на тютюн и бренди. Той я гледаше съсредоточено. Трапчинките му бяха изчезнали.

Тя отвори уста, за да проговори.

Той се наведе напред. Очите му се вгледаха в устните й.

— Устните ти… устните ти са прекрасни… и молят за мъжка целувка.

Ще ме целуне, каза си Грейс Нямаше сили да помръдне.

— Рейд? Скъпи? Къде си?

Той се усмихна, поклати глава и присви рамене, но не помръдна.

— По дяволите — изрече тихо той.

— Рейд?

Той отстъпи назад, като придържаше куклата под ръката си.

— В детската стая съм, Луиза.

Очите му все още съзерцаваха сърдечно нейните. Прекалено сърдечно. Грейс усети, че цялата е почервеняла.

На завоя се появи Луиза, погледна ги, без да спира, и щом стигна до Рейд, притисна свободната му ръка до гърдите си.

— Скъпи, Джон ми каза, че си тук. Толкова се надявах, че ще дойдеш да вечеряш с нас. Какво правиш тук, на горния етаж?

— Дойдох да се видя с момичетата — каза Рейд и се усмихна на Луиза. — И да утеша Маргарет Ан. Тя си счупи куклата.

— Виждам, че си се запознал с мис О’Рурк.

— Да, наистина — отвърна Рейд.

— Не флиртувай с прислугата, Рейд — каза рязко Луиза.

Той се засмя.

— Не се заяждай, скъпа, нищо особено не се е случило.

Тя не откъсваше поглед от него. Изящните й ноздри се разшириха от гняв. Той я прегърна.

— Така ли ще ме поздравиш за добре дошъл?

Грейс се почувства като натрапница. Неясна болка бликна дълбоко в душата й, когато й стана ясно какви са отношенията между него и нея.

— Да вървим — отвърна изкусително Луиза.

Грейс избяга навън, след като измънка някакво извинение. Изтича в стаята си и затвори вратата, за да не вижда любовниците. Трепереше и беше още по-гневна отпреди. Мъжът беше не само отвратителен негодник, но спадаше и към най-отблъскващите донжуановци — той беше груб, безчувствен и егоистичен. Тя го ненавиждаше.

Колко несправедливо беше, че е толкова хубав!

4

— Какво правиш? — попита Робърт Чатъм.

— Мисля, — промълви Рейд, докато по тялото му преминаваше тръпка, а сърцето му биеше учестено — че съм много, много развълнуван.

Утринта край Мисисипи беше прекрасна. Все още бе достатъчно рано, за да е прохладно. Няколко облака, сякаш извадени от някоя картина, се носеха над главите им, а птиците пееха високо в кучешкия дрян около тях. Рейд стоеше прав, пъхнал ръце дълбоко в джобовете на сакото на туидения си спортен костюм. Подпираше едното си коляно на бялата ограда до конюшнята. Високите му ботуши блестяха. Докато наблюдаваше как по пасището бяга жребецът на Чатъм, той самият изглеждаше като въплъщение на джентълмен от Юга. Бе съсредоточен въпреки безгрижната си самоувереност. Той бе дошъл в Начез не само за да се погрижи за някои от тукашните си бизнес интереси, но и за да хвърли поглед на този едногодишен кон. Сега се радваше, че си е направил труд да дойде, особено ако успее да купи жребеца.

Внезапно Рейд усети, че желанието му да притежава великолепното животно е прекалено очевидно и си придаде неопределено изражение на лицето. С мъка отдели погледа си от коня.

— Чух, че готвачката ти прави превъзходни ябълкови резени, пържени в тесто — каза той. Нарочно промени темата на разговора, за да спечели някакво преимущество преди предстоящия пазарлък. Не се безпокоеше кой знае колко за изхода. Беше свикнал да му върви постоянно. Късметът го бе съпровождал през целия му живот.

— Така е — отвърна Робърт Чатъм. Като съвършен домакин той посочи с ръка бялата къща, която се намираше на върха на хълма зад тях. — Ще тръгваме ли?

Час и половина по-късно Рейд напусна дома на Чатъм като горд собственик на жребеца. Купи го на съвсем нелоша цена. Не се изненада от това. Веднъж един от приятелите му каза с лека завист, че Рейд е не само очарователен разбойник, но е и невероятен късметлия. Рейд се засмя тогава, но приятелят му беше прав.

Той се бе родил в едно ранчо в Западен Тексас. Баща му Дерек Браг беше влиятелен метис, който освен това бе и капитан на тексаските рейнджъри. Никога не криеше факта, че се е влюбил от пръв поглед в жена си — англичанка с аристократичен произход. Това забавляваше много, но едва ли изненадваше децата му. Те ставаха все по-големи, а любовта между родителите им не преставаше да бъде очевидна за всички. Никой не можеше да не я забележи.

Рейд искаше да му обръщат внимание, тъй като беше най-малкото дете. Естествено така и ставаше. Родителите му го пазеха като зеницата на окото си, а по-големите му сестра и брат също го обожаваха. Никой не би предположил, че той прави пакости, въпреки че, ако трябва да си кажем истината, той постоянно създаваше главоболия на околните. Момчето нехаеше за скучните си домашни задължения, бягаше от къщи с някой приятел, за да стреля по зайците или възпламеняваше бомбички на тавана. Обичаше да се измъква незабелязано нощем, за да си играе на стражари и апаши. Веднъж проследи едни ловджии. Откриха го твърде късно, за да го върнат незабавно вкъщи. Опита се да укроти полудив мустанг, да избяга от училище, да шпионира лагера на команчите, за да докаже смелостта си. Когато беше на десет години, за малко не отплува на един товарен кораб в Галвестън. Беше му се приискало да види Африка.

Беше неудържим и не се свърташе на едно място. Енергията, любопитството и интелигентността му бяха неизчерпаеми. Подлудяваше цялото си семейство. Баща му, на когото рядко му се бе налагало да вдига ръка на другите си две деца, го пердашеше често.

— Всеки ден се моля и благодаря на бога, че си се родил под щастлива звезда — призна веднъж майка му, — иначе сигурно няма да оцелееш дълго на този свят.

Като младеж се радваше на същия късмет, който бе имал от малък. Почти винаги печелеше на карти. Първата му инвестиция в един металургичен завод бе от пари, спечелени на покер. Печалбата от вложението бе четворно по-голяма. В неговите ръце няколкостотинте долара станаха хиляда, а хилядарката се превърна в десет хиляди. Инвестирането стана предизвикателство за Рейд. Тази игра не се различаваше много от покера, като изключим това, че залозите тук бяха много по-високи. Тръпката идваше от възможността да загуби и от зашеметяващите суми, които можеше да спечели. На двадесет и четири години Рейд натрупа първия си милион.

С жените имаше същия късмет. И тук успехите му бяха легендарни. Той откри удоволствието от секса на крехката тринадесетгодишна възраст и не можеше да си спомни някоя жена досега да го е отхвърляла.

Докато яздеше коня към хотела, той се наслаждаваше на последния си успех — покупката на жребеца. Сега той беше негов. В този миг Рейд се досети, че е приключил работите си тук и няма сериозна причина да остане в Начез. Кой знае защо тази мисъл му развали удоволствието и го накара да си спомни за Грейс. Неочаквано си я представи гола със спусната коса и без очила. Косата вероятно й стигаше до кръста. Беше сигурен, че тя ще изглежда прекрасна без тези досадни очила. Имаше твърде голям опит и подобна дреболия не можеше да скрие хубостта й от него. А що се отнася до тялото й, той я беше държал в ръцете си и знаеше, че тя е висока, с тънък кръст и дългокрака. Външно погледнато той и тя си бяха лика-прилика, сякаш бяха родени един за друг.

Разбира се, тя не беше неговият тип жена.

Но без съмнение го привличаше. Самата мисъл за нея го възбуждаше. Знаеше, че ще стане смешен в собствените си очи, ако хукне подир нея. Тя беше прекалено морална стара мома, малко заядлива и на всичко отгоре побъркана суфражетка и мъжемразка. Беше леденостудена и със сигурност девствена. Рейд винаги гледаше да стои настрана от девствениците, също както избягваше и прекалено благоприличните дами. Знаеше, че трябва да я избягва. И без това в близките дни ще напусне Начез, нали така?

За пръв и последен път през живота си съблазни девственица, когато бе на тринадесет години. Лусила беше петнадесетгодишната дъщеря на най-близките им съседи. Рейд подсъзнателно разбираше, че не постъпва правилно, но точно тогава не разсъждаваше разумно. Те прекараха заедно доста горещи и приятни срещи, преди да ги хванат на местопрестъплението. Той изяде най-големия пердах през живота си. Баща му се разгневи силно. Той му крещя и Рейд никога нямаше да забрави думите му: „Ами ако и твоята сестра я прелъсти някой млад нехранимайко?“ Урокът бе съвсем ясен и от този момент Рейд избягваше невинните, добре възпитани млади дами.

Грейс определено спадаше към тази категория. На пръв поглед тя бе студена и надута, но като мъж той се досещаше инстинктивно, че онези, които се размекват най-трудно, са най-страстни.

След спомена за Грейс мисълта за Луиза Баркли неизвестно защо го раздразни. Тази жена го преследваше, откакто се срещнаха за пръв път преди няколко години на един бал в Начез. Тя с готовност му се отдаваше всеки път, когато той се отбиеше в града. Но сега му се стори, че предпочита да слуша високопарните речи на Грейс, отколкото да се занимава с поредните интриги на Луиза. Може би ще постъпи най-добре, ако стои настрана от вдовицата Баркли за в бъдеще…

Но на обяд, вместо да си хвърли куфара в дилижанса, както бе решил преди това, той, неочаквано и за самия себе си, се отправи на кон към Мелроуз. Само че бе решил да посети този път не чернокосата владетелка на дома, а нейната червенокоса служителка.

Грейс реши да проучи околността по време на обяда.

Остави момичетата да се хранят. Изпита чувство на свобода и облекчение. Беше й трудно сутринта поради една-единствена причина. И двете момичета като че ли се стараеха да провалят усилията й да им преподава добре. А учебната програма на Луиза я докарваше до отчаяние и я обиждаше. Посвещаването на повечето учебни часове на средновековни занимания като бродиране ядосваше Грейс. Тя реши да обсъди този въпрос с Луиза Баркли при първа възможност. Длъжна бе да отмени бродирането. Момичетата трябваше да учат аритметика, както и шев и кройка!

Тя се разхождаше безцелно под две върби и се мъчеше да не мисли за своите грижи и затруднения. Макар че беше доста горещо, денят бе чудесен и Грейс си пое дълбоко дъх. Вдиша от аромата на магнолиите. Носеше свободна кафява памучна рокля с бродерия по маншетите и около деколтето. Цветът на дрехата бе твърде тъмен за тукашния климат. Стана й топло и се изпоти. Сне очилата, за да изтрие избликналата пот по бузите си.

— Трябва да счупиш на две тези очила.

Грейс подскочи от изненада.

Рейд се появи широко усмихнат. На бузите му се бяха образували трапчинки. Седеше на гърба на едър черен жребец.

— Добър ден, Грейси — провлечено и тихо каза той. Сините му очи милваха лицето й, преместиха се спокойно върху корсажа й и се вдигнаха, за да кръстосат поглед с нейните.

Тя усети, че се изчервява. Ненавиждаше се за това.

— Какво… — тя си сложи разочаровано очилата. Сърцето й вече биеше лудо. — Какво правите, дебнете ли ме?

Той се засмя.

— Не мислех да те плаша. — Погледът му бе остър.

Грейс се досети, че той си спомня за вчерашния им разговор и за въпроса, който й зададе: Боиш ли се от мен? Разбира се, че не се боеше, но защо тогава не успява да накара сърцето си да не бие толкова силно?

— Ще повторя — заяви тя. — Вие не ме плашите. Не се страхувам от вас.

Гърбът й беше гордо изправен, раменете — изопнати, устните — здраво стиснати.

— Всичко хубаво.

Кимна леко, обърна се и си тръгна.

След няколко секунди конят се появи до нея. Тя се подразни леко, защото не беше свикнала с животните.

— Добре — прошепна той. Гласът му беше много чувствен и преди Грейс да успее да реагира, той скочи на земята до нея. — Много добре — изрече провлечено и тихо той, — защото сега ще почнем отначало.

Мъжкият му аромат сякаш се стовари върху нея. В него се долавяше смесица от кожа, пот и кон.

— Няма какво да започваме.

— Така ли мислиш?

Тя го погледна бегло и забеляза, че в очите му блестят насмешливи искрици. Ядоса се, че той я смята за забавна.

— Сигурна съм в това.

Тя гледаше право напред и не му обръщаше внимание. Но се оказа невъзможно да пренебрегне собствените си реакции на неговата близост — гърдите й се стегнаха, слабините я засърбяха неудобно, но приятно, дъхът й спря. „Нервна съм“, помисли си тя.

— Как мина първата ти сутрин?

— Много добре.

— Момичетата създаваха ли ти неприятности?

— Не.

Бедрото му се блъсна в нейното. Тя веднага се отмести настрана.

— Ако се държат зле — изрече той, без да забелязва, че телата им се докосват или поне така изглеждаше, — ела да ми кажеш. Аз ще ги вкарам в правия път.

— Благодаря ви, мистър…

— Браг — отсече той бързо. — Рейд Браг, на твоите услуги, Грейси.

— Да, добре, благодаря ви, мистър Браг, но нямам нужда от вас, благодаря ви. От години преподавам на деца и знам много добре как да се държа с тях.

Той хвана ръката й и я принуди да спре.

— Сигурен съм, че знаеш.

Ръката му беше гореща, потна, силна и много едра. Ужасена и ядосана до мозъка на костите си, Грейс изтръгна своята.

— Как смеете! И престанете да ме наричате Грейси! За вас съм мис О’Рурк!

— Как смея да те наричам Грейси или да взема ръката ти ли? — подсмихна се той. — Смея да сторя и двете и нищо няма да ме спре.

Той се наведе към нея. Ръката му внезапно хвана отново нейната. Докато говореше, дъхът му бе лек и топъл, а гласът — нисък и дрезгав.

— Ръката ти е толкова малка, нежна и мека като коприна.

Грейс го гледаше, без да има сили да му отвърне.

Той се усмихна леко и вдигна пръстите й към устата си.

Когато изпотените му и твърди устни докоснаха кожата й, тя реагира бурно. Ахна и дръпна силно ръката си. Очите й горяха от възмущение. Той вдигна глава и Грейс се загледа против волята си в прекрасните му устни, които все още бяха леко разтворени.

Гневът й избухна.

— Заради вас рискувам да изгубя работата си! Не смятам, че на мисис Баркли ще й хареса това, че сте решил да очаровате точно мен! Така че, моля ви, вървете да очаровате някоя друга жена!

Той я изгледа втренчено, после отметна назад главата си и се изсмя.

— Ти си много избухлива, Грейси, но знаеш ли какво? На мен така ми харесваш, наистина! Струваше си да пробвам, за да видя как ще реагираш. Защо те дразня толкова, нали се държа приятелски с теб? — той скочи на коня с изключителна грациозност. — Само мен ли не харесваш толкова или и всички други мъже?

— Не смятам, че това ви интересува — подметна тя през рамо, докато се отдалечаваше бързо.

— О, аз ще понеса истината — каза той и се изсмя зад гърба й.

Грейс се обърна рязко, за да му отвърне язвително, но той беше по-бърз.

— Но се питам дали ти ще я понесеш — той й намигна и препусна в лек галоп.

Той беше непоносим и суетен. Възмутителен и нагъл.

Никога не беше срещала подобен мъж по-рано.

Следобедът и двете момичета се прозяваха често, преструваха се, че не чуват или наистина не чуваха. Според Грейс те изоставаха с няколко години в образованието си в сравнение със своите връстнички. Шестгодишната Маргарет Ан не знаеше изобщо азбуката. Мери Луиз сричаше думите като начинаеща. Пишеше също толкова зле. От само себе си се разбираше, че почеркът й беше така неугледен, както и бодовете й.

Мери Луиз хвърли настрана молива си, още преди да е написала двадесет пъти думата „клетка“.

— Уф! Мразя това! Глупаво е! За какво са ми тези думи, мъжът ми ще пише всичко вместо мен!

— И аз мразя да пиша — извика Маргарет Ан и също хвърли настрана молива си. Тя бе научила няколко букви от азбуката, след като Грейс стоеше търпеливо права до нея и й помагаше.

— Мис Мери Луиз, мъжът ви ще пише ли поканите за бал?

Мери Луиз примигна.

— Дали ще пише вместо теб поканите за чай на дамите? Той ли ще пише писмата ти до сестра ти, когато тя се омъжи и заживее в Мемфис, а ти се омъжиш и заживееш в Ню Орлиънс?

— Но мама никога не пише — изфуча Мери Луиз.

— Вашата майка не ми изглежда жена, която устройва чайове — отвърна дръзко Грейс. — А сега си помислете върху това, което ви казах.

— Май си права — отвърна Мери Луиз и вдигна молива си.

Маргарет Ан я последва.

— С „к“ започва? — подсказа й Грейс, която седна до по-малката си ученичка.

— Куче!

Тържествуващият глас се чу от входа. И трите вдигнаха поглед. Видяха засмения Джефри.

— Джефри, знаеш ли азбуката? — попита Грейс.

Той отвърна смело от вратата:

— Не, мадам. Знам само това, на което научихте днес мис Маргарет Ан.

— Той е подслушвал! — извика Маргарет Ан.

— Ела тук, Джефри — каза усмихнато Грейс.

Той влезе, разкъсван между копнежа си да остане и стеснителността си.

— А сега, Маргарет Ан, да почнем отново. С „к“ започва?

— С „к“ започва куче — Маргарет Ан си прехапа устната си. — А с „я“?

Беше безсмислено. Маргарет Ан не запомняше нищо и само свиваше театрално рамене.

До нея Джефри се въртеше и едва се сдържаше. Грейс го погледна.

— Джефри?

— Яйце! — извика той. — С „ш“ започва шега! С „д“ — добър! С „я“ — ябълка! С „л“ — той се спря. След това лицето му се проясни. — Лош! С „к“ — котка!

— Много добре — каза Грейс. Тя се смая. Той си спомняше буквите, докато тя и Маргарет Ан ги бяха упражнявали без успех половин дузина пъти.

— Започни отначало — извика тя развълнувано. — Опитай пак.

Мери Луиз ахна изненадано.

— Не бива да го учиш! Той е негър!

— Спокойно, Мери Луиз — изрече рязко Грейс. — Хайде, Джефри, опитай отново, този път отначало.

Горд и развълнуван, Джефри изрецитира безупречно буквите на азбуката една след друга. Точно на това се опитваше Грейс да научи Маргарет Ан цял следобед.

— Много, много добре. Невероятно добре. Знаеш ли какво означава това?

Той поклати глава и засия от удоволствие.

— Това означава, че си научил правилно всички букви.

— Всичките ли?

— Всичките. Искаш ли да се научиш да четеш и пишеш, Джефри?

— Да, мадам.

— Не ходиш ли на училище?

Той наведе глава.

— Имам твърде много работа, мадам.

Грейс се въодушеви. Ще научи Джефри да чете и пише! И в същия миг разбра, че в крайна сметка има нещо като съдба и че причината, поради която е дошла на Юг, е далеч по-значителна, отколкото й се е струвало. Длъжна бе да образова и по този начин да освободи поне това малко момче.

Спомни си за всички роби бегълци, които се бяха отбивали в дома им в Ню Йорк по нелегалната железница преди войната, когато тя бе още дете. Родителите й обясниха какво вършат веднага, щом тя стана достатъчно голяма, за да разбере. Тя бе видяла всичките бегълци, включително и онези, които не й позволяваха да гледа — малтретираните, битите, гладувалите. Грейс знаеше, че не е забравила нито едно отчаяно лице.

Тя се ужаси първия път, когато разбра, че повечето цветнокожи не знаят да четат, понеже не им бяха разрешили да се научат. Тогава тя бе шестгодишна и до днес си спомняше ясно една случка. Беше пожелала да прочете любимата си приказка заедно с едно момченце на около осем години. То взе книгата и я отвори наопаки с любопитство и без да разбира нищо. Объркването й от това, че не може да прочете с него приказката, бе толкова голямо, колкото и изненадата й дето не са му разрешили даже да се научи да чете. Тази несправедливост я възмути до дъното на душата й още тогава.

Гласът на Грейс потрепери.

— Защо не седнеш, Джефри?

— Не! — изкрещя скочилата Мери Луиз. — Сестра ми и аз няма да се учим заедно с една чернилка! Ще ида да кажа на мама! Ти учиш негър да чете! Ще съжаляваш!

Тя изтича през вратата. Лицето й бе побеляло от гняв. Грейс скочи на крака.

— Чакай, Мери Луиз!

Момичето избяга.

Грейс притисна ръце към гърдите си. Какво бе направила? О, проклета да е нейната импулсивност.

— Джефри, скъпи — каза тя и сложи ръка на рамото му, — ще се видим по-късно. По-добре си върви преди мисис Баркли да дойде.

Лицето му клюмна.

— Да, мадам.

Сърцето й се късаше, че го гони.

— Свършихме ли за днес? — попита с надежда Маргарет Ан.

— Не — отговори Грейс и седна до нея.

През останалия следобед Грейс очакваше бурята да се разрази.

Но това стана много по-късно същата вечер.

5

Беше осем часът, когато я повикаха най-сетне в библиотеката. Тя отиде ужасена от мисълта, че ще я уволнят. Заради майка си бе длъжна да избегне някак тази катастрофа.

Луиза я чакаше надменно и нетърпеливо. Не беше сама. Грейс не гледаше към Рейд, който стоеше до полицата над камината, но усещаше присъствието му.

— Мери Луиз твърди, че учите Джефри да чете.

Един бегъл поглед към владетелката на Мелроуз стигаше на Грейс, за да разбере, че тя е много ядосана. Грейс започна да говори внимателно:

— Той показа изключителни способ…

— Учихте ли го, мис О’Турк?

Тя си пое дъх.

— Не съвсем.

— Значи дъщеря ми лъже, така ли? — тонът на Луиза се повиши. Лицето й почервеня от гняв, а очите й потъмняха.

— Той се навърташе наоколо и когато Маргарет Ан не се сети за думи със своите букви, помолих Джефри да ги каже, ако може. И той се справи. Това е всичко.

Луиза пристъпи напред.

— Според Мери Луиз вие сте го поканила да учи с тях. Това вярно ли е или не?

Погледът на Грейс бе твърд и непоколебим.

— Да.

— Тук, на Юг, не постъпваме така — изрече разпалено Луиза. — Това не ви е Ню Йорк, мис О’Рурк. Проклетите републиканци може и да са ни се качили на шиите с негърските училища, проклетият Съюз може и да си твърди, че негрите имат права, но тук на Юг, мис О’Турк, знаем много добре, че негрите не са равни с нас и не им трябва да се учат на нищо, дори и да имат някакви способности. И със сигурност нямат право да седят редом с дъщерите ми в моя дом!

— Негрите вече са свободни. Законът и Конституцията им гарантират всички граждански права, които имат и белите и…

— Всъщност мис О’Рурк иска да каже — прекъсна я Рейд с провлечения си любезен глас, — че тя наистина съжалява много за това, че те е разстроила толкова силно, скъпа.

— Може да са свободни хора — каза грубо Луиза — и може да са получили правото да гласуват, но те все още обработват земите ни и ако не го правят, ще умрат от глад до един! Все още стоят по-долу от нас. Със сигурност не са равни с белите тук, в Мелроуз, а вие нямате право да ги учите!

Грейс не откъсваше поглед от пода. Трепереше, а лицето й бе яркочервено. С мъка удържа гнева си към тази тесногръда жена. После си спомни за жертвата на тази несправедлива система — бедното малко момче, което бе необичайно умно, но бе обречено да живее като изполичар, освен ако не успее да избегне участта си. А това може да стане! Имаше образовани и грамотни негри, които се бореха за републиканската кауза като конгресмена Джон Р. Линч, например. Тя стоеше с наведени очи, за да не забележи Луиза Баркли нейния гняв и явно неподчинение. Не ги вдигна, докато не овладя чувствата си.

— Да, мадам.

— Ако не се намирах в толкова отчаяно положение, щях да ви пратя да си стегнете багажа — заяви Луиза. — Но съм снизходителна. Вие сте янки и не знаете или не разбирате нашия начин на живот. Това да ви е за урок. Можете да си вървите сега.

За пръв път Грейс погледна към Рейд. Погледът му беше неподвижен и доброжелателен. Той й се усмихна леко и успокояващо, а после й намигна, сякаш искаше да й каже: „Не се безпокой, тя е зла само на думи, а ние знаем как да се справим с нея“. Подразни се от лекомисленото му отношение към ситуацията. А може би не й хареса това, че той й се притече на помощ? И сама знаеше как да се брани — нали беше правила това толкова години! Изгледа го гневно със здраво стиснати устни и излезе с гордо изправени рамена.

— Не смяташ ли, че беше малко груба с нея, Луиза? — попита Рейд.

— Ами! Заслужаваше направо да я изхвърля. Как смее да постъпва така!

Рейд се усмихна, тъй като си мислеше, че Грейс би посмяла да извърша и далеч по-голяма дързост.

— Защо малкият Джеф не ходи на училище?

Луиза вдигна вежда удивено.

— Така стана, че имам нужда от него тук. Проклета да съм, ако пусна моите негри да ходят в онова училище!

— А пък аз мисля, че това е добра идея — изрече провлечено със студен глас Рейд. — Ти имаш нужда от момчето тук, но то сигурно ще ти бъде по-полезно, ако познава числата.

— Рейд, нима наистина смяташ, че е добра идея да обучаваме тези чернилки да четат и пишат? И без това трябва да плащаме таксите за техните проклети училища. Виж какво стана тук, на Юг, откакто негрите започнаха да гласуват! Онези проклети републикански кандидати янки печелят всички избори!

— Скъпа, цветнокожите са хора като теб и мен. Е, наистина не са бели, но са човешки същества като нас — укори я леко Рейд. — Убеден съм, че е безполезно да се оплакваме вечно от това, че те са свободни и имат граждански права. Не ми казвай, че ще бъдеш по-щастлива, ако негрите почнат да гласуват за демократите.

Поруменялата Луиза се вгледа в него.

— Да не би да си станал предател, а, Рейд? Проклет негодник! И ти ли си от онези републиканци? Би ли се за големия стар Юг? А?

— Наистина ли искаш да знаеш за кого гласувам? — изрече насмешливо той с провлечения си глас.

— Би ли се за Юга? — гласът й беше висок и пронизителен.

Рейд се облегна на полицата на камината.

— Луиза, войната свърши преди повече от десет години. Ти не се отказваш от илюзиите и мечтите си. Време е да се разделиш с тях и да приемеш действителността такава, каквато е.

— Да приема реалността, в която негрите избират чужди за нас политически кандидати? Действителността на янките? Никога!

Рейд въздъхна и се отдръпна от полицата.

— Стига толкова. Отбих се, защото си спомних, че съм забравил тук едно писмо от Ню Йорк.

Това, разбира се, бе полуистина. В действителност той се бе върнал в Мелроуз, за да зърне Грейс О’Турк. Луиза го изгледа. След това каза тихо:

— Просто ми кажи би ли се или не за Юга?

— Бих се за Юга с всички сили, Луиза — изрече безизразно Рейд. — Но по мои собствени причини. Бях на шестнадесет години, когато убих първия си янки и знаеш ли какво? Той беше по-млад от мен — погледът на Рейд бе леденостуден.

— О, Рейд, съжалявам — извика Луиза, дойде при него и го прегърна.

Той се освободи вежливо от нея.

— Да си виждала някъде писмото, Луиза?

— Да, на горния етаж. Рейд, скъпи, защо не седнеш — тя се усмихваше широко. — Гладен ли си?

— В стаята ти ли е? — запита той.

Вече крачеше в коридора. Луиза го последва.

— Да. Рейд, няма ли да останеш тази вечер?

— Боя се, че не мога — той се качваше по стълбите.

— Но ти не остана миналата нощ! — извика тя протестиращо.

Рейд спря и я хвана за ръката. Усмихна се любезно.

— Тази вечер ще играя до късно на карти.

— Същото ми каза и снощи — намуси се тя.

— Може би някой друг път — промълви тихо той.

— Обещаваш ли?

Той само се усмихна леко. Не че тя не му бе доставила удоволствие през двете нощи, които прекараха заедно, откакто той пристигна в Начез. Но сега поради някаква необяснима причина нямаше настроение да прекарва нощта с Луиза Баркли. Смяташе я за тесногръда и дребнава съучастничка на хора с престъпни убеждения. Изобщо не му стана приятно, когато видя преди малко как тя се отнесе с Грейс.

Грейс. В съзнанието му се появи съблазнителният образ на червенокосата гувернантка, с очилата и всичко останало. Опита се да я пропъди от мислите си. Спомни си как очилата се плъзнаха по малкия й нос и разкриха напълно големите й виолетови очи. Въпреки прикритието на очилата, преди малко той успя да забележи веднага гнева й. Не се сдържа и се усмихна.

Грейс си мереше приказките в присъствието на Луиза Баркли, но не и когато бе с него. Усмивката му изчезна, а лицето му се намръщи. Всичко това беше глупаво. Грейс нямаше нищо общо с нежеланието му да остане тази вечер в Мелроуз.

Той се облегна на ствола на един дъб и се отдаде на удоволствието да я погледа.

Беше следващият ден на обяд. Рейд бе препуснал на коня си към Мелроуз, без да се пита защо постъпва така. Все пак имаше достатъчно опит с жените, за да разбере, че ако желае да види Грейс, трябва да стои настрана от Луиза. Идеята да се спотайва наоколо като някой юноша го забавляваше и увеличаваше тръпката от риска. Откри Грейс и Джефри в една малка горичка в центъра на малка ливада недалеч от къщата. Седяха на одеяло. Главите им бяха наведени над плочата за писане, върху която Джефри пишеше много старателно.

— Много, много добре — каза Грейс. Гласът й стана ласкав от удоволствие и стигаше лесно до мястото, където се намираше Рейд. Хареса му как звучи гласът й. И други неща в нея му харесваха.

Тя бе снела очилата си, а здраво стегнатият й кок се бе разхлабил. Къдрици от косата й бяха изскочили и ограждаха лицето й. Сега, когато се бе отпуснала и се бе отдала изцяло на преподаването, и беше без смешните очила, изглеждаше чудесно. Пълните й устни, извити в усмивка, докоснаха някакви струни дълбоко в душата му. Почувства пристъп на горещо желание в слабините си. Погледна отново към тялото й, когато тя се наведе над плочата. Косата й проблясваше в златист оттенък под слънчевата светлина. Помечта си да има възможността да я облече в скъпа рокля, която да й бъде по мярка. „Аметисти“, помисли той. „Ще я отрупам с аметисти“.

Запита се на колко ли години е тя и какво кара жена като нея да се държи като луда екстремистка.

Двамата все още бяха наведени над плочата. Джефри се упражняваше да пише буквите, докато Рейд вървеше към тях. Грейс подскочи от изненада. Зачервените й очи се отвориха широко. Джефри изпищя от радост.

— Това е миста Рейд!

Докато Джефри тичаше към него, за да го поздрави, Рейд видя, че спокойствието и непринудеността на Грейс бяха изчезнали. Беше присвила устни, а нежната й бяла ръка бе скрила съблазнителните кичури на косата. Очилата отново се бяха появили на малкия луничав нос. Рейд хвана Джефри за ръцете, вдигна го нагоре и го завъртя около себе си.

— Здравей — каза той на Грейс над главата на момчето.

— Вие ме следите!

Той пусна Джефри на земята.

— Видях те да идваш тук сама. Не исках да изпусна случая да се поразходя с една прекрасна жена — закачи я той.

Тя беше застанала така, сякаш се готви да води битка с него.

— Обаянието ви не ми прави впечатление.

Той вдигна недоверчиво вежда и се засмя.

Тя скръсти ръце на гърдите си и се опита да изглежда непреклонна, но в действителност сърцето й биеше лудо.

— Защо ни шпионирате, мистър Браг?

— Рейд — отвърна тихо той. — Рейд. Смятам, че се познаваме достатъчно добре, за да ме наричаш Рейд.

Тя почервеня възхитително.

— Със сигурност не сме достатъчно близки.

— Не и защото не съм се опитвал. — Той се засмя.

Тя почервеня още по-силно.

— Можете да се опитвате до последния си ден, мистър Браг, но няма да постигнете никакъв успех.

Усмивката му стана още по-широка.

— Това предизвикателство ли е?

Тя си пое дъх. За нейна изненада това не се оказа никак лесно.

— Приемете го, както искате.

— Това покана ли е? — не се удържа и си представи нейното „приемете“ по дванадесет различни начина. Забеляза, че Грейс не долавя намеците му.

— Покана ли? — възкликна тя безучастно. След това продължи: — Предполагам, че ще разкажете на Луиза за това?

— А защо да го правя? — попита той и разроши косата на Джефри.

Той задърпа едрата мазолеста ръка на Рейд.

— Елате да видите, миста’ Рейд. Вижте моите „а“-та и „б“-та.

Рейд се развесели от ентусиазма на Джеф и се остави да го тегли напред.

— А-ха — рече той, клекна и огледа плочата. — Хей, никога не съм виждал по-хубави „а“ и „б“.

— Наистина ли?

— Наистина.

Джефри нададе вик от радост и затанцува наоколо. Погледите на Рейд и Грейс се срещнаха. Неговият беше нежен, нейният — строг.

— Не си играйте с мен, мистър Браг — каза хладно Грейс най-накрая.

Той се усмихна на нейните невинни думи. Представи си ясно как би си поиграл с нея. Ще започне, като развърже този кок и пусне великолепната й коса да пламти на свобода. Изправи се.

— Не си играя с теб, Грейси. Когато заиграем, ще разбереш.

Тя гледаше безизразно и студено.

— Изобщо не се съмняваше, че тя никога не е била с мъж. На нейната възраст, с нейния интелект, и да е девствена — това беше невероятно.

— Ще я уведомите ли какво съм направила, мистър Браг? — попита тя сухо.

— Рейд — поправи той. — Рейд. А аз никога няма да наклеветя една дама.

Този път тя го разбра и се изчерви. Той се засмя.

— Давам ти думата си.

Тя вдигна брадичка. По лицето й се четеше пълно презрение. Това го забавляваше.

— Не вярваш на думата на един тексасец?

— Не вярвам на думата на един негодник.

Рейд се засмя. Смехът му прозвуча като лек тътен.

— Тогава просто ще трябва да ми имаш доверие, нали?

— Едва ли.

Той пак се запита дали нейната неприязън е насочена единствено против него, или е срещу всички мъже.

— Може би ще се разстроиш от самата себе си, ако се опиташ да ми повярваш.

Тя се засмя.

— Вие сте последният човек на земята, на когото бих повярвала някога!

Той наистина се обиди.

— Пак ли ме предизвикваш? Грейси, смятам, че ще бъде напълно справедливо, ако ти заявя — погледът му не се откъсваше от нейния, — че смятам предизвикателствата ти за непоносими.

Тя скръцна със зъби.

— Това си е ваш проблем, не мой. Ще ни извините ли? Хайде, Джефри, нямаме много време. Искам да видя пак твоите „а“-та и „б“-та.

Джефри хукна, спъна се и падна. Грейс се престори, че не забелязва Рейд, който не помръдваше. Тя се загледа в ученика си, който пишеше почти съвършени букви.

— Много добре. Спомняш ли си коя дума започва с „к“?

— Котка.

— Правилно. А „к“ се пише така. Сега ти я напиши.

Тя гледаше как той изписва голямо неправилно „к“ и се постара да не обръща внимание на мъжа, чиито ботуши виждаше с периферното си зрение. Ботушът бе прилепнал до стегнати мускули и беше излъскан до блясък. Окото й се прехвърли на покритото с еленова кожа коляно и се спря на ръба на мощното му бедро. След това тя сведе бързо поглед, а Джеф нададе тържествуващ вик и бутна плочата към нея.

— Отлично. Хайде напиши още четири такива букви.

— Я да видя — каза Рейд и Грейс видя как ботушът застава почти до ръката й, когато той дойде зад нея. Усети, че дъхът й спира, когато той се наведе, за да погледне надолу. Въздъхна шумно.

— Отлично, Джеф — възкликна Рейд.

Лицето на момчето светна и то започна да пише ентусиазирано още „к“-та.

Грейс трепна, когато две едри и топли ръце се спуснаха на раменете й. Стана й още по-горещо и се изпоти. Дръпна се и се изправи на крака.

— Какво правите?

— Не те ли боли да ги държиш постоянно толкова изправени? Раменете й се вдигнаха още повече.

— Нямате право да ме докосвате. Всъщност какво правите тук? Защо не си вървите? Или си нямате друга работа?

— Нямам.

— Какво?

— Нямам друга работа — тоест нямам такава, която да предпочета пред разходката с теб.

— Колко лошо — изрече високомерно Грейс и си помисли, че той, разбира се, не казва истината. „Думи, само думи. Ами ако казва истината? Защото явно чувствата ни не са взаимни?“

— Защо говориш така? Ти си справедлива. Не смятам, че постъпваш правилно, като ме осъждаш, без да ме познаваш — погледът му беше яркосин и закачлив, въпреки че думите му прозвучаха сериозно. — Не си ли чувала някога за справедлив съдебен процес?

— Не знаех, че се намирам на съдебен процес.

— Ти ме измами — заяви той вече без усмивка. — Обяви ме за виновен, без да имаш доказателства.

— Вашата самонадеяност е поразителна. Не съм ви давала повод да мислите обратното — тя гледаше втренчено и дълбоко в себе си се ужасяваше от голямата лъжа, която изрече.

Той се заусмихва многозначително.

— Нито един повод ли не си ме дала?

— За вас животът е една голяма шега, нали? — попита строго тя.

— А ти го приемаш прекалено сериозно — отвърна Рейд, протегна ръка и докосна с пръст гладката й алабастрова кожа. Знаеше, че ще е като коприна. Кожата й бе безупречна.

Устата й се отвори от възмущение.

Пълните й отворени устни привличаха неумолимо погледа му.

Тя се вцепени. Нямаше сили да помръдне.

Той не се удържа и се наведе напред.

За един съвсем кратък миг устните му докоснаха нейните леко и нежно като някое перце. След това той се дръпна назад, за да се огледа в големите й ядосани очи, прикрити от грозните малки очила. Видя, че тя замахва да му удари шамар, но само обърна леко лицето си. Ударът беше неочаквано силен и му причини болка. Помисли си, че го заслужава.

— Как смеете!

Той не се усмихваше.

— Всъщност въпросът е как бих могъл да не те докосна?

— Вие сте по-отвратителен от другите — възкликна тя. — Много, много по-отвратителен! Най-отвратителният женкар и извратен филистимлянин, който иска само едно от жените. Ние всички ви служим за играчки, нали? А светът е само една голяма игрална зала, която ви развлича и забавлява, нали?

Той се вторачи в нея, заинтересуван от думите й и от беглия спомен за друга случка на друго място. Извратен филистимлянин… Внезапно Рейд сложи ръце на лицето и.

— Спрете! — извика тя разярено и се опита да се изскубне.

— Спокойно — той задържа лицето й в едрата си ръка и започна да го разглежда. Изви тялото си, за да избегне неочаквания й ритник. — Ти си била тогава!

Той я пусна и задъханата и изплашена Грейс отстъпи назад. Тя се досети, че той я е разпознал.

— Грейс, ти беше тогава! В Ню Йорк! Ти си онази луда суфражетка, която стреляше в дома на Ван Хорн!

— Не знам за какво говорите — изрече напрегнато Грейс. Той отметна назад главата си и се засмя гръмогласно.

— Ти беше! По дяволите! Веднага усетих, че те познавам отнякъде!

Той пак й се смееше.

— Вие сте същинска свиня — извика гневно тя.

— Мъж тиранин! — подсказа й услужливо Рейд. Очите му блестяха, а трапчинките бяха станали дълбоки.

— Да! Свиня, тиранин, филистимлянин, гади ми се от теб!

Той се засмя отново, а после стисна раменете й, пренебрегвайки нейната съпротива. Ръцете му бяха толкова силни и неотстъпчиви.

— Грейс, какво, по дяволите, правиш тук?

Тя спря да се бори с него, почервеня от гняв и от други опасни чувства. Очилата й се бяха плъзнали по носа й, но тя нямаше сили да вдигне ръцете си, за да ги бутне на мястото им.

— Това, сър, не ви интересува!

Той се засмя силно.

— Не мисля така.

Пусна я и неочаквано се наведе към момчето.

— Хей, Джеф, какво става?

Джефри почти се бе разревал.

— Ти причиняваш болка на мис Грейс.

— О, не, никога не бих направил това, Джеф. Аз съм джентълмен южняк и никога не обиждам дамите — сега Рейд беше насочил цялото си внимание към малкото момче. Противно на очакванията му Грейс се ядоса.

— Всичко е наред, Джефри — каза Грейс, протегна ръка и го погали по косата. — Той не ми е причинил болка. Ние… спорехме.

— Наистина ли?

— Наистина — подкрепи я Рейд. — А сега я да видим тези „к“-та. Успокоеният Джеф подаде плочата на Рейд.

— Идеални са — обяви Рейд.

Джеф погледна с надежда към Грейс.

— Да, безупречни са, Джеф — каза Грейс — искам тази вечер да се упражняваш да пишеш тайно тези букви. Разбра ли?

— Да, мадам.

— Сега трябва да се върна, затова бягай напред. Задръж плочата, но не я показвай на никого.

След като Джефри си отиде, Грейс изгледа строго Рейд, който се смееше беззвучно. Преди да каже и дума, той посегна към нея.

— Изгаряш от нетърпение да останем сами, а?

Тя се отдръпна от нетърпеливите му ръце.

— Какво ще правите със… с информацията за мен, която си спомнихте днес?

Изражението на лицето на Рейд се проясни, когато той разбра опасенията й. Усмивката му стана още по-широка.

— О, не знам.

— Моля ви — с усилие произнесе Грейс, на която й беше крайно неприятно, че й се налага да го моли. — Имам нужда от тази работа. Тя не знае… за Ню Йорк.

— Разбирам.

— Не, съмнявам се, че разбирате. Много ви моля да не го споменавате.

В очите на Рейд блеснаха искрици.

— Какво ще получа като награда за мълчанието си?

— Какво имате предвид? — попита предпазливо тя.

— А ти какво мислиш? — каза той дръзко.

Стори й се, че се задушава и се изчерви. И той се задъха и развълнува.

— Наградата за мълчанието ми е целувка. Тя си прехапа устните, за да не избухне.

— Сър, вие сте непоносим! — извика тя и извърна гневно глава.

— Но неустоим — каза тихо той близо до нея, прекалено наблизо.

— Аз не смятам така!

— Кога ще си получа целувката?

— Със сигурност не сега — отвърна тя, отдръпна се и се обърна с лице към него. — Как смеете! Вие сте жалък. Ако наистина бяхте джентълмен, щяхте да си замълчите, без да искате награда.

— В такъв случай сигурно сте права. Аз съм негодник, женкар и… как беше? Извратен филистимлянин?

Пак й се надсмиваше. Тя вирна брадичката си.

— Трябва да се връщам.

— Кога ще си получа целувката? — настоя той.

Стана й тежко на сърцето. Той беше безскрупулен. Грейс не се съмняваше, че той ще разкрие тайната й, ако му откаже. Не можеше да поеме този риск.

— Тази вечер.

6

Призна си, че идеята да я прелъсти му е минавала няколко пъти на ум. Не, не постъпваше правилно, защото съзнаваше, че ако си постави за цел да я съблазни, ще успее. Тя беше беззащитна пред многократно прилаганата от него успешна тактика. Това определено го караше да се чувства виновен. Ако е разумен, ще си тръгне веднага от Начез, вместо да се спотайва до обора, докато я чака да дойде. И да го целуне.

Действително ли го смяташе за такъв мерзавец, който ще иде да я издаде на Луиза Баркли? Това го разстрои. Тя явно наистина го смяташе за отвратителен, а дори не го познаваше. Опита се да си спомни някой в миналото, особено пък жена, който да не го харесва. Не се сети да е срещал такава досега. Грейс наистина не го харесваше.

Какво пък, една целувка не е равна на прелъстяване. От целувката няма да го заболи нито него, нито нея. А това със сигурност бе най-малкото, което заслужаваше…

Но дали тя ще дойде? Рейд чакаше нетърпеливо. Прецени, че тя е доста изплашена заради това, че той знае тайната й. Значи ще дойде. Беше се съгласила да се срещне с него зад третия обор в десет часа. Чу стъпки и се обърна.

Даже и да не я очакваше, пак щеше да я познае на слабата лунна светлина по гордо изправените рамене. Той се усмихна на познатата гледка. Тя спря на няколко метра от него и той успя да забележи напрегнатото й изражение. Запита се какво ли би видял в очите й, ако беше по-светло. Гняв? Страх? Вълнение? По тялото му премина бавна, сладка и равномерна тръпка. По дяволите. Искаше тази жена. От всички жени на света искаше само нея.

— Ела тук — изрече тихо той.

Тя не помръдна.

Той се усмихна. Белите му зъби блеснаха в мрака.

— Тогава аз ще дойда при теб — прошепна той.

Придвижи се бавно напред, направи четири спокойни крачки, докато не се озова съвсем близо до нея. Тя вдигна очи.

„О, Грейси“, помисли си той, „ако се отпуснеш, ще ти хареса“.

„О, мили боже“, помисли си тя, „просто не мога да повярвам, че постъпвам така“.

Очите й бяха като две тъмни бистри езера, едновременно гневни и разтревожени. От тях изскачаха искри. На него му се искаше те да блестят от желание, от желание към него.

— Не ми се сърди — прошепна той. — Обаянието ти е виновно — гласът му се превърна в лека, но силна милувка. — Не успявам да се сдържам, като те гледам.

— Моето обаяние ли? — изрече саркастично тя. — О, не, мистър Браг, смятам, че трябва да обвинявате само себе си. Вие имате наклонностите на разгонен шопар.

Очите му се разшириха от изненада и възмущение. Нейните се свиха тържествуващо.

— Грейс — едва промълви той, — наистина умееш да говориш.

— Прекалено непоносима ли е истината? — запита го тя с най-приветливия си тон.

— Защо не дойдеш да пробваш колко съм разгонен? — запита мрачно той.

Тя отстъпи назад. Той пристъпи напред.

— Промених решението си — изпъшка тя.

— Твърде късно — ръцете му легнаха на раменете й.

— Тогава да свършваме с това веднъж завинаги — отсече тя. Но видимо затрепери.

Той трепна обидено от реакцията й и започна да разтрива леко с пръсти нейните мускули.

— Знам, че не си безчувствена — прошепна той. Кръвта му се сгъсти сладостно в слабините. Усети дъха й и почувства, че тялото й се втвърдява.

— Отпусни се — промълви тихо той. — Всички си представят целуването като удоволствие — гласът му стана съвсем дрезгав. — Дай ми възможност да ти покажа колко добър мога да бъда.

— Ненавиждам и теб, и всичко, което въплъщаваш — отвърна тя със сподавено хълцане.

Рейд замръзна на място, когато долови този чисто женски звук на страдание. Поради някаква неясна причина си спомни за Лусила, петнадесетгодишното момиче, на което беше отнел девствеността, когато беше момче. За разлика от Грейс, тя го желаеше така, както и той нея. Грейс трепереше, докато той я докосваше. Неочаквано Рейд намрази и себе си, и страстта си. Дръпна ръцете си от нея.

— Мисля, че съм джентълмен повече, отколкото сме смятали и двамата. Няма да кажа на Луиза това, което знам за теб — каза той с дълбоко разочарование.

Обърна се рязко и си тръгна.

Алън пристигна точно в девет, както се бяха уговорили. Той скочи радостно усмихнат от кабриолета. Носеше неделния си костюм.

— Грейс! С такова нетърпение очаквах да дойде краят на седмицата!

Грейс забърза към него с гальовна усмивка. Искрено се радваше, че го вижда. Въпреки че първата й седмица бе по-кратка от обикновено, защото бе пристигнала във вторник, вече се чувстваше напълно изчерпана емоционално. За нейно облекчение момичетата бяха започнали да свикват с нея. И познанията, и маниерите и на двете се бяха променили към по-добро. Но Грейс изпитваше постоянно напрежение поради това, че учеше тайно Джефри. Тревожеше се и как ще постъпи онзи негодник Рейд Браг, който знаеше доста за миналото й. Той не се бе появявал от нощта, в която за малко не успя да я целуне — това й хареса много. Така че се изненада силно, когато го видя да я гледа намръщен от своя жребец в мига, в който Алън се дръпна назад, след като я бе целунал по бузата. Погледите им се срещнаха. Грейс се разгневи на себе си, тъй като се изчерви, сякаш е сторила грях.

Ясно си спомняше обещанието в гласа му, докато той се готвеше да я целуне… и очевидното объркване, което я обзе, след като той не направи нищо. А тя стоеше неподвижна и го гледаше как се отдалечава с големи и уверени крачки. Не й се вярваше, че той е променил намерението си и че наистина ще постъпи благородно с нея. Заля я вълна на триумф, но примесена с леко съжаление. Поздравът, който й изпрати, докато минаваше покрай нея, бе както подигравателен, така и изпълнен с горест.

— Как си, Алън? — попита тя, без да изпуска ръката му и откъсвайки с мъка погледа си от Рейд.

— Много добре, Грейс. Броях дните като някой ученик — засмя се той.

Грейс се опита да не се усмихне в отговор, докато той й помагаше да се качи на кабриолета. Алън се качи след нея и забеляза най-сетне Рейд.

— Здравей, Рейд. Чудесен ден, нали?

Очите на Рейд се прехвърлиха от Грейс, която изглеждаше прелестна дори с глупавите очила и зелената си рокля, върху Алън, който с удоволствие пушеше цигара и бе сложил една плетена кошница и няколко червени карирани покривки за маса на седалката помежду им. Рейд изгледа продължително кошницата за пикник, преди да отправи лека усмивка към Алън.

— Алън, не знаех, че се познаваш с новата гувернантка. Провлеченият му говор прозвуча по-пресипнало от обикновено. Алън се усмихна щастливо и хвана една от ръцете на Грейс.

— Грейс и аз се познаваме отдавна — обясни радостно той. — Всъщност — каза той и й хвърли сърдечен поглед, — надявам се някой ден тя да ми направи честта да стане моя жена.

Настъпи дълбока тишина, изпълнена от аромата на магнолиите, шума от вентилатора в трапезарията и бръмченето на пчелите. След това Рейд се усмихна.

— Е — провлечено каза той, — желая ви да си прекарате приятно двамата.

— Какво има? — попита Алън, след като потеглиха. Грейс гледаше мълчаливо как Рейд скача от жребеца, обут в прекалено плътно прилепнали панталони от еленова кожа. Отклони бързо поглед от силните му задни части и бедра и се изчерви. Никога по-рано не беше смятала мъжките панталони за неприлични.

— Откъде познаваш Рейд Браг? — попита предпазливо тя.

— О, той е стар приятел на жената, в чийто пансион се храня и живея — отвърна Алън. — Мисля, че е семеен приятел. Няколко пъти сме разговаряли с него. Той е интересен човек, но не е привърженик на прогресивните реформи, доколкото мога да преценя — Алън премести погледа си от пътя към Грейс.

— Всичко ли е наред при теб?

— Разбира се — отговори тя прекалено бързо. — Алън, по-добре да не беше споменавал… за брак.

Той я погледна.

— Казвам това, което чувствам, и се гордея с него.

— Само ние двамата трябва да знаем, че искаш да се ожениш за мен.

— Съжалявам, Грейс.

Те пътуваха спокойно по дългата сенчеста улица. По-скромни дъсчени къщи замениха претенциозните плантаторски домове. Алън я развличаше с разкази за своите ученици, а Грейс от своя страна му разказа за необикновените способности на Джефри.

Църковната служба сякаш никога нямаше да свърши. Грейс не я свърташе на едно място. С нетърпение очакваше края, за да се залови за работа и да организира женска организация. Не беше споменавала плановете си на Алън, но беше сигурна, че той ще я подкрепи. Когато службата свърши, тя забърза навън и се завъртя край изхода.

— Какво си решила да правиш, Грейс? — запита Алън.

Тя му се усмихна.

— Просто искам да се запозная с някои дами.

Той я погледна.

— Ти ми обеща, че няма да се забъркваш в неприятности.

— О, Алън, — възкликна тя — не мога просто да седя и да не върша нищо.

Той въздъхна. Познаваше я толкова добре.

Двойки на средна възраст излязоха навън. Те се усмихваха на Грейс и тя им отвръщаше. Паството започна да се разпръсква и да бъбри в църковния двор. Хората разговаряха с приятелите си, с които не се бяха виждали цяла седмица. Грейс махна с ръка на Марта Граймс, жената, с която се срещна във влака. Тя стоеше с друга жена, която без съмнение беше нейна дъщеря.

— Алън, поговори си с мъжете — нареди тя.

Той поклати глава, но се отдалечи, за да изпълни заповедта й. Тя се приближи до три жени, които разговаряха оживено в сянката на огромна магнолия.

— Здравейте.

— Здравейте — каза закръглена внушителна дама. — Вие сте отскоро в Начез, нали? Да не би да сте новата гувернантка в Мелроуз?

— Да, аз съм — отвърна Грейс. — Казвам се Грейс О’Рурк.

Тя си подаде ръката, а след това й се прииска да се ритне, но беше твърде късно да я дръпне.

— Значи жените на Север си стискат ръцете? Аз се казвам Сара Белели, а това са Мери Райордан и Сюзън Комптън.

Грейс се здрависа и с другите жени.

— Питах се дали е възможно да устроим женско събрание някоя вечер тази седмица.

— Какво събрание? — попита Мери.

— За да обсъдим някои въпроси, които са много важни за съвременните модерни жени — заяви Грейс и затаи дъх.

— О, мисля, че това е великолепна идея — каза Сюзън. — А така ще запознаем мис О’Рурк и с другите жени.

— О, толкова ви благодаря — вметна бързо Грейс. — И моля ви, наричайте ме Грейс. Толкова е трудно да заживееш в ново място, където…

Сара се засмя и я потупа по ръката.

— Скъпа, ще организирам сбирка на дамите в сряда вечерта.

— О, Сара, благодаря ти — възкликна Грейс и стисна ръката й.

Когато Грейс се качи на кабриолета след четиридесет минути, беше поруменяла от въодушевление. Алън хвана поводите.

— Постигна ли каквото си беше наумила, Грейс?

Тя му се усмихна.

— Засега, Алън, засега.

Алън избра чудесно място за техния пикник. Ливадата беше зелена и гъсто обсипана с орлови нокти. Високи величествени дъбове хвърляха сянка, а по наскоро боядисаната бяла ограда се виеха пищно розови зокуми. Една крава на петна близо до тях дъвчеше тревата и ги гледаше лениво. Грейс се облегна на лакти и се засмя.

Алън се присъедини към смеха й.

— Много сте доволна от себе си, нали, Грейс О’Рурк?

Тя избухна в смях.

— Познаваш ме твърде добре.

Той надигна пълната си с лимонада чаша.

— Начез вече никога няма да бъде същият, щом ти си тук.

Грейс вдигна своята.

— Амин.

Отпиха, изпълнени с приятелски чувства един към друг. След това Алън каза:

— Сигурно забеляза, че тукашните дами ги интересува повече да намерят мъже на дъщерите си, отколкото да получат право на гласуване.

— Забелязах.

— Начез е изключително консервативен град, Грейс. Мисля, че е така, защото тук има прекалено много стари имения. Дори войната не е променила почти нищо. Тук няма даже дружество на въздържателите.

— Това никак не е хубаво — каза Грейс. — А Сребърната улица наистина ли е толкова ужасна, колкото се твърди?

Алън се засмя.

— Откъде си чувала за Сребърната улица?

— И аз имам уши — каза Грейс.

— Да, такава е — отвърна сериозно Алън. — По-добре стой далеч от нея.

Тя се усмихна.

— Там има много барове, игрални зали и домове на порока, нали?

— И какво е измислил по въпроса острият ти ум?

— Може би дамите ще предпочетат да се борят не за избирателното си право, а за това мъжете им да станат трезвеници.

Алън поклати глава с нежна усмивка.

Огледаха се с любопитство, когато чуха конски тропот по пътя към тях. Пред очите им се появиха два големи дорести коня и един червеникавокафяв. Грейс забеляза, че Алън настръхва.

— Какво има, Алън?

Конниците се отклониха от пътя и се насочиха към тях. Алън стана на крака.

— Алън? Познаваш ли ги?

— Това е една шайка южняшки отрепки — каза тихо Алън, — дори и да са потомци на стари плантатори. Роулинс е един от водачите им. Стой настрана, Грейс.

Тя също се беше изправила.

— Алън, ти ме тревожиш!

— Хей, я вижте това — изговори провлечено един рус мъж с фина ленена риза и излъскани ботуши, яхнал великолепен чистокръвен кон, до последния си сантиметър той беше живо въплъщение на южняка аристократ. Отстрани стояха придружителите му. Те бяха добре облечени като него.

Това не е ли учителят?

— Здравей, Роулинс — каза спокойно Алън.

— Каква изненада — изрече провлечено Роулинс. — Хей, Джони, Франк, не сте ли изненадани?

— Здравей, Джонсън — обърна се Алън с безизразен глас към тъмнокосия мъж отляво на Роулинс. — Франк.

— Вижте само какъв ухажор бил той — изрече Роулинс. — И тя ли е янки? А, янки, ухажваш ли я?

Грейс стисна ръце, изплашена от безочливата наглост на мъжа. Алън я погледна предупредително.

— Това е мис О’Рурк, новата гувернантка в Мелроуз.

Мъжете погледнаха към нея и кимнаха, а Франк даже сне шапката си. След това краткият миг на вежливост отмина. Роулинс пришпори напред дорестия си кон, сякаш искаше да прегази Алън. Алън не помръдна и дори не трепна, когато големият кон се блъсна в него. Роулинс насочи своя скопец зад него. Франк придвижи червеникавокафявия си кон наляво, а Джонсън мина отдясно. По този начин обкръжиха Алън с трите конски тела.

— Алън, спомняш ли си какво си говорихме миналата седмица? — с провлечен глас попита Роулинс.

— Да.

— Наистина ли? — гласът на Роулинс прозвуча недоверчиво. Той погледна другите. — От постъпките ти не личи да си спомняш.

— Може би трябва да му напомним — предложи Франк.

Роулинс се засмя.

— Да му напомним тогава — каза той и пришпори коня си към Алън.

Алън залитна след сблъсъка с коня. Отстъпи назад, за да не се нарани и попадна право на дорестия кон на Джонсън. Младежите се засмяха и започнаха да го блъскат насам-натам. Алън първо побеля, а после почервеня. Пот се стичаше по лицето му.

— Спрете! — изкрещя Грейс.

— Хей, приятелю на негрите — изръмжа Роулинс. По хубавото му лице се изписа явна омраза. — По-добре си стягай багажа и си върви вкъщи. Разбра ли, учителю на негрите?

Алън не отговори. Той дишаше тежко.

— Чухме — изрече ядно Роулинс, — че си говорил на негрите за изборите наесен и си ги насърчавал да не се страхуват да гласуват. Не ни се меси в работите, янки. Наистина ще съжаляваш, ако не си стоиш настрана.

Той се наведе и блъсна толкова силно Алън, че той залитна към коня на Франк, Франк се засмя, вдигна камшика си и го стовари върху лицето на Алън. Грейс изпищя.

— Този път се отърва леко — изкрещя Роулинс. — Запомни — тук не харесваме учителите на негри. А ако им мътиш главите и ги караш да гласуват, ще те потрошим целия.

Роулинс завъртя рязко жребеца си и тримата ездачи се отдалечиха в галоп, вдигайки облак червен прах.

— Алън, о, господи! — извика Грейс и се втурна към него.

Той докосна лицето си по мястото, където кървеше.

— Добре съм, Грейс.

— Наранили са те! Кой? Да вървим при шерифа — тя започна да бърше развълнувано лицето му с носната си кърпичка.

Алън я хвана за ръката.

— Добре съм — повтори тихо той.

Грейс си пое дълбоко дъх.

— Дай да ти почистя раната.

Той й разреши. Потръпваше леко от болка.

— Дълбока ли е?

— Имаш нужда от един или два бода, за да се зашие — каза гневно Грейс. — Хайде да те отведа при някой лекар. След това ще отидем при шерифа. Смятам, че подобно поведение е незаконно, както и Ку-клукс-кланът — тя засъбира вещите им.

— Грейс, тук всеки, който бе арестуван и осъден за участие в клана, получи само условна присъда.

Тя застина на място.

— Какво?

— Тук, в Мисисипи — каза Алън, — имаше над двеста куклуксклановци през 1872-а. Властите ги пуснаха всичките на свобода.

Грейс се слиса. Знаеше, че преди няколко години Конгресът бе провел разследване на престъпления срещу негри и републиканци. Разкритията бяха станали главна тема на деня и ужасиха хората на Север. Последва вълна от арести на членове на клана по целия Юг. Те бяха дадени под съд. Ето защо сега Грейс не вярваше на ушите си — нима бе възможно повече от двестате куклуксклановци в Мисисипи да са получили само условна присъда?

— Искаш да кажеш, че те са се измъкнали безнаказано?

— Точно така.

— Защо? Как са успели?

— Повечето местни хора ги подкрепят. Ти ги видя, Грейс, те са добре възпитани и заможни синове на плантатори. Голяма част от обществото на Юг отказва да повярва, че тези момчета са извършили престъпленията, за които ги обвиняват. Те предпочитат да вярват, че самопризнанията им, а повечето подсъдими се признаха за виновни, са лъжи, които те са изрекли, за да се отърват по-лесно. Разбираш ли, щом са се признали за виновни, става възможно да се сключи споразумение, което довежда до издаването на условна присъда. Така подсъдимите се прибраха по домовете си и подновиха дейността си. Тези, които знаеха, че подсъдимите действително са виновни, Грейс, тези, които бяха против, се страхуваха да проговорят.

— Не мога да повярвам.

Той поклати скръбно глава.

— Те дори дръзват да носят маски понякога.

Очите й се разшириха от удивление.

— Искаш да кажеш, че те все още нараняват и убиват хора за това, че смеят да упражняват правата си?

— Правят го за най-малката дреболия, Грейс. Неотдавна един негър беше нашибан с камшик, задето отговорил погрешно на някакъв въпрос. Сторил им се нахален — не с думите си, а с тона на гласа и с блясъка в очите си.

— О, боже.

Алън постави покривката за маса и кошницата в кабриолета и го насочи към нея.

— Хайде, качвай се.

— Ами шерифът? — запита Грейс, докато Алън завиваше по пътя.

— Сигурно се шегуваш. Той се гордее и хвали с това, че е нощен ездач. Освен това е и един от водачите им и е сред най-лошите, Грейс.

Грейс седеше и слушаше слисано и ужасено.

— Ще се оправиш ли? Защо те предупредиха?

— Ще се оправя — увери я той.

Тя захапа пръста си.

— Ще те тормозят ли пак?

— Не — отвърна прекалено бързо Алън.

Грейс не му повярва и за миг.

Рейд се отдръпна от ръката на Луиза и се загледа през прозореца към потъмняващото небе.

— Рейд, скъпи, какво има? — попита Луиза, която не откъсваше поглед от гърба му. Тя изглеждаше прекрасно в пурпурната коприна. — Първо изчезваш, после се появяваш, променяш си настроенията като някой котак.

Дали Алън не я целува точно сега? Той се взираше мрачно в алеята, обзет от една и съща мисъл, която го измъчваше целия ден. Не беше много вероятно, нали? Грейс беше прекалено морална и добре възпитана. Ако е отхвърлила него, то със сигурност ще отхвърли и Алън, нали? Защо е избрала от всички мъже точно Алън Кенеди? Той беше доста хубав, но… Рейд прекъсна размишленията си. Всъщност той не само харесваше Кенеди, но и го уважаваше. Алън беше почтен човек. Дали не я целува тъкмо сега?

Пред очите му се появи и изчезна бързо гледката как Грейс лежи в ръцете на Алън на червено-бялата покривка, която той видя под кошницата за пикник. Ще се омъжи ли Грейс за него? Дали не й прави предложение точно в този момент? Ядоса се на тази мисъл, защото това не му влизаше в работата. Всъщност Грейс и Алън ще бъдат чудесна двойка.

— Ти си непоносим — извика разярено Луиза.

Рейд дори не се обърна, въпреки че чу как полите и роклята й профучават покрай него, когато тя излетя разсърдена от стаята. Осъзна, че не постъпи особено умно, когато се завърна тук под предлог, че е дошъл на гости и прекара по-голямата част от деня, понасяйки с твърдост компанията на Луиза, докато в действителност чакаше да се върне Грейс.

Наля си малко уиски и се върна до прозореца. Сърцето му спря да бие за част от секундата, когато видя приближаващия се кабриолет. След това заби лудо. Рейд пристъпи още по-близо до прозореца. Зелените кадифени завеси го скриваха от външен поглед.

Кенеди спря кабриолета. За миг двамата просто седяха и се гледаха един друг. Грейс помръдна първа. Тя се хвърли към него. Хвърли се страстно и прегърна силно Алън. Рейд не вярваше на очите си. На него не му бе дала и целувчица.

А се хвърли в обятията на Кенеди.

Кенеди я прегърна и докосна нежно лицето й. На Рейд му се искаше да вижда по-добре израженията им. Несъмнено те бяха белязани с печата на страстта. Кенеди наведе напред главата си и се изпречи на погледа на Рейд. Вече кипнал от гняв, Рейд едва не се показа навън през прозореца, за да вижда още по-добре. Кенеди я целуваше, но всичко, което виждаше от Грейс, бяха белите ръце върху раменете му. Но явно не му оказваше много съпротива.

— По дяволите — избухна той и изпи до дъно цялата чаша уиски. Когато погледна отново, те се бяха разделили.

Грейс със сигурност го беше измамила. Никоя жена не го беше мамила така досега.

Знаеше, че под благочестивия й външен вид се крият огнени страсти, но не очакваше, че те ще се разгорят толкова скоро. Да не би пък желанието на Алън да се ожени за нея да му даваше право на няколко целувки? Тази мисъл му се понрави много, защото ласкаеше нараненото му самолюбие. От друга страна тя водеше до нови въпроси. Целувала ли е по-рано Алън? И ще го целува ли пак? Рейд беше разярен.

Гледаше как тя се отдалечава от кабриолета, след като явно изрече някакви любовни думи на Алън, ако се съди по начина, по който той стисна ръцете й. Кабриолетът си замина най-сетне. Рейд скръсти ръце, обърна се с лице към входната врата и зачака.

Предната врата се отвори. Прозвучаха нейните стъпки. Тя се появи на входа, като продължи по коридора. Той я заговори и тя спря.

— Добър вечер, мис О’Рурк.

Тя се обърна и го погледна.

Първото, което той забеляза, бе, че е бледна и не се е зачервила. Огледа я щателно, като съсредоточи вниманието си най-вече върху устните й, за да открие признаци, че тя е преживяла бурни страсти целия следобед. Нямаше такива следи. Може би Кенеди не беше мъжът, който се целува най-добре на света. Може би трябва да й даде възможност да сравни неговите целувки с други.

— Защо ме гледате така? Така оскърбително, бих добавила?

Рейд се усмихна, но усмивката му не беше особено любезна.

— Така ли протестираш, когато Алън те гледа?

Тя поклати глава.

— За какво говорите?

Той не й обърна внимание.

— Как мина пикникът? Приятно ли изкарахте с Кенеди? — очакваше да види романтична замечтаност в очите й. Вместо това тя се напрегна, устните й се свиха, а очите й се навлажниха подозрително. Внезапно ревността му изчезна. Рейд застана до нея.

— Какво има, Грейс?

Тя се вгледа право в очите му и, да, наистина, нейните бяха влажни и с всяка секунда се изпълваха още повече със сълзи.

— О, мили, мили боже! — прошепна тя.

Ръцете му се озоваха на раменете й. Тя бе едновременно мека и твърда — толкова типично за вродената противоречивост на жените.

— Какво има? Какво е станало?

Тя поклати глава. От очите й потекоха сълзи. Нямаше сили да говори.

Той я притисна в прегръдката си.

— Няма нищо — изрече тихо той, — всичко е наред, Грейс. Шшш. — Тя трепереше, като се притискаше до ризата му.

Възнамеряваше да я утеши, но вместо това се възбуди от допира на гърдите й до своите и от усещането на нейните бедра до неговите. Кръвта изпълни бавно и сладостно слабините му.

— Толкова се страхувах — изпъшка тя, а той се опита да сдържи страстта си. Постигна само частичен успех.

— Какво толкова те уплаши, Грейс? — прошепна той в косата й. — Разкажи ми.

— Алън — отвърна тя със сподавен глас.

Може би тя в действителност мрази Кенеди. Рейд я отмести от себе си така, че да вижда лицето й. Очите й бяха виолетови и забулени от дълги кестеняви мигли. По бузите й се стичаха сълзи.

— Алън има неприятности — промълви сериозно тя, — толкова се боя за него.

— Разбира се.

Щом усети студена нотка в гласа му, тя се дръпна и се освободи.

— Защо ли ви говоря? Вие сигурно сте един от тях!

Не му хареса тонът й или прекомерната й загриженост за нейния годеник. Сега вече се увери, че тя е приела предложението на Алън.

— Един от тях ли?

— Един от тези изпълнени с омраза тесногръди хора, които тероризират по-слабите! — извика тя. — Вие сте от тях, нали?

Трябваше му секунда, за да се досети за какво говори Грейс.

— Имате предвид нощните ездачи и подобните на тях?

Тя избърса очите си.

— Ако нараните Алън… — предупреди тя.

Рейд се разгневи толкова силно от обидата, че за миг се задави и не успя да й отговори. След това езикът му се развърза.

— Какво се е случило, Грейс? — запита я Рейд със заповедна нотка в гласа си.

— Те го заплашиха. Наредиха му да си върви на Север. Удариха го с камшик.

Лицето на Рейд помрачня.

— Кенеди трябваше да внимава повече, преди да започне да подтиква негрите да гласуват наесен.

— Те имат право да гласуват — възкликна тя. Очите й блестяха. — О, прекалено съм уморена, за да споря още!

Тя се обърна и избяга.

Рейд не беше сигурен кого би удушил с по-голяма охота — нея или Кенеди. Най-накрая реши, че него — заради това, че я беше изложил на опасност. Кенеди беше глупак. Ако проповядва на негрите за правата им и ги подтиква да гласуват за републиканците, то е длъжен поне да го върши предпазливо. А Грейс сметна него, Рейд, за един от нощните ездачи.

Реши, че удушването й е малко.

7

Стана сряда. През целия ден Грейс изпитваше вълнение при мисълта за предстоящата среща вечерта. Уроците й се струваха безкрайни и тя с мъка се съсредоточаваше върху заниманията си със своите ученички. Вместо да внимава в работата, обмисляше най-уместния подход за спечелване на колкото е възможно повече сподвижнички за своята кауза — борбата на жените да получат избирателни права. След като изпрати най-сетне Мери Луиз и Маргарет Ан в стаите им да се измият и преоблекат за вечеря, Грейс буквално полетя надолу по стълбите и през вратата, стиснала здраво чантичката си и няколко брошури. На верандата тя се сблъска с доста позната стена от мъжки мускули — Рейд.

— Добре ли си? — попита провлечено той и сподави смеха си. Хвана я за ръцете и я притегни толкова близо, че телата им се докоснаха.

Грейс се дръпна силно назад. Той я пусна неохотно. Брошурите се пръснаха по цялата веранда. Тя коленичи и почна да ги събира. Лицето й пламтеше. За беда предателското й сърце заби лудо в гърдите й.

— Дай да ти помогна — каза Рейд и коленичи до нея. — Къде си хукнала така? Или ме видя, че идвам по алеята? — закачи я той.

— Хм — каза Грейс. Вдигна очи към него. Това бе грешка.

Светлосините му очи бяха насочени неподвижно към нея. Щом срещна погледа му, й се стори, че целият свят замръзва на място. За един продължителен миг не успя да отмести погледа си. Той приклекна съвсем близо до нея. В ирисите му имаше златисти точици. Неговите мигли бяха къси, но гъсти и наситено тъмнокафяви. Насмешливи бръчки се спускаха встрани от крайчеца на очите му. Докато го гледаше, тя забеляза, че веселостта в очите му изчезва, а на нейно място лумва нещо съвсем друго. Синьото ставаше видимо по-ярко, нажежаваше се и потъмняваше. Погледът му беше толкова изразителен, че Грейс излезе веднага от унеса си. Тя посегна напосоки към брошурите най-близо до ръката си, като гледаше надолу, навсякъде другаде, само не в него.

Ръката му хвана нейната и я задържа.

Тя застина отново. Долавяше дишането си, чувстваше как сърцето й учестява биенето си. „По дяволите“, помисли си тя, „по дяволите“. Усещаше, че едрата му силна и твърда ръка и коленете му са на сантиметри от гърдите й. Панталоните се прилепваха плътно до мощните му бедра и се бяха обтегнати от приклякването. Погледът на Грейс се насочи нагоре и неизбежно се спря на леката, подозрителна издутина на неговия чатал.

Когато усети накъде гледа, тя се дръпна рязко и се изправи. Той стана мигновено заедно с нея.

— Успокой се — прошепна той. — Отпусни се, Грейс. Тя изобщо не желаеше да среща пак погледа му.

— Закъснявам — каза тя. Чувстваше се напълно объркана. Обзе я нов пристъп на решителност и започна да събира брошурите. Какво й ставаше?

— Закъде си тръгнала? — попита Рейд, докато й помагаше. След това хвърли поглед на заглавието на брошурата в ръката си: „Реч на Елизабет Кади Стентън за развода“, и се разсмя. Тя изтръгна листовете, като го гледаше гневно. Той посегна и я погали леко под брадичката.

Тя се дръпна, нагласи всичко под ръката си и намръщена го подмина.

— Забрави това, скъпа — извика й той, вдигна чантичката и тръгна след нея. — Къде отиваш, Грейси? Трябва ли ти придружител?

Тази мисъл я ужаси.

— Със сигурност не ми трябва — извика тя.

— Не искаш ли да пояздиш?

Предложението беше примамливо, тъй като й се налагаше да върви пеш. Но по-скоро би умряла, отколкото да приеме предложение от този непоносим негодник.

— Не, благодаря ви — отвърна тя с леденостуден тон и потегли с решителна крачка по алеята.

— Пеш ли ще вървиш? — попита недоверчиво Рейд, който тръгна след нея. — Къде отиваш? Как ще вървиш пеш? Знаеш ли, че единствената причина, поради която дойдох в Мелроуз бе, че исках да те видя?

Тя изсумтя.

— И двата ми крака са силни и здрави, мистър Браг, а белите ми дробове са в отлично състояние. Със сигурност имам сили да вървя пеш.

Той се усмихна, докато я гледаше отстрани.

— Готов съм да свидетелствам, че „белите ти дробове“ са в отлично състояние.

Грейс долови погледа и намека му и почервеня силно. Реши да не му обръща внимание. Той не заслужаваше това. Може би това беше проблемът — че вместо да го подминава пренебрежително, тя му позволяваше да я дразни. Това очевидно му доставяше огромно удоволствие. След това тя забеляза, че Рейд е спрял и не върви вече подире й. Едва се удържа да не се озърне назад, за да го види какво прави. Успя да продължи пътя си по алеята. Твърдо реши да не се обърква от това, че той се е отказал толкова бързо.

Но след десет минути се огледа назад, защото чу приближаването на някакъв кабриолет. В него седеше разположеният удобно Рейд, който се усмихваше. Целият му вид бе на съвършен джентълмен южняк. На Грейс направо не й се вярваше, че той е толкова дързък и настойчив. Реши да не му обръща внимание, когато кабриолетът я настигна и започна да се движи покрай нея.

— Хайде, Грейс, позволи ми да те откарам в града.

Тя не отговори.

— Как смяташ да се върнеш след това? След няколко часа ще се стъмни. Не бива да скиташ сама наоколо през нощта. Може да се загубиш или да ти се случи още по-лошо нещо.

— По-вероятно е да ми се случи нещо „по-лошо“, както се изразявате, ако пътувам именно с вас! — тя остана твърде доволна от остроумния си отговор. Той й хареса много.

— О, Грейси, това не е справедливо. Не се ли държах като джентълмен онази нощ?

— Не си спомням нищо — излъга тя с поруменели бузи. Съмняваше се, че ще забрави някога страстния му и дрезгав глас. Дори сега този спомен предизвикваше странни усещания в стомаха й.

— Нямаше да забравиш нощта, ако те бях целунал — изрече напрегнато той. — Виж какво, Грейс, искам само да те откарам. И наистина изминах целия път до Мелроуз само за да те видя.

Лицето му се озари от усмивка, с която той искаше да я убеди да му повярва.

До дома на Сара Белели имаше около две мили, а Грей много обичаше да се вози. Но не смееше да му отстъпи дори и за такава дреболия. Не му вярваше. Дали пък не вярваше на себе си?

— Не, благодаря ви, мистър Браг. Няма ли да спрете да ми досаждате най-сетне? Защо не си спомните за Луиза. Сигурна съм, че тя се чуди къде сте в момента.

— Съмнявам се — отвърна Рейд.

— Нямам нужда от вашия кабриолет — заяви твърдо Грейс.

За нейна изненада той прие думите й с усмивка.

— Белите дробове са си твои.

Нощта бе изпълнена с благоухания, тиха и много приятна. Рейд се облегна на кабриолета и за пореден път хвърли поглед към светлините в дома на Белели. Не успя да сдържи усмивката си при мисълта за Грейс, която сигурно в момента ги призоваваше с възпламеняваща реч да се присъединят към борбата за каузата й. След като я беше виждал вече веднъж в дома на Ван Хорн, лесно можеше да си представи как тя произнася словото си сега. Не му беше никак трудно да си спомни колко е прелестна, когато се развълнува.

Цялата вечер през отворените прозорци до него стигаха откъслеци от разговора вътре. Отначало жените от Начез се слисаха. Очакваха да чуят всичко друго, но не и прекалено радикалните възгледи на Грейс. Категоричният й глас се носеше из залата.

— Те коват законите! А ние сме длъжни да ги спазваме! Каква е справедливостта, щом ние губим най-много от тях?

Последва нерешителен шепот.

— Ние сме равноправни с мъжете! А щом започнем да гласуваме, ще прокараме нови закони, закони, които ще ни дадат възможност да получим право на попечителство над децата си в случай на развод, закони, които ще ни позволят да задържим имуществото си, когато встъпим в брак…

От чутото на Рейд му стана ясно, че консервативните и аристократични дами от Начез се плашат от възгледите на Грейс. Неусетно за себе си се напрегна да чуе всичко, което тя казваше, и за пръв път забеляза, че Грейс има няколко уместни предложения. Ако всички бракосъчетани двойки поддържаха, помежду си такива отношения, каквито имаха неговите родители или сестра му и зет му, законите, които Грейс желаеше да промени, нямаше да имат кой знае какво значение. Но той знаеше добре, че толкова добри взаимоотношения са голяма рядкост. Много жени имаха несполучлив брак, но не намираха сили да го разтрогнат по своя инициатива. Сети се, че и много мъже не са щастливи от избора си. Именно това положение изтъкваше тя — мъжете печелеха от двойните стандарти на обществото и от властта, която получаваха благодарение на правото си да гласуват. В крайна сметка жените страдаха.

Той още слушаше внимателно, когато тя смени внезапно темата и започна да говори за пиянството — наболял проблем за консервативните дами в Начез.

— Пиянството е отвратително — извика Сара Белели. — Упадък, грях, позор! О, да, няма да споменавам имена, но три от дамите тук имат мъже, които прекарват всяка вечер на Сребърната улица и харчат целия доход на семейството си за спиртни напитки и… леки жени!

— Сребърната улица е ужасна! — прозвуча гневен вик и Рейд трепна.

Хор от войнствени гласове се присъедини към това изявление.

— Моят Уилард се променя неузнаваемо, когато се напие — обяви една жена. — Обикновено е много възпитан. Но щом пийне малко уиски, се превръща в демон. Страхувам се от него. Не мога… не смея… да го критикувам!

Гневен шепот, в който се долавяше съчувствие и потвърждение, заля като вълна събраните жени. Дамите се съгласиха, че като християнки са длъжни да създадат въздържателско дружество.

Навън Рейд поклати глава. Знаеше, че следващите дни няколко мъже ще се почувстват доста нещастни. Така е, щом разрешават на Грейс да нарушава покоя на Начез.

Скоро събранието свърши. Рейд пушеше цигара и гледаше разотиващите се дами. Сбогуванията им изглеждаха безкрайни. Когато кабриолетите се разпръснаха, той забеляза, че Грейс излиза през външната врата. Тя закрачи бавно по улицата, а Рейд наблюдаваше приближаването й изпод един стар орех. Наистина ли си въобразява, че е възможно да се върне сама в Мелроуз посред нощ? Действително ли смята, че той ще я остави да се върне сама, и то пеш?

Рейд скочи от капрата с леко и грациозно движение. Не искаше да я уплаши, но когато уличният фенер го освети, тя ахна и подскочи стреснато.

— Аз съм — изрече той. — Рейд. На вашите услуги, мадам.

Тя го изгледа втренчено и отсече рязко:

— Какво искате? Мисля, че се изразих достатъчно ясно?

Той поклати глава с престорена скръб.

— Подозирах, че ще кажеш точно това. Ще те откарам вкъщи, Грейси. Не се дръж като вироглава глупачка.

— Не искам нищо от теб — извика разярено тя.

— Зная, че не искаш. Послушай ме за малко, Грейс. Тъмно е, пътят до Мелроуз е дълъг, а по него нощем винаги има крадци и всякаква измет.

— О-ох — извика тя.

— Това означава ли да?

— Винаги ли правиш каквото си си наумил?

— Да, напоследък — измърмори си под носа Рейд.

Тя не го чу.

— Е, добре, отстъпвам! Щом сте решил да си създавате главоболия…

Гледаше как тя крачи към кабриолета с гордо вдигната глава. Раменете й бяха сковани като на някой страдащ мъченик. Без да иска, той се усмихна. След това се върна в действителността и изтича да й помогне да се качи. Тя не прие протегнатата му ръка, отблъсна я настрани, прихвана полата си и вдигна крак, за да стъпи вътре. Но й беше много трудно да му окаже съпротива. Ръцете му обвиха тънкия й кръст. За миг остана в това положение. Приятно му беше да усеща допира на тялото й.

— Какво правите? — извика тя и се изви, за да се освободи, сякаш я бе нападнал някой луд.

Рейд въздъхна тежко и я сложи в кабриолета, а след това се качи и той и седна до нея.

— Не те заболя нищо, нали?

Тя го погледна предпазливо. Седеше изправена, без да го докосва, спазвайки правилата на приличието. Бе сключила ръцете си в скута си. Рейд усещаше, че тя обмисля задълбочено последните му думи. Най-накрая Грейс каза:

— Кога започва да боли?

Той отметна глава назад и се засмя. Когато срещна погледа й, видя, че и тя се усмихва — почти незабележимо, но се усмихва. Мис Грейс О’Рурк ставаше по-приветлива.

8

На верандата ги посрещна Луиза Баркли.

Гневният й поглед се местеше от него към нея и обратно.

— Какво става тук? — запита тя.

Рейд стоеше безгрижно отпуснат и се усмихваше леко.

— Добър вечер, Луиза.

Грейс застина на място. Проклинаше се на ум за това, че се е изчервила толкова очебийно. Луиза забеляза това и очите й потъмняха още повече.

— Какво става тук? — повтори тя.

„Луиза не знае нищо за днешното събрание“, каза си Грейс. „Но тогава защо се е разгневила толкова.“

— Докарах Грейс от сбирка на дамите — заяви непринудено Рейд.

Тя добави бързо:

— Сара Белели ме запозна с някои от жените в града. Луиза я изпепели с поглед.

— Мис О’Рурк, ще се занимавам с вас по-късно. Оставете ме сега с нашия приятел мистър Браг.

Грейс не искаше да си върви. Желаеше да чуе целия разговор. Искаше да разбере дали Рейд ще разкрие причината тазвечерното събрание и също какви неприятности си е създала този път. Отдалечи се, но спря във фоайето зад вратата.

Луиза се обърна към Рейд.

— Откога си почнат да разкарваш наоколо прислужничките, Рейд?

— Мис О’Рурк прислужничка ли е?

— Тя е гувернантка! И още един въпрос — изкрещя тя. — При мен ли идваше на гости, когато налетя на О’Рурк и я докара тук?

— Не, Луиза — отвърна Рейд. — Единствената цел на идването ми тук гази вечер бе да изпратя Грейс вкъщи.

— Мръсник! — тя усети, че е прекалила и стисна здраво ръкава му. — Извинявай. — Опита да се помири с него. — Липсваше ми. — В гласа й прозвуча дрезгава, сладострастна нотка. — Не можах да спя последната нощ, мислех само за теб.

— Извинявай — изрече той и освободи ръката си.

Тя се усмихваше съблазнително.

— Изглеждаш ми болнав. Мисля, че знам как да те излекувам.

Рейд омекна, но осъзнаваше ясно, че е крайно време да прекрати връзката си с нея.

— Луиза, имам уговорена среща в града тази вечер.

— Същото ми каза и последния път, и нощта преди това.

Той се усмихна леко, взе ръката й и я вдигна към устните си. После прокара палеца си по долната й устна, която бе започнала да трепери.

— Съжалявам.

— Има нещо гнило — обвини го тя. — Усещам го. Решил си да се срещнеш с някоя друга тази вечер!

Той си спомни за Грейс.

— Нямам друга, Луиза. Ще играя карти тази вечер.

Веждите й се смръщиха.

— Всъщност какво правеше с гувернантката? Не бих си помислила, че я харесваш, но…

Той усети, че започва да се разгневява. Не обичаше сцените и не трябваше да й отвръща, но досега Луиза бе успяла само да го ядоса. Обидната забележка по адрес на Грейс допълнително го разгневи и то удивително много. Напомни си, че Грейс се нуждае твърде много от тази работа и че ще му бъде крайно неприятно, ако той стане причина за нейното уволняване.

— Казах ти вече, просто я докарах дотук. Престани, Луиза — предупреди я той.

Луиза се досети интуитивно за всичко, което искаше да узнае. Имаше основание да смята, че между нейната гувернантка и любовника й е станало нещо и я обзе пристъп на силна ярост.

— Тази кучка.

— Бъркаш, Луиза.

— Аз ли бъркам? О, не, не бъркам. Знам, че има нещо между вас двамата, флиртували сте открито, и то под носа ми, нали?

— Няма нищо помежду ни — отвърна доста мрачно Рейд.

— Мразя те — изфуча Луиза.

Рейд въздъхна.

— По-добре да си тръгвам. Нали ще кажеш на момичетата, че ще се върна да се сбогувам с тях?

— Да не си посмял да стъпиш отново в имението ми — изкрещя Луиза.

Рейд сви рамене и си тръгна.

В същия миг Грейс хукна нагоре по стълбите.

Луиза грабна най-близкия предмет, който й бе под ръка — изящно изработен месингов фенер и го запрати подир Рейд. Фенерът не го уцели и се удари в земята, опръсквайки с газ калта и камъните. След това задъханата Луиза изтича нагоре по стълбите и влетя в отворената врата на Грейс, без дори да почука. Грейс стоеше в средата на стаята и чакаше, притиснала ръце в гърдите си.

— Уволнена сте — извика Луиза. — Взимайте си багажа и напуснете веднага!

Тя трепереше толкова силно, че й прималя.

Грейс се отпусна в леглото. Беше си прибрала половината от багажа в двете чанти и куфара. Мили боже, какво да прави сега?

Бяха й останали само няколко долара. Беше изхарчила по-голямата част от оскъдните си спестявания за билета, с който дойде на Юг. Беше разчитала на заплатата си в Мелроуз, а добре знаеше, че скоро ще й се наложи да плати болничната сметка на майка си. Сега ще трябва да си намери нова работа, и то в момент, когато цялата страна още не е излязла от икономическата депресия. Заради войната положението на Юг бе значително по-тежко, от това на Север. По дяволите! По дяволите, по дяволите! По дяволите този измамник, който е хукнал след нея. И ето че сега изпадна в безизходица в чужд град и няма никакви доходи. Почти сигурно няма да й стигнат парите дори от две работни места, даже и да има късмет да си ги намери. Оставаше й, разбира се, Алън.

Алън. Ще иде до пансиона му и ще говори с него. Той беше най-скъпият й приятел и тя знаеше, че ще й помогне. Това, което в действителност й се искаше да направи бе, разбира се… В съзнанието й се появи твърде приятна картина: тя самата удря с юмрук очарователното лице на Браг. Всичко стана по негова вина. Да беше стоял настрана от нея от самото начало — о, проклет да е!

Тя приключи със стягането на багажа. Съумя да метне на рамо куфара, въпреки късата му дръжка. Куфарът я удряше право в ключицата, но тя не обърна внимание на болката. Хвана здраво по една пътна чанта във всяка ръка и слезе внимателно по стълбите. Въпреки че трябваше да насочи цялото си внимание към слизането по стъпалата и да гледа да не загуби равновесие, тя си мислеше за децата.

Не й беше тежко да напусне Маргарет Ан и Мери Луиз, но знаеше, че винаги ще съжалява за това, че не е успяла да им повлияе така, че да изпитат удоволствие от ученето. А Джефри? Обхвана я ужасен пристъп на съжаление. Длъжна е да съобщи на Алън за него. Може би ще намери начин да го обучава тайно и занапред. Той беше твърде способен и не заслужаваше да води жалкия живот на изполичар.

В обувките й се набиваха камъчета. Ръцете й я пареха и боляха. Дръжката на куфара се впиваше все по-надълбоко в тялото й.

Наложи й се да спре, за да си поеме дъх и да се възстанови, а беше само на половината път от алеята. От очите й течаха сълзи, сълзи на гняв. Стори й се, че обезумява и с мъка се овладя. Грейс вдигна чантите си и залитна под тежестта им.

Рейд седеше на жребеца си край пансиона на Хариет Голд.

Беше потънал в мисли. Разбира се, не беше се уговарял за никаква игра на покер. Имаше стая в хотел „Сребърната дама“ на стръмнините, които се издигаха над река Мисисипи и се връщаше в нея. Нямаше причина да стои тук, като изключим това, че продължаваше да мисли за неразгадаемата и неукротима Грейс О’Рурк, а именно тук бе отседнал Алън Кенеди. Рейд се поколеба дали да не се отбие при Хариет, но още не се бе съвзел от последните си преживявания. Улови се, че си припомня събитията тази вечер и преди всичко пламенните усилия на Грейс да спечели добрите дами на Начез за своето дело. Споменът за думите и тона й го накараха да се усмихне. „Дами,“ бе извикала тя, „трябва да се обединим. Длъжни сме да се държим заедно. Иначе винаги ще търпим поражения от нашите потисници!“

Наистина ли смята мъжете за потисници?

Той се засмя тихо в нощта. Не се и съмняваше, че тя наистина вярва във всяка своя дума. Грейс не беше лицемерка. Знаеше, че тя ще се придържа към убежденията си до последния си дъх. Дали е срещал през живота си досега толкова почтен мъж или жена като нея? Очаровала ли го е друг път някоя жена до такава степен? Каква е тази магия в нея, която го увлича все по-силно?

Жребецът му помръдна неспокойно под него и Рейд сложи ръката си на дебелата му и мускулеста шия, за да го успокои. Мислеше за Алън Кенеди — за Алън Кенеди и Грейс. Знаеше колко много си подхождат двамата, но от това не му стана по-леко. А как ще постъпи Луиза Баркли? Тя се оказа невероятно зла. Беше напълно способна да излее гнева и ревността си върху Грейс. Ако наистина я уволнят, Грейс ще има всички основания да го смята виновен за това. Нещо повече, така със сигурност ще я хвърли право в обятията на Алън.

Вик на болка го накара да извие рязко главата си. Някаква тъмна и безформена фигура се беше спряла на улицата, а после се придвижи непохватно напред, като едва пристъпваше под тежестта на товара си, който се бе слял напълно с нея. Рейд тъкмо се канеше да отвърне поглед, когато газената лампа освети лицето й.

— Грейс!

Тя замръзна на място с широко отворени очи. Рейд скочи от коня и се втурна към нея.

— Добре ли си? Дай да ти взема багажа. Какво правиш сама през нощта! По дяволите! Оставих те преди по-малко от два часа в Мелроуз! — той извика последните думи с нарастващ гняв, когато забеляза, че тя се намира именно в това положение, от което се бе старал толкова да я предпази — бродеше сама нощем по улиците.

— Ти! — извика тя. Беше почервеняла от усилието. — Махай се! Пусни тази чанта! Не искам да ми помагаш! Пусни я долу! — тя сграбчи куфара, който той бе взел и го дръпна толкова силно, че Рейд го пусна от изненада. Грейс залитна назад, а Рейд протегна ръка, за да й помогне.

— Ти си виновен за всичко! — изрече задъхано тя и го отстрани от себе си. — Не ме докосвай! Докара ми достатъчно неприятности!

Изненадата от това, че я вижда, постепенно изчезна и сега му стана съвсем ясно какво се е случило след заминаването му.

— Значи Луиза прекрати договора ти — уточни Рейд. В него започна да се надига неприятно чувство за вина.

— Да! Заради теб!

— Това не е справедливо — отвърна спокойно Рейд, но на ум вече се самообвиняваше.

— Тя ти е любовница! — извика Грейс. — Не исках да ме возиш до Мелроуз, не съм молила за твоето внимание!

— Не можех да те оставя да вървиш пеш през нощта — каза тихо Рейд.

— Искаш да кажеш, че не устоя на изкушението, което представлявам за теб! — изрече ядно тя.

Той настръхна.

— Съжалявам.

— Той съжалявал — повтори иронично тя. — О, да, това ще ми помогне. Това ще ми плати всички сметки.

Тя се наведе решително, за да вдигне чантите си, първо куфара на гърба, а после и другите. Рейд измъкна двете чанти от ръцете й, за да ги носи вместо нея. Беше съвсем мрачен и изпълнен с чувство за вина. Тя го погледна. Очакваше да съзре в очите й заслепяваща омраза. Вместо това видя, че те блестят от избликналите в тях сълзи. Тя пое по пътя към пансиона на Хариет. Той я последва с чантите в ръка.

Още беше рано, около осем часа. И затова не само че от гостната се изливаха потоци светлина към улицата, но се долавяше и неясен шум от разговори на верандата, където неколцина от наемателите на Хариет се наслаждаваха на нощния въздух. Всички разговори спряха, когато Грейс и Рейд стъпиха на верандата. Две възрастни дами се вторачиха неприкрито в тях. Рейд успя да хване и двете чанти, с една ръка и блъсна вратата, и да я отвори на Грейс. Тя се престори, че не го забелязва, когато влезе.

Под краката им се простираше износен килим. Нащърбени бели перила на стълби се издигаха от лявата им страна. Старите изтъркани завеси се издуваха съвсем леко от тихия като шепот ветрец. Очевидно сградата се нуждаеше от ремонт, но все пак бе чиста и светла. Хариет напълно заслужаваше хубавата си репутация на добродушна и мила жена, която прави най-вкусните палачинки в целия щат.

Хариет Голд беше вдовица на средна възраст. Преди войната пансионът беше семейният й дом в Начез, където живееха тя и близките й, когато не пребиваваха в плантацията си отвъд Мисисипи. Мъжът й бе починал от естествена смърт през 1864 година. Двама от синовете й бяха загинали на бойното поле, а най-младият й син сега учеше право на Изток. Беше отворила Феърлийф за обществено ползване преди години, когато високите следвоенни данъци не й оставиха друг избор. Сега тя се появи пред Рейд и Грейс. Беше оживена и носеше купчина ленени покривки в ръцете си.

— Рейд! — извика пълничката сивокоса вдовица.

Той се усмихна.

— Добър вечер, Хариет. Нощта е прекрасна, нали?

— Да, разбира се. Какво си замислил, млади разбойнико? Очите ти блестят подозрително — тя се усмихна сърдечно на Грейс. — А вие сигурно сте новата гувернантка в Мелроуз.

Грейс се изчерви.

— О, ами, аз…

— Мис О’Рурк реши да почне друга работа — подметна любезно Рейд. — Тя има нужда от стая. Всъщност — внезапно реши той, докато си мислеше за Грейс и Кенеди, — на мен също ми трябва стая.

Престори се, че не забелязва недоверчивите погледи, които и Грейс, и Хариет насочиха към него.

— Останаха ми няколко стаи — каза бодро Хариет, — но не разбирам на теб защо ти е притрябвала стая, след като си наел онзи луксозен апартамент в „Сребърната дама“. Метнал си се изцяло на баща си, изпечен негодник си като него. Отваряй си очите на четири, когато си с него, Грейс, предупреждавам те.

— Да, мисис Голд.

— Тези чанти твои ли са? — попита Хариет. Рейд мигновено ги вдигна, а Хариет намигна на Грейс. — Какъв джентълмен, а! Хайде, качвайте се на горния етаж. Изглеждаш ми изтощена. Можеш да ме наричаш Хариет.

Веднага след това домакинята настани Рейд в уютна синьо-бяла стая с хубав изглед към короните на дърветата, които украсяваха река Мисисипи. Хариет му каза да слезе в кухнята, за да си вземе от останалата храна и Рейд се съгласи. Той си закачи сакото в малкия гардероб, сне вратовръзката си и разкопча горните копчета на бялата си ленена риза. Отвори широко прозореца и вдиша от любимия си аромат на магнолии. Тъкмо щеше да се обърне, когато чу гласа на Грейс от градината долу. Наведе се над перваза, за да я вижда и чува по-добре.

Мястото не беше удобно, затова той излезе от стаята и слезе на долния етаж. Забави крачките си, така че с появата си да не обезпокои никого. Влезе плавно и безгрижно в задния салон. Правилно бе отгатнал, че от него се излиза направо в градината. Поколеба се на входа и се дръпна достатъчно назад, за да не го види тя. Искаше първо да разбере какво е настроението й.

Изведнъж забеляза, че тя е с Алън Кенеди. Ревност изпълни сърцето му.

— Какво да правя, Алън? — говореше Грейс, застанала съвсем близо до него. Всъщност Алън я държеше за ръцете.

— Скъпа, не се безпокой, има изход, толкова лесен изход — той я гледаше с такава нежност, че Рейд едва издържаше на гледката.

— Нямам пари — каза Грейс със задавен глас. — О, само той е виновен! Този негодник, любовчия, мръсник!

Очите на Рейд се разшириха от удивление — тя имаше предвид него. Тя говореше за него на Алън!

— Грейс — прекъсна я Алън. — Грейс, омъжи се за мен. Обичам те. Зная, че ме харесваш. Ние си подхождаме. Ще се грижа за теб и никога няма да ти се наложи да се тревожиш за нещо…

Грейс се дръпна рязко. Внезапно я обхвана силен гняв.

— Как смееш да се държиш толкова покровителствено, Алън.

— Грейс, не съм…

— Мога да се грижа за себе си!

— Грейс, не съм искал да прозвучи така!

— Но точно така прозвуча! Очаквах да чуя нещо подобно от някой като Рейд Браг, но не и от теб! — гласът й секна от вълнение.

— О, Грейс, не мислех, че ще прозвучи така — каза Алън и я притегли в обятията си. — Исках да ти кажа, че те обичам. Винаги ще бъда на твое разположение. Искам да станеш моя жена. Ще преподаваме заедно. Ще бъде чудесно. Грейс?

Тя го гледаше втренчено. Рейд беше толкова сигурен, че погледът й е изпълнен с обожание, че следващите й думи го поразиха.

— Алън, знаеш, че не искам да се омъжвам. Защо да го правя? Животът ми и така е достатъчно хубав. Защо ми е да ставам робиня на някой мъж?

— При мен няма да бъдеш робиня, Грейс — каза сковано Алън.

— О, Алън, моля те, недей да продължаваш.

— Зная, че ме харесваш.

— Така е. Наистина те харесвам много.

— Ще ти бъда съвършен съпруг, Грейс. Имаме еднакви убеждения, споделяме едни и същи нравствени ценности и най-важното, уважаваме се дълбоко и сме добри приятели. Помисли за това. Помисли наистина за това.

— Добре — отвърна тя.

Рейд се вторачи в нея. Тревожно чувство скова вътрешностите му. Това бе непознато и вълнуващо усещане. Грейс обмисляше приложението на Алън. Очевидно тя никога по-рано не бе мислила по този въпрос. А тя харесваше Алън. Беше я чул да го казва.

Грейс закрачи из стаята, като кършеше ръце. Алън гледаше в пода. Рейд си спомни как тя се хвърли в обятията му миналата неделя, колко страстно се целунаха, с какъв копнеж се гледаха един друг. Вълнуващото усещане нарасна. Грейс ще се омъжи за Алън… освен ако не се случи нещо.

Тя се обърна към Алън.

— Парите ще ми стигнат да си наема стая за няколко дена. Надявам се да си намеря бързо работа. Нямам пари дори да се върна в Ню Йорк.

— Не искам да си отиваш — каза Алън.

Рейд мислено се съгласи с него.

— Алън, толкова се тревожа за майка ми. Имам нужда от работа. Само да можех да плащам сметките си от болницата… Утре сутринта ще си намеря работа, дори ако се наложи, ще търкам нечий под.

— О, Грейс — каза Алън — позволи ми да ти дам назаем малко пари.

— Ти си много мил — прошепна Грейс. — Може би ще ги взема. Но не точно сега, благодаря ти.

Рейд почти не слушаше вече. Една завладяваща идея му дойде наум и преодоля буйната му ревност. Тя имаше нужда от пари. Той имаше пари. Сърцето му заби лудо. Беше намерил идеалния изход. Ще се грижи за нея.

И ще я направи своя любовница.

9

Отдавна вече беше следобед, а Начез-Под-Хълма още се разбуждаше, когато търсенето на работа в крайна сметка доведе Грейс до най-отдалечения край на известния квартал. Тя се подвоуми в края на Сребърната улица, но не за дълго.

Сега вече любопитството, а не перспективите за намиране на работа, я подтикваше да продължи, защото никога не би повярвала, че ще си намери подходяща работа в съседство с място, което не бе нещо повече от упадъчен бордей за най-лошите негодници. Противно на това, което каза на Алън, в действителност тя нямаше намерение да търка подовете. Заплащането беше далеч по-малко от това, което й беше нужно.

За нещастие през целия ден не й попадна каквото и да е свободно място. Грейс се отби първо при шивачката мисис Гарот, като се надяваше, че тя може би ще има нужда от помощ. Обаче мисис Гарот й каза, че не получава достатъчно поръчки от дамите в Начез, за да може да си позволи да я назначи за своя помощничка.

— Бизнесът сега не върви както преди войната — въздъхна тя. — Никой няма пари да си купи хубави дрехи, никой, като изключим, разбира се, неколцина плантатори и политици в Начез. Положението е ужасно.

Продавачът в аптеката се оплака по същия начин. И той й каза, че времената са лоши. След това тя си пробва безуспешно късмета във всички магазини в града. Отиде да пита дори в по-хубавите хотели на стръмните хълмове, но постигна същия резултат като по-рано.

В момента Грейс наблюдаваше няколко моряка с помътнели очи, които залитаха по извитите улици, една амбулантна търговка, която се опитваше да продава прясно изпечени бисквити, и някакъв мъж, който пушеше цигара на верандата на един салон, от който отекваха звуци на шумна веселба. Три жени, които не носеха нищо друго, освен корсети и долни фусти, се излежаваха на балкона. Грейс ги изгледа още веднъж. Взираше се възмутено в тях заради това, че толкова безсрамно излагат за продан своите съмнителни прелести. Една от повехналите и понапълнели хубавици улови нейния поглед и й махна с ръка. Грейс почервеня и се огледа. Стори й се, че стои почти гола право на улицата!

Озърна се наоколо и се вгледа във вратата на една къща с лоша репутация. Сърцето й подскочи и едва не заседна в гърлото й. Рейд Браг затвори небрежно вратата зад себе си и хвърли бегъл поглед наоколо. Грейс вече се бе извърнала, а сърцето й биеше силно. За щастие точно пред нея мина огромна товарна кола и я закри от погледа му. Грейс стоеше неподвижно. Беше почервеняла от главата до петите. Не се сдържа и си представи Рейд и проститутката прилепени един до друг и извършващи вълнообразни движения. Обзе я изблик на справедливо възмущение. Мъж като него да се занимава с най-долни уличници! Небеса, та той на практика скочи от порочното легло на Луиза в обятията на проститутка! Единствено той бе виновен за ужасното положение, в което бе изпаднала. Този мъж беше направо отвратителен!

А след това тя гледаше само към младата негърка продавачка. Незабавно изпадна в неизразима ярост. Един мъж държеше подигравателно кошницата с бисквити така, че тя да не може да я достигне, а друг я бе сграбчил за кръста. Тя се дърпаше безсилно. Грейс забеляза, че жената след малко ще избухне в сълзи. Един от мъжете я целуна силно по устата. В този момент Грейс забеляза, че той е пиян, но това не го извиняваше. След това мъжът бутна жената в ръцете на другаря си и се засмя. Другият хвърли кошницата настрана. Всички бисквити се разсипаха в калта. Вторият мъж хвана продавачката и пъхна ръката си под блузата й.

Грейс дори не се замисли. Сграбчи полите си с една ръка, вдигна ги до коленете си и се втурна към тримата.

— Спрете! — изкрещя тя. — Спрете незабавно! Пуснете я, свини такива!

Мъжът, който целуваше младата жена, я притисна към себе си, без да я изпуска и за миг, а другият запозна да дюдюка.

— Само я виж, Ейбъл! Даскалица или поне така изглежда. Ревнуваш ли, сладурче?

— Веднага пусни тази жена, покварен хулиган такъв! — изръмжа разгневено Грейс. Тя беше толкова бясна, че би го убила на място, ако имаше тази възможност.

— Хей, Роби, тая ми изглежда хубава. Май умира за мъж — каза онзи, когото наричаха Ейбъл и пусна продавачката.

Жената се хвърли, сграбчи кошницата и я притисна към гърдите си. Грейс не успя да реагира. Ейбъл улови китката й и я притегли до себе си. Стисна я здраво с едната си ръка, докато мачкаше с другата гърдите й. Грейс изпищя и се уплаши ненадейно, докато се бореше. Мъжът вонеше на тор, застояла пот и прокиснала бира. Той я притегли още по-близо. Тя изпадна в паника. Помъчи се да си извие лицето настрана, докато пълните му отворени устни се спускаха към нейните. Догади й се от докосването на езика му по затворената й устна. А след това тя усети, че ръцете му хващат здраво задните й части, разтварят ги и нещо чуждо и твърдо се притиска в бедрата й.

Неочаквано ръцете, които я сграбчиха така ненадейно, я пуснаха със същата бързина. Освобождението беше толкова внезапно, че тя падна на ръцете и колената си. Дишаше тежко и й се повдигаше. Чу отвратителен звук от пльосване на нечие тяло. Някой застена до нея. Успя да си вдигне главата и видя, че Рейд нанася мощен удар в лицето на Ейбъл, което вече беше облято от кръв. Мъжът се преви, но Рейд го държеше, така че той не падна напред. Изражението на Рейд порази Грейс с пълната си неподвижност. Никога не беше виждала в нечий поглед такъв убийствен гняв. Рейд удари отново Ейбъл, този път в корема, после в носа, и отново му нанесе мощен удар отдолу нагоре, който отекна звучно и накара главата му да се отметне безсилно назад. Тъй като още го държеше, Рейд не особено честно му подложи крак. Ейбъл буквално излетя във въздуха и падна по гръб в прахта.

Рейд се обърна усмихнат към съучастника на Ейбъл. Грейс никога не беше виждала подобна усмивка. В очите му нямаше смях. Те бяха безмилостни и тъмни като стомана. Тя видя, че в ръката на непознатия блясва нож и се задави от плач. След това изпищя и притисна ръце към устата си, когато Рейд пристъпи напред. Думите му прорязаха въздуха точно преди ръката му да нанесе удар.

— Хайде, мръснико, само пробвай да ме удариш и ще видиш какво ще стане.

С едната си длан удари въоръжената с нож ръка на моряка, а почти едновременно стовари юмрук в корема на противника си. Когато човекът се преви напред и изпусна безсилно ножа си на улицата, Рейд го хвана за раменете и изви главата му надолу, така че да я блъсне в своето коляно. Чу се силен шум от счупване на кост, когато коляното му се сблъска с носа на мъжа. Роби започна да се гърчи бавно. Рейд го бутна настрана. Внезапно той се озова над стенещия Ейбъл с нож в ръка. Грейс не успя да забележи кога го е извадил.

Той говореше съвсем тихо. Провлеченият му говор прозвуча толкова глухо, че от думите му не се разбра почти нищо.

— Ще опиташ ли пак, приятел?

Ейбъл залитна нестабилно на краката си и се залюля. Измънка нещо несвързано, поклати глава и се заклатушка назад.

Рейд го изгледа с погнуса. Ножът в ръката му изчезна. Грейс се изви нагоре и си пое жадно дъх. Още трепереше. Никога не беше присъствала на такива жестокости. Отмина един сякаш безкраен миг. Рейд стоеше прав, докато се съвземаше. Дишаше тежко. Наоколо се бе събрала оживена тълпа, но погледът му не се отделяше от свитата на кълбо Грейс. Най-накрая той дойде при нея и коленичи. Тя усети, че ръцете му я обвиват, изправят до гърдите му и прегръщат.

— Шшт — утеши я той. — Шшт. Вече всичко е наред. Всичко е наред.

— Рейд, искаш ли да повикам шерифа? — попита един мъж от тълпата.

Ако случаят беше обикновен, Рейд не би си правил този труд, защото знаеше, че двамата мъже, които очевидно бяха моряци, ще излязат от затвора след една нощ. Но гневът му още не беше утихнал. Искаше му се да ги убие и за малко не го направи. Грейс беше изпаднала в опасност. За малко не я бяха нараниш.

— Да.

Той я държеше и притискаше спокойно до едрото си тяло. Пулсът му се поуспокои. Щом видя, че тези скотове малтретират Грейс, реагира незабавно. Напълно загуби контрол над себе си. Баща му го бе научил да се бие, но Рейд не обичаше побоищата. Бяха минали години, откакто се бе бил за последен път. Но днес, когато Грейс изпадна в такава опасност, пред очите му причерня. Жадуваше за кръв, осакатявания и убийства.

Когато кръвта му поизстина, под лъжичката го загложди закъсняло усещане за ужас и страх. Този квартал имаше твърде лоша слава. Ако не беше минавал случайно оттук, щяха да изнасилят Грейс направо на улицата. Щом си спомни проснатата по гръб добре възпитана и строго морална Грейс, която пищи, мята се и се бори до смърт под моряка, за малко не му призля. Стисна я още по-здраво.

Тълпата обикаляше насам-натам и обсъждаше възбудено случката. Рейд забеляза една позната проститутка.

— Бети, донеси ми малко вода и бренди.

Той се обърна към Грейс, която още не се бе изправила и бе заровила лицето си в гърдите му. Той свали сивата й филцова шапка и погали здраво пристегнатата й коса.

— Кажи ми, скъпа. Добре ли си?

Тя вдигна побелялото си лице.

— Да, добре съм.

Гласът й трепереше. След това той усети, че тя прави усилие да се изправи и й помогна. Тя вдигна ръка към лицето си и докосна носа си, на който трябваше да стоят очилата.

— Очилата ми.

Той се вгледа в бистрите й очи и реши, че тя с нищо не го изненадва, със сигурност не и с това, че носи очила, от които явно няма нужда. Взе брендито от Бети, обви ръка около кръста на Грейс и я изведе от тълпата под сянката на един издаден покрив. Вдигна чашата към устните й.

— Пий.

— Оправих се вече.

Той забеляза, че тя е изправила гордо раменете си, но вече знаеше колко е смела. Принуди я да отпие няколко глътки от брендито. Тя се закашля и почна да протестира. Той се усмихна.

Погледите им се преплетоха. Тя гледаше с широко отворени очи, уязвимо и с удивление, а неговият поглед бе спокоен, пронизващ и победоносен. Тя беше жена. Той беше мъж и бе защитил своята собственост. Взираше се в нея, без да се изненадва от силното си чувство за притежание. В очите му се четеше неприкрито задоволство. Грейс се изчерви, като го видя.

— Какво, по дяволите, правеше тук, Грейс?

Щом долови заповедната нотка в гласа му, Грейс се дръпна, а очите й се присвиха. Войната помежду им почна отново.

— Мога ли да ти задам същия въпрос? — запита тя привидно приветливо. След това погледна многозначително към вертепа, от който той бе излязъл.

Рейд едва удържа смеха си, когато се досети за какво му намеква тя толкова явно.

— Аз попитах пръв — каза той заплашително.

— Търсех си работа — отговори тя. — И не ти дължа никакви обяснения.

Веждите му се смръщиха.

— Какво?

— Сега е твой ред да отговориш — настоя тя. — Или те е страх да признаеш, че беше там?

— Ти си търсила работа тук?

— Не те ли е срам? — изсъска тя. Привидната й любезност беше изчезнала.

Той примигна.

— Не се ли безпокоиш, че си заприличал повече на разгонен бик, отколкото на мислещ човек? Нима си забравил за всичко друго, освен за своите… нужди? Не се ли срамуваш понякога?

Широка усмивка озари лицето му.

— Може би — изрече замислено той. Очите му блестяха. — О, да, наистина ме е срам!

— Не се държиш сериозно! — извика тя разгневено.

— А пък ти се отнасяш към всичко прекалено сериозно — той хвана и двете й ръце. — Да не се опитваш да ме превъзпиташ? — запита дрезгаво той, загледан дълбоко в очите й.

Тя се помъчи да си дръпне ръцете, но не успя.

— Ти си напълно непоправим — каза тя и подсмръкна.

— Не знам. Може би ти си в състояние да постигнеш това, Грейс. Тя зяпна от удивление.

— Не искаш ли да опиташ? — попита той. Ясно се долавяше дрезгавата нотка в гласа му.

Някаква гореща, влажна и сладко греховна тръпка мина през нейното тяло. Ръцете му бяха толкова горещи. Караха я да се чувства малка. Очите му бяха невероятно сини и светли.

— Какво? — промълви тя с дрезгав глас.

— Превъзпитай ме — прошепна той и я прониза с поглед. — Говорим си за това да ме превъзпиташ.

Стори й се, че лицето му се приближи.

— Да те превъзпитам — повтори тя.

— Ще се опиташ да ме превъзпиташ — каза й той. Дъхът му докосна лицето й.

Тя отвори беззвучно уста.

Рейд се усмихна леко и се наведе. Устата му се приближи до нейната. Грейс ахна. Изпита вълнуващо усещане в мига, в който неговите устни докоснаха нейните. Езикът му бе нежен и проникна без затруднения в нея. Вмъкваше се с лекота. Устата му я милваше гальовно. Яростната вихрушка от гореща жажда не остана незабелязана за нея, накара зърната на гърдите й да се втвърдят, а слабините й да се надигнат.

Той се отдръпна, без да я целува повече, но и без да пуска ръцете й. Грейс нямаше сили да помръдне, да диша, дори да мисли. Той се втренчи в очите й и тя не успя да отмести погледа си, дори от това да зависеше животът й.

Изведнъж Грейс осъзна, че той още я държи за ръцете, че я е целунал интимно пред всички и че сега изглежда напълно доволен от постъпката си. Тя дръпна силно ръцете си. Чувстваше се съвсем объркана.

— Мисля, че ми харесва да ме превъзпитават — прошепна Рейд.

Казано с една дума, той бе непоносим. Грейс тъкмо отваряше уста, за да му отвърне гневно, когато видя, че шерифът си пробива път през тълпата. Тя се помъчи да измисли някаква реплика, с която поне привидно да възстанови дистанцията помежду им и се спря на първото, което й хрумна.

— Къде са ми очилата?

Върна се обратно в тълпата и започна да оглежда земята, като запретна полите си.

Рейд се наведе, за да намери очилата. За нещастие те не се бяха строшили по време на сбиването. Само се бяха изкривили леко. За миг му дойде идеята да ги строши с тока на ботуша си, преди тя да забележи, че ги е намерил. После се обади джентълменът в него и той й ги подаде с елегантен жест.

Шерифът Форд беше висок и набит мъж, който гонеше петдесетте. Тъмните му очи бяха проницателни, а веждите му — сбръчкани.

— Рейд, какво, по дяволите, е станало?

— Мис О’Рурк се опита да накара тези двама моряци да не досаждат на една продавачка. В отговор те я нападнаха.

Шерифът Форд се огледа и накрая спря погледа си върху Грейс.

— Вярно ли е това, мис О’Рурк?

— Да.

— Къде е продавачката?

— Не знам — отвърна Грейс.

— Тя избяга, шерифе — заяви една оранжевокоса проститутка. — Прибра си всички бисквити и избяга.

— Негърка ли е? — попита Форд.

Грейс настръхна.

— Да, цветнокожа е.

Форд я погледна.

— Не сте оттук, нали, мис О’Рурк?

Грейс си пое ужасено дъх.

— Да не би да смятате, че тази малка уличница не бута на белите момчета, когато поиска?

Грейс ахна.

Рейд застана гневно между шерифа и Грейс.

— Форд, не е нужно да говориш по този начин на мис О’Рурк. Тя е дама.

Шерифът кимна и изгледа покрай Рейд лицето на Грейс, което сега бе почервеняло от възмущение.

— Мис О’Турк, моля за извинение. Но момчетата само са се забавлявали, нали ме разбирате?

— О, да, разбира се — успя да промълви Грейс.

— Тези момчета нападнаха Грейс — каза тихо Рейд. Погледът му срещна очите на Форд. — И искам да знам какво ще направиш по този случай, шерифе.

— Заплашваш ли ме, момко?

— Ами, как бих посмял? — каза насмешливо Рейд.

— Сигурно не би посмял, не и ако си знаеш интересите.

Двамата се гледаха един друг. В погледа им се четеше напрегната студенина.

След това Рейд се усмихна само с уста.

— Ще дойда по-късно да дам свидетелски показания, тъй като видях лично целия инцидент.

Очите на Форд блеснаха.

— Ще трябва да направя разследване, преди да арестувам някого.

— Направи го — каза провлечено Рейд. — Направи го и се убеди сам какво е станало.

Устата му се изви в поредната невесела усмивка. След това я хвана за ръката.

— Да се махаме оттук, Грейс.

10

— Къде отиваме?

Рейд я държеше здраво под ръка, докато я водеше нагоре по улицата.

— Връщаме се в пансиона, за да се измиеш, а после ще те отведа на обяд.

При тези думи тя спря на място.

— Слушай какво! Как може да мислиш за…

Той я задърпа силно, докато тя не тръгна отново.

— И мога, и смея.

Озари я с най-хубавата си усмивка.

— Не си ли гладна, Грейс? Няма ли да ми позволиш да ти поръчам хубава и топла храна? След всичко, което днес направих за теб?

Тя отново спря внезапно.

— Какво си направил за мен? Доколкото видях, ти изпита някакво извратено удоволствие от това, че размаза на кайма тези двама мъже!

Чертите на лицето му застинаха.

— Май си решила твърдо да воюваш с мен по целия път?

— Не воювам с вас, мистър Браг, защото това със сигурност не е спортът, който ми харесва.

— Ти, малка неблагодарнице — изръмжа той и стисна двете й ръце като с менгеме.

Грейс се опита да се освободи. След това спря да се движи.

— Ти се забърка в случая с тази млада негърка и едва не те изнасилиха заради това. Ако не минавах случайно оттам, сега щеше да бъдеш просната по гръб, а полата ти щеше да бъде вдигната до шията ти, не разбираш ли?

Тя пребледня. След това я обхвана силен пристъп на гняв.

— Това е хипотеза, основана на косвени улики!

— Хипотеза ли?

— Хипотеза, основана на косвени улики! — Грейс бе свила ръцете си в юмруци и ги бе опряла до бедрата си. — Какво има, мистър Браг? Речник ли ти трябва?

Устата му се затвори. Устните му залепнаха плътно една до друга.

— Ами бедната жена, Рейд? Какво ще кажеш за нея?

— Коя?

— Продавачката — извика тя. — Става дума за нещо важно, което ти явно искаш да пренебрегнеш.

— Важното, което ти явно искаш да пренебрегнеш, е въпросът за твоята сигурност, здрав разум и добро държане! — викна й в отговор Рейд. Той усети, че говори по-високо от обикновено, но това не го интересуваше. — Добре възпитаните жени не се разхождат по крайбрежието!

— Добро възпитание ли! — изкрещя тя. — Как смееш да ми говориш за добро възпитание, като знаеш много добре, че само ти си причината да си загубя работата, ти и безсрамното ти ухажване?

При тези думи Рейд млъкна на мига.

— Проблемът — извика Грейс и сграбчи едната от ръцете му, за да му привлече вниманието, — проблемът е, че бели мъже нападнаха цветнокожо момиче на улицата пред всички, Рейд, и никой не го беше грижа за това.

— По дяволите — трепна обидено Рейд.

В същия миг Грейс усети, че има кръв върху кожата си и пусна ръката му, сякаш тя е от нагорещено желязо.

— О, скъпи! Ръката ти кърви — дланта й несъзнателно се долепи до сърцето й, което учести биенето си.

Малко — съгласи се той. След като й хвърли бегъл поглед и видя, че лицето й е уплашено, Рейд трепна отново, като този път изстена леко. Искаше да провери реакцията й. Светкавичната й загриженост възнагради усилията му.

— Дай да видя раната.

— О-ох — изпъшка той и си дръпна ръката.

— О, скъпи — каза Грейс и внезапно й прималя. Кокалчетата на пръстите му бяха ожулени и окървавени. — По-добре да идем при Хариет. Там ще ти почистя ръката. И двамата трябва да се измием от тази мръсотия.

Рейд усещаше кога нещата вървят на добре, затова мъдро си замълча и я последва смирено. Обаче това развитие на нещата не спря Грейс. То по-скоро я окуражи да продължи:

— Рейд, някой трябва да се заеме с този шериф.

Той не й отговори, но тя очевидно не забеляза това.

— Тази ситуация е скандална. Възмутителна. Алън ми каза, че Форд е един от онези нощни ездачи. Как е възможно такъв човек да има толкова голяма власт? А обществото му е поверило този пост, вярвайки в добрите му намерения и в това, че той ще спазва законите и нашата конституция. Това положение не бива да продължава. Чудя се дали едно писмо до губернатора ще свърши работа?

— Хората са го избрали, Грейс.

— Избрали! В такъв случай не е трябвало да го избират! Или поне на изборите наесен трябва да го прогоним! Да! Това е чудесна идея! Длъжни сме да окуражим всички негри да гласуват против Форд тази есен!

Рейд я погледна.

— Не се забърквай в тукашната политика, Грейс — предупреди я той.

— Хъм — каза тя, потънала в мисли. След това съсредоточи вниманието си върху него. Бяха крачили мълчаливо около минута.

— Сигурно забелязваш, че в сърцевината на този проблем стои възпитанието. Моралните ценности се набиват в главата на човек в ранна възраст. Малкото бяло дете трябва да бъде възпитавано да мисли самостоятелно, да мисли над това, което му се говори и което вижда, а не безропотно да приема несправедливостите в света. А що се отнася до младия негър, за него доброто образование има още по-голямо значение. Той е длъжен да се научи да чете и пише. Това е изключително важно за бъдещето му. Мисля, че е грешно това, че Джефри не ходи на училище. Трябва да има закон, който да задължава всички деца, независимо от възрастта, пола или расата им, да ходят на училище, докато не придобият определени познания. Ето го и пансионът на Хариет. Много ли те боли ръката?

Те бяха спрели на верандата. Рейд не откъсваше поглед от съвършения й профил през време на цялата й лекция, докато тя бе гледала улицата пред тях. Сега Грейс насочи погледа си към него.

— Е? Какво има?

— Защо си такава, Грейс? — Думите му бяха едва доловими.

Тя се изчерви.

— Защо съм такава ли? Ама че въпрос!

— Този въпрос явно те изнервя — прошепна той. — И възнамерявам да открия отговора му.

Той беше прав. Въпросът я изнервяше. Грейс му отвори вратата, но той настоя тя да влезе преди него.

Хариет беше в кухнята. Щом забеляза напръсканите с кръв сако и риза на Рейд, тя нададе вик на безпокойство и напълно забрави за обяда, който готвеше за своите наематели.

— Мили боже, Рейд, какво се е случило?

— Едно малко сбиване — каза Рейд и се засмя в себе си на това доста погрешно описание, докато гледаше как Грейс налива вода в един леген. Тя го сложи на масата.

— Хариет, имаш ли чисти парцали? Трябват ми.

Хариет гледаше ту Рейд, ту Грейс, после се усмихна широко.

— Разбира се, че имам.

Тя се върна от килера с няколко чисти ленени ивици.

— Веднага се връщам — каза тя и излезе забързано, като остави нарочно двамата сами.

Рейд не й обърна внимание. Той седеше на масата, обърнал длани към себе си и наблюдаваше внимателно Грейс, когато тя се наведе над него, след като бе натопила ленения плат във водата. Тя имаше съвършен, ангелски профил. Видът й мамеше, защото под него се криеше остър ум и силна разпаленост по въпросите за морала. Той реши, че никога не е срещал толкова необикновена жена. Помисли също, че смелостта й го плаши.

— Виж какво, Грейс, — каза той — ти не отговори на въпроса ми. Какво правеше там на крайбрежието? Сигурен съм, че не е възможно да си чак толкова неопитна, та да търсиш работа на Сребърната улица.

— Е, добре, не търсих работа — призна тя смутено. — Всъщност, правех проучвания.

— Проучвания! — Той се смая. Храбростта й наистина го уплаши. Рейд разбра, че без него тя е загубена. А, ако му стане любовница, той не само ще се грижи за нея, но и ще я защитава.

Очевидно бе, че тя се нуждае неотложно от някой, който да я пази да не се забърква в неприятности.

Миналата нощ, когато тази идея му мина за пръв път наум, той се въодушеви, но това усещане се смени бързо с чувство за вина и несигурност. Как да я накара да се съгласи и изобщо беше ли честно да се опитва да я убеждава? Едва успя да заспи. Разумът му поведе война с по-долните му потребности. Но днес не изпитваше вече никакви съмнения. Тя се нуждаеше повече от него, отколкото той от нея. Длъжен бе да я държи далеч от опасност, защото знаеше, че иначе тя ще изпадне в безнадеждно положение.

Грейс свърши най-сетне, вдигна очи и се натъкна на напрегнатия поглед на Рейд, който той бе приковал върху нея. Тя долови рязката промяна в него и се изправи нервно.

— Готово, свърших.

Започна да събира бързо изцапаните парцали.

Рейд се облегна на стола. Следеше всяко нейно движение. Тя имаше дяволски хубаво тяло. Дори зле ушитата й рокля не успяваше да прикрие това. Бе толкова дълго и стройно. Той си представи как изглеждат краката й, представи си колко дълги и снежнобели са те и как обгръщат твърдите му хълбоци, докато той прониква в нея. Тази игра на въображението доведе до незабавното му втвърдяване. Той реши, че това се дължи на въздържанието му от секс през последните няколко дена — твърде рядък подвиг за него, откакто бе открил тази удивително приятна дейност като тринадесетгодишен. После си спомни обвиненията на Грейс, че е прекарал с проститутка тази сутрин и се усмихна още по-широко. Беше се отбил там само за да си прибере парите, които му дължеше едно от момичетата. Каза небрежно на Грейс, докато тя се бе обърнала с гръб към него:

— Да те чакам ли долу след двадесет минути?

Тя се обърна бавно.

— Да ме чакаш ли?

— За да те заведа на обяд. Искам да те заведа на обяд, Грейс.

Всички инстинкти й нашепваха, че това е опасно. Знаеше, че трябва да изчака Алън да се прибере вкъщи и да хапне на спокойствие заедно с него. Не искаше нищо от този мъж. Но след това срещна погледа на Рейд, видя пак хубавите му сини очи и усети, че мрази чувството, което се надига дълбоко в нея. „В края на краищата“, помисли си тя, „останала съм почти без пари“. Не беше яла от сутринта и въпреки че ястията на Хариет бяха много евтини, те все пак се отразяваха на оскъдните й спестявания. Защо да не похапне безплатно? Ако не си намери работа, скоро ще има възможност да яде доста рядко. Това, разбира се, беше единствената причина да се съгласи да обядва с него.

— Добре.

Рейд се засмя беззвучно.

Двадесетте минути стигнаха, за да започне Грейс да се съмнява дати е взела най-правилното решение.

Напомни си, че той е пълна противоположност на всичко, в което тя вярваше. За него жените бяха източник на удоволствие. А това, че за Рейд Браг една жена не е достатъчна, правеше нещата още по-лоши.

Той бе южняк с предразсъдъци. А на всичко отгоре бе и тексасец. Тя си спомняше добре разговора между него и шерифа Форд. Рейд посвети цялото си внимание на това, което се случи на нея, бялата жена, а не на бедата, която сполетя черната продавачка. Трябваше да бъде честна пред себе си и да признае, че му е благодарна за помощта му, но той не постъпи в случая така, както на нея й се искаше. Насилието не беше подходящият отговор, макар че тя изобщо не се изненада от това, че той постъпи точно така. И беше сигурна, че той преувеличи последствията от нападението — някой друг със сигурност би спрял моряците, ако той не се бе оказал наблизо! Последното обвинение срещу него бе очевидният факт, че той не е нищо повече от безделник, скитник, комарджия и неразкаял се търсач на удоволствия.

— Станало ли е нещо, Грейси? — попита Рейд, когато тръгнаха по пътеката към улицата.

Тя не го погледна. „Имам нужда от тази храна“, напомни си тя. В същия миг й заговори някакво предателско гласче вътре в нея: „Той те защити и предпази, Грейс.“

— Грейс?

— Съжалявам — каза тя бързо и се изчерви от трепета, който усети. Този мъж се бе разгневил дотолкова, че се сби, за да защити нейното целомъдрие. Мили боже! Как може да си помисли такова нещо — та тя е просветена, модерна жена! Беше в състояние сама да се защитава!

„Но не и от моряците“, каза подигравателно вътрешното гласче.

— Грейс?

Тогава тя го погледна внимателно и забеляза, че той е сменил панталоните си и хубавия си тъмен костюм със сребриста брокатена жилетка и вратовръзка. Мекият полъх на приятен мускусен аромат докосна ноздрите й. Той я бе хванал за ръката. Докато слънцето проблясваше в гъстата му коса на ярки ивици, той изглеждаше не само изискан и елегантен, но и невероятно мъжествен и смайващо красив. Внезапно тя си представи с ужас колко безцветна изглежда до него и за пръв път през живота си й се прииска да носи хубава копринена рокля. В този момент забеляза кабриолета, който ги очакваше.

Със сигурност не беше виждала досега нещо подобно. Един великолепен дорест кон се дърпаше силно в ремъците и разтърсваше нетърпеливо глава. Сребриста грива се спускаше по рамото му. Кабриолетът беше лакиран в черно, имаше месингови украшения и блестеше ярко на слънчевата светлина. Кочияшът носеше ливрея и държеше вратата отворена. Отвътре всичко беше покрито с плюш и червена кожа.

— Рейд, откъде го намери това чудо?

Той се засмя от удоволствие.

— Само най-доброто е достойно за теб, Грейси.

Погледът му беше дързък и недвусмислен. Тя се изчерви и се загледа настрана.

Той й подаде ръка да се качи. Грейс знаеше, че това е смешно, но се почувства като кралица. Прокара ръката си по меката и будеща страстите кожа, когато екипажът се наклони под тежестта на Рейд. Погледна го бегло и видя, че той я наблюдава и се усмихва леко. Сключи бързо ръце в скута си и изправи рамене. Кочияшът затвори вратата, качи се на своето място над тях и кабриолетът потегли напред.

— Ще стане твой, ако го поискаш — каза Рейд.

— Какво?

— Ще стане твой, ако го поискаш.

Тя гледаше така, сякаш не е разбрала смисъла на думите му. Неговият поглед беше сърдечен.

— За мен е удоволствие да ти подарявам различни неща, Грейс.

Очите й се разшириха от изумление.

— Как можа да си го помислиш?

„О“, помисли си той, „само да знаеше какво съм намислил“. За нейна голяма изненада той почна да й посочва местните забележителности.

— Това е Дънлейт. Един англичанин, Джек Фарингтън, го е построил през 1843. През войната го сринаха до основи. Синовете на Фарингтън го изградиха отново почти такъв, какъвто беше по-рано.

— Прекрасен е — каза тя и протегна шия за последен бърз поглед към внушителния тухлен дом с колони.

— Това е Феърфакс — каза той и посочи друг плантаторски дом, този път бял и леко потъмнял от бурите. — Тук също дават стаи под наем. И тук управлява вдовица, мисис Берген. Но тя не е като Хариет.

Грейс го изгледа с любопитство.

— Тя е стара и лесно забравя. Мисля, че тя е почти на деветдесет години. Нейният слуга, един освободен негър, е вероятно още по-стар. И той забравя лесно. Но те са удивително сърдечни хора.

— Тогава няма значение, че забравят лесно.

Той я погледна.

— Не само че забравят да събират наема, което, длъжен съм да призная, не пречи на никого, но от време на време забравят да нахранят наемателите си.

Грейс се усмихна леко или поне се опита. Той се засмя беззвучно.

— О, горките — каза тя. — Колко ли са гладни. Усмивката му стана още по-сърдечна.

— Сега го измислих.

Тя не успя да се удържи и избухна в смях.

Погледна пак през прозореца. Този път ахна от удоволствие, защото видя за пръв път параход. Беше боядисан в червено и бяло, имаше три палуби и огромно лопатно колело. Името му беше Мисисипи Куин.

— О, прекрасен е! Къде отива?

— В Ню Орлиънс — каза Рейд, докато я гледаше.

— В Ню Орлиънс! За колко време се стига дотам? Пасажерите спят ли на борда?

— Да, разбира се — отвърна Рейд, когато кабриолетът спря. — Ще стигне за два дена и половина.

— Къде отиваме? — извика Грейс.

Рейд се засмя беззвучно.

— На разходка по реката.

Грейс отвори широко очи от изненада, когато Рейд я придружи до мостчето, като сложи собственически ръка върху лакътя й.

— Но, Рейд, не ми е възможно да отпътувам с теб до Ню Орлиънс!

Той се разсмя.

— Само ще обядваме. Кочияшът ще ни чака, когато слезем долу.

Погледът му беше едновременно въпросителен и развеселен. Грейс притисна ръка към сърцето си, което внезапно учести биенето си.

— Ох — едва си пое дъх тя. — Да, да, това ще ми хареса. Стори й се, че той остана доволен, когато те се качиха бавно по подвижното мостче.

— Хайде да се разходим по палубата.

— Добре — съгласи се Грейс и се обърна, за да изгледа една двойка. Жената блестеше в бял лен и дантела и държеше подходящ слънчобран. И те се разхождаха безцелно по палубата подобно на много други пасажери.

— Хайде — каза Рейд и я хвана за ръката.

Тя беше твърде заета да разглежда околната обстановка, за да обърне внимание на непристойното му държане. Отправиха се към предната част на кораба. Прозвуча силен шум от сирена. Грейс подскочи от изненада. Рейд запуши с ръце ушите й, когато ужасно пронизителният шум отекна отново. После дръпна ръцете си.

— Ужасно, нали?

— Защо беше това?

— Предупреждение. Тръгваме след десет минути — рече й той и отново я хвана за ръката.

Този път, тъй като стояха много близо един до друг и цялото й внимание бе насочено към него, тя усети допира на дланта му. Тя бе много едра и леко изпотена.

— Рейд — започна да протестира тя и се освободи внимателно, като се стараеше да не забелязва очевидното му объркване. Все пак той се държеше като джентълмен. Докосна лакътя й и те продължиха.

Застанаха един до друг на носа и загледаха пристанището и хамалите, които смъкваха различни товари. Топлият ветрец ги докосваше с лекия си полъх.

— Виж, Грейс — каза Рейд, прегърна я с ръка и я обърна.

Забрави, че трябва да му окаже съпротива, докато гледаше очарована как екипажът развързва въжетата на кораба и вдига подвижното мостче. Моряците работеха бързо и умело.

— Запуши си ушите, Грейс — помоли я настойчиво Рейд и тя се подчини тъкмо навреме, защото сирената на кораба изсвири отново. След това корабът започна да се измъква от кея.

— Вървим назад! — извика Грейс.

— Само докато навлезем в реката — обясни й Рейд. — Вече сме под пара.

Брегът се отдалечи. Носът започна да се върти бавно, докато не се обърнаха с лице на юг. В този миг параходът се понесе бавно надолу по реката. Ветрецът веднага стана по-хладен и Грейс вдигна лицето си към него с усмивка.

— Великолепно е — прошепна тя.

Рейд не откъсваше погледа си от обърнатото й нагоре лице.

Тя се бе хванала за дървеното перило. Беше се отдала напълно на удивителния миг, когато забеляза, че една от ръцете му лежи върху нейната. Това я върна обратно в реалността и тя си дръпна ръцете и ги сключи пред себе си. Погледна го крадешком. В погледа му се четеше такава страст, че дъхът заседна в гърлото й.

— Дори в този кок — каза тихо той — косата ти изглежда великолепно на слънце. Червено и златно, като жив огън.

Комплиментът беше мил и й достави почти толкова удоволствие, колкото и я разстрои.

— Не се сетих да взема шапка.

— Иска ми се да видя как ще изглежда, когато я пуснеш на свобода — каза той.

Въздействието му върху нея беше толкова силно, че й се стори, че сините му очи я държат в плен.

След това той развали красотата на мига, като хвана ръката й.

— По-добре ела да обядваш.

— Добре — отвърна бързо Грейс. — Това ми се струва добра идея.

Трапезарията се намираше на най-горната палуба. Обстановката беше като във всеки изискан ресторант, килимите бяха дебели и турски, стените — тапицирани с брокат, пердетата — копринени. Рейд помоли за маса до прозорците и сам й дръпна стола да седне. Грейс го гледаше втренчено, когато той седна, защото никога през живота й към нея не се бяха отнасяли по такъв начин. Беше като сън. Чувстваше се като момиче, което е отраснало в богаташка къща в Ню Йорк, и сега навлиза в обществото. Тя докосна снежнобялата ленена покривка на масата и се запита дали чашите са кристални, а приборите — сребърни.

— Позволих си да поръчам бутилка шампанско за двама ни.

Шампанско. Грейс никога не беше пила шампанско. Едва осъзнаваше какво й казва и не откъсваше поглед от него.

— Обичаш ли шампанско?

Тя усети, че ще се изчерви.

— Да, разбира се.

— Добре — каза той. Изглеждаше развеселен. — Защото и аз го харесвам.

Той посегна и покри ръката й със своята. Цялото тяло на Грейс се напрегна. Погледна в очите му и видя пак сърдечност — не похот, а нежна сърдечност. Объркването и лекият пристъп на паника се смесиха с други чувства, които бяха твърде сложни, за да ги определи.

— Грейс? — Рейд прекъсна размислите й. Кимна към прозореца. — Не изпускай гледката.

Грейс погледна покрай Рейд и се усмихна. Слънцето беше слязло ниско на запад, а две момчета караха сал надолу по Мисисипи. Не бяха на повече от тринадесет или четиринадесет години. Бяха боси, без ризи и в дочени комбинезони. Кожата им бе помургавяла от слънцето. Явно бяха излезли на риболов, защото въдиците им плуваха след тях. Когато Грейс ги погледна с усмивка, те седяха лениво и си бъбреха, смееха се и ядяха нещо от кошница. След това едното от тях скочи и извика. Грейс забеляза, че едната от въдиците му се е опънала от тежестта на някаква риба.

— Ох, те хванаха нещо!

— Наистина.

Тя се обърна с цялото си тяло, за да вижда по-добре. Момчето се опитваше да навие влакното на въдицата, за да извади улова си. Беше се превило от усилието и приятелят му сграбчи пръта, за да му помогне. Целите тела на момчетата почервеняха.

— Мили боже — възкликна Грейс. — Сигурно са хванали кит!

Рейд се изкиска.

Момчетата изтеглиха един пън. Объркването им беше пълно. Усмихнатата Грейс се обърна пак към Рейд.

— Жалко. Толкова исках да видя, че хващат нещо. Изглеждаше толкова забавно.

Рейд я погледна и се засмя беззвучно. Сините му очи блеснаха.

— Какво има? — попита тя.

— Почакай и ще видиш — каза той със закачлив глас.

Наляха шампанското. Грейс гледаше с любопитство и възбуда светлозлатистата течност, по чиято повърхност имаше малки мехурчета. „Шампанско“, помисли си тя с благоговение. Рейд вдигна чашата си. Грейс усети, че той очаква тя да постъпи по същия начин.

— За една необикновена жена — изрече тихо той, когато погледът му улови нейния. — За теб, Грейс. За теб, за този ден и за бъдещето.

Той чукна чашата си с нейната.

Сърцето на Грейс заби силно. Тя се постара да си напомни, че той е опитен развратник, и че тези думи му прилягат. Но изглеждаше толкова искрен. Тя отпи малко от шампанското. То й се стори леко и приятно.

— Одобряваш ли го? — попита той, като прикри смеха си.

— Много е добро.

— В тази бутилка е един от най-хубавите сортове на света — каза той. — И то любимият ми, признавам си.

Грейс пробва още веднъж и го сметна за твърде хубаво. Погледна към Рейд и се усмихна.

— До края на деня ще станеш познавачка на шампанското — каза той и сподави смеха си. — Какво ти се яде, Грейс? Какво ще кажеш за малко прясна риба?

— Добре, звучи ми чудесно — отвърна тя и отпи още малко шампанско. Рейд беше прав, то беше възхитително. И много отпускащо. Усещането беше божествено. Вдигна очи и забеляза, че Рейд отново я гледа. Тя отвърна на усмивката му. Очите му се разшириха от изненада и той светна от радост.

— Какво не бих дал да ми се усмихваш повече — прошепна той.

— Просто ме води на още речни разходки — каза тя.

Той онемя от изненада и се разсмя.

— О, мис О’Рурк! Да не би да флиртувате с мен?

Грейс се изчерви и закри устните си с ръка. Беше ли флиртувала? Започнаха да слагат някакво блюдо пред тях. Това я спаси от неловкото положение. Пред нея стоеше нещо подозрително на вид, което приличаше на желе и беше червеникавожълто. Когато видя изражението й, Рейд се разсмя.

— Това е черен хайвер, Грейс. Истинско лакомство за чревоугодника.

— Черен хайвер ли? — тя прочисти гърлото си. — Яйца от риба?

— Не мисли за него по този начин — той сложи малко върху бисквита. Грейс гледаше очарована. Той й я подаде, но Грейс се дръпна.

— За мен ли е?

— Не е възможно да пиеш от това шампанско, без да пробваш от черния хайвер — имаше нещо в очите му. То бе прекалено интимно. Грейс погледна бисквитата. Тя бе толкова близо до устата й — достатъчно близо, така че, ако разтвори устните си, той би могъл да я пъхне вътре. Тя я взе от него и отхапа предпазливо. Вкусът беше ужасен. Не искаше да наранява чувствата му, затова изяде това, което той й подаде, а после отпи голяма глътка вода.

— Е?

— То е много ъ-ъ… интересно.

— Трябва да свикнеш с този вкус.

— Несъмнено. А защо някой ще иска да свиква с вкуса на толкова ужасно нещо?

Рейд се засмя.

— Нямам представа. Ще ти разкрия една малка тайна — аз самият не успях да свикна с него.

Грейс се засмя.

— Тогава защо…

— Исках да го опиташ — в погледа му се четеше несигурност. Лекомислието в очите му изчезна.

Грейс също спря да се усмихва. Досмеша я от вида му.

— Благодаря ти.

— Станала си по-приветлива.

Погледите им се срещнаха.

— Трябва да направя едно признание — каза след малко Грейс, когато се бяха навели над великолепната сьомга соте.

— О, признание. И какво ти се налага да признаеш? — закачи я той. — Не, чакай! Желаеш нещо от мен, нали?

Тя се засмя.

— Не, не желая нищо от теб.

— О, но ти наистина каза, че желаеш нещо от мен. Да смея ли да помечтая, че такова желание съществува?

— Рейд, искаш ли да чуеш моето признание или не?

— Умирам от нетърпение да го чуя.

Тя се наведе напред.

— Никога не съм пила шампанско преди.

Той се засмя, взе ръцете й в своята и ги стисна здраво. Този път Грейс не се опита да ги издърпа.

— Знаех — изрече той тихо.

Тя се изчерви леко.

— Наистина ли?

— Разбира се.

— Изглежда знаеш прекалено много.

— Това е преимуществото да си с мъж от висшето общество.

Тя не отмести поглед, макар че знаеше, че е длъжна да го направи. Лесно можеше да си представи преимуществата му — чудесни, вълнуващи следобеди като този, следобеди, които би трябвало да са безкрайни, но за нещастие не бяха. Тя си спомни как той я целуна преди няколко часа. Устните му бяха твърди, но нежни и дори сега, докато си спомняше, нещо дълбоко в нея се стегна и изви на спирала.

— Грейс — каза той. Гласът му вече не бе лекомислен, а дрезгав. — Ти си прекрасна.

Тя знаеше, че това не е вярно. Беше готова да протестира. Вместо това не каза нищо, а се остави да я завладее магнетичният чар на мъжа пред нея.

— Още шампанско?

— Не, благодаря — каза тя и се облегна на масата. — Усещам леко замайване от него.

— Замайване ли? — подсмихна се той. — Харесвам начина, по който говориш, Грейс. На мен също ми харесва, че си се отпуснала.

Погледът му се плъзна нехайно над нея.

Отне й миг, за да се досети за какво намеква той. Не само непринуденият им разговор и другарското отношение, но и фактът, че тя седи по един неуместен начин — стойката й бе приведена! Дали не беше седяла така целият следобед? Смаяна от самата себе си, тя изправи рязко раменете си. Хвърли бегъл поглед наоколо в залата, но никой не им обръщаше никакво внимание.

— О, скъпи!

Той стисна раменете й и я бутна назад в стола.

— Отпусни се. Днешният ден е за теб, Грейс, само за теб. За твое удоволствие. Никой тук не го интересува дали гърбът ти е изправен или не. Не ти ли харесва да стоиш така?

Тя се подвоуми.

— Да — призна тя. — Добре се чувствам така. Да си седя така без грижи. Но, Рейд, това не е реално. Животът, който оставихме в Начез, е действителен.

— О, не, Грейси — каза тихо той. — Този живот е също толкова действителен и също толкова важен. Приятно е да водиш кампании за правата на жените. Но също толкова приятно е и бездействието и ти трябва да се научиш на него.

Тя примигва към него. Отначало реши да спори, но после се отказа. Не само защото се чувстваше прекалено добре, а и, тъй като допусна за миг, че е възможно той да има право.

Той разглеждаше внимателно покривката. Лицето му беше наведено надолу, дългите му пръсти поглаждаха ленения плат. Грейс гледаше гъстата му златиста коса и изпитваше неудържим порив да я докосне. Взря се в ръцете му, в силните му пръсти, които се движеха сега с такава лекота и си играеха с лъжицата. Познаваше силата, която криеха в себе си тези ръце. Но знаеше, че те могат да бъдат много нежни. Изведнъж й се прииска той отново да покрие дланта й със своята.

— Грейс — каза Рейд и вдигна очите си към нея. Напрежението в гласа му привлече цялото й внимание. — Ти ме привличаш силно.

Тя го гледаше озадачено. Той се наведе напред.

— Всичко в живота ми се промени от мига, в който те срещнах.

Цялото й тяло се напрегна, но в същото време сърцето й заби с внезапна радост.

— Искаш ли да узнаеш нещо, Грейс? — Въпросът му бе настоятелен. — Знаеш ли, че приключих работата си в Начез през миналата седмица? И знаеш ли защо останах?

Тя го гледаше с широко отворени очи.

— Да не искаш да кажеш… — тя дори не успя да го произнесе. Той пак се превърна в познатия чаровник. Независимо от това, нещо дълбоко в нея се изпълни с копнеж.

— Да, останах заради теб.

Грейс притисна ръка до гърдите си.

— Не мога да спя нощем, мисля само за теб.

Тя успя да се съвземе.

— Не можеш да спиш нощем заради многото си любовници.

Той се засмя въпреки волята си, после стана сериозен и посегна към нея. Докосна с пръст бузата й.

— Не съм бил с друга, откакто те срещнах.

Грейс знаеше, че по цялото й лице е изписано недоверие.

— Точно това искам да кажа — каза настойчиво той. — Желая те, Грейс. Искам да те прегръщам и да се грижа за теб, ден след ден и нощ подир нощ. Искам да те облека в най-фините копринени и сатенени рокли и да те окича с най-прекрасните бижута. Искам да те браня от опасностите и да те защитавам. Искам да те взема с мен в Ню Орлиънс, в Ню Йорк, в Париж… — той се усмихна. — Искам да се загубя в любовта ми към теб.

Сърцето на Грейс заби неудържимо в гърдите й. Тя не вярваше на ушите си, не вярваше на това, което й предлагаше този забележителен мъж.

— Ти искаш да се ожениш за мен? — чу се тя да пита недоверчиво.

Рейд се обърка от изненада.

— Скъпа — изрече дрезгаво той и незабавно възстанови равновесието си, — не съм готов още за брак, все още не. Но съм луд по теб, напълно съм полудял по теб. Позволи ми да се грижа за теб. Искам да се грижа за теб.

Объркването й нарастваше неудържимо. Внезапно едно зашеметяващо прозрение зае мястото му.

— Да не би да имаш предвид…

— Обещавам, че ще те направя много щастлива — каза Рейд и хвана с две ръце лицето й. — Виж колко хубаво си прекарваме днес. Ако ми станеш любовница за постоянно, никога нищо няма да ти липсва, никога. А ще имаш и моята мъжка закрила, която е даже още по-важна. Няма да съжаляваш, Грейс.

Грейс усети, че е стиснала здраво ръба на масата, сякаш за да потърси помощ от нея. Искаше й се да не е изпивала шампанското, което й беше непривично. То притъпяваше рефлексите й и забавяше реакциите й.

Той се наведе напред. Все още държеше лицето и. Очите му бяха блестящо сини.

— Кажи да — изрече пресипнало той.

Въпреки гнева и объркването, които я обзеха, нещо дълбоко в нея се стегна. Той се дръпна, за да я погледне изпитателно. Ръката на Грейс обви дръжката на чашата с вода.

— Мръсник! — изсъска тя. Сълзи изпълниха очите й. — Как смееш! Никога няма да стана твоя любовница!

А след това лисна съдържанието на чашата право в лицето му.

11

Грейс излезе тичешком на палубата. Едва не падна по стълбите от бързане. Внезапно изтрезня. Заговори високо. Беше напълно разстроена. Инстинктивно погледна над рамото си и видя, че Рейд хуква по стълбите и я следва решително по петите. Вместо да продължи да бяга, Грейс се закова неочаквано на място и се обърна. Ръцете й бяха свити в юмруци. Беше готова да води битка.

— Не смятам — изрече напрегнато Рейд, — че имаше сериозна причина да лисваш водата в лицето ми!

Веждите й се стрелнаха нагоре.

— Нямаше ли? Та ти ми нанесе обида! Направи ми възможно най-неприличното предложение! Никога през живота ми не са ме оскърбявали така!

Кой знае защо Рейд се съмняваше в думите й.

— Аз да съм ти нанесъл обида? — гласът му беше недоверчив. — Точно обратното.

Те се гледаха разярено. В очите им бяха избухнали сини и виолетови пламъци. Лицата им се намираха на сантиметри едно от друго. Бяха толкова близо, че носовете им почти се докосваха.

— Няма нищо оскърбително, Грейс, в това, че един мъж желае някоя жена, особено ако я желае така, както аз желая теб.

— Не се чувствам поласкана — отсече рязко тя.

— Трябва ли да се държа като някой лицемер и да се откажа от чувствата си? Да се преструвам ли пред теб и дори пред себе си, че те не съществуват? Това не ми е присъщо.

— Това, което е присъщо на вас — заяви леденостудено тя — не е присъщо на мен, мистър Браг!

Лицето му потъмня.

— Да не би да смяташ, че всеки ден правя такива предложения? Ще си призная откровено! Никога по-рано не съм издържат любовница — осведоми я накратко Рейд. — Смятах своето предложение за комплимент, Грейси.

— Комплимент ли? — тя не вярваше на ушите си. — Вие, мистър Браг, сте най-старомодният донжуан, когото съм имала нещастието да срещна през живота си!

Той стисна зъби.

— Просто ми кажи да, Грейс. Зная, че ти трябват пари. Ще ти дам колкото ти трябват. За мен ще е удоволствие. И повярвай ми, нашата връзка ще доставя удоволствие и на теб. Мога да те направя щастлива, Грейс.

— Ти ли?…

Грейс искаше да му се изсмее в лицето, но беше твърде объркана.

— Много се заблуждаваш, ако си въобразяваш, че мъж като теб може да ме направи щастлива!

— Разбирам — Рейд изскърца със зъби, а очите му блеснаха студено. — Не ти беше трудно да обсипеш Алън с целувки. Обичаш ли го? — запита той. — Ще се омъжиш ли за него?

Тя примигна.

— Не съм обсипвала с нищо Алън.

— Не ме лъжи, видях ви двамата заедно.

Тя го гледаше, без да има сили да му отвърне.

— Грейс, зная, че не си глупава. Ти дори не си направи труд да обмислиш предложението ми. Има и други предимства при такова споразумение, освен парите.

— Други предимства!

— Например закрилата — изтъкна той упорито. — Ти имаш нужда от мен, Грейс. Днешният ден го доказа.

— Целият днешен ден доказа, че ти си един безчувствен, безочлив и тесногръд мъжкар, подтикван в действията си само от най-долни телесни потребности!

Рейд си пое дъх.

— Това не е вярно, Грейс! Най-долните потребности ли ме ръководеха този следобед? Опитвам се да ти помогна.

— Да ми помогнеш? Като ме вкараш в леглото си! Ха!

Той сграбчи брадичката й. Очите му бяха студени.

— Не съм ти казвал нищо обидно досега, Грейс. А може би трябва да го направя.

Тя се отърси от него.

— Махай се — каза тя, но дълбоко в душата си се изплаши. Знаеше какво ще й каже. Ти си една превзета, ма стара мома. Мразеше тези думи.

Рейд отвори уста, но след миг я затвори.

— Мога да събудя страстта в теб, Грейс.

Тя почувства дълбоко облекчение, че той не й каза онези ненавистни думи.

— Нямам намерение да ти дам възможност за това.

— А ще дадеш ли възможност на Алън?

— Това — отвърна дръзко тя — не е твоя работа!

— Ще стане моя работа. Ако не се бях намесил днес, Грейс, щяха да те изнасилят. Спомни си за това!

— Не съм забравила. И мисля, че много преувеличаваш.

— Именно затова се нуждаеш от мен — каза мрачно Рейд. — Това твое дръзко държане ще те погуби някой ден!

— Ще разчитам на късмета си.

— Грейс, мисля — изрече нарочно бавно Рейд, — че ти се страхуваш от мен.

Тя застина на място.

— Мисля, че се страхуваш от мен, защото съм всичко, което твоят скъп Алън не е.

Тя сви ядно юмруците си.

— Мисля, че се страхуваш от мен, защото ме желаеш.

Тя се разгневи толкова, че едва съзнаваше какво говори.

— Харесвам Атън, защото той е всичко, което ти не си!

— Сега говори разумът ти — каза Рейд, — не сърцето ти.

— Никога няма да пожелая някой като теб!

— Лъжеш.

— Не — в очите й напираха сълзи. — Ти лъжеш! Тази вечер беше лъжа! Нищо друго, освен лъжа — ти непрекъснато ме мамеше! — тя вдигна полите си и хукна надолу по палубата.

За миг Рейд остана неподвижен и я загледа с отчаяно изражение, а след това се обърна към перилото. Удари го с юмрук. Болката му се понрави. След това тръгна след нея. Длъжен бе да постъпи така.

Тя бе на кърмата и гледаше разсеяно в лопатното колело. Не обръщаше внимание на водната струя, която докосваше лицето, шията и ръцете й. Сърцето му се сви при вида на сълзите й. Искаше му се да я притисне в прегръдките си, но знаеше със сигурност, че тя няма да му позволи. Приближи се към перилото и застана на няколко крачки от нея. И той се загледа в реката.

— Съжалявам, Грейс.

Тя подсмърчаше.

Той й подаде носна кърпа, но тя не я прие.

— Тази вечер не беше лъжа, Грейс.

— Именно това беше — каза тя, без да го гледа.

— Не беше измама — повтори той категорично. — Исках да се позабавляваш. Тази думичка удоволствие е толкова проста. И ти изпита удоволствие. Не ми казвай, че не си.

Тя избърса една сълза и го погледна бегло.

— Ти се опитваше да ме накараш да се отпусна дотолкова, че да приема безсрамното ти предложение.

Рейд не съумя да се удържи и се усмихна.

— Ако днес не те бях помолил да ми станеш любовница, щях да те помоля утре или някой друг път.

Гласът му омекна.

— Исках да прекараме заедно този ден и да му се радваме. Не се отказвай от това, което преживяхме досега.

Тя стискаше здраво перилото и гледаше речния бряг, който бе покрит с блата и кипариси.

— Денят беше хубав — призна тя.

— Ще прекараме заедно още много хубави дни, Грейс.

— Няма.

— Защо не? Приятно ни беше заедно.

— Защото не е редно.

Той се приближи.

— Не? Защо? Защото съм честен ли? Защото ти казах, че те желая? Сега знаеш истината. Казах ти, че съжалявам, Грейс, и още съжалявам — за това, че те разстроих. Но не съжалявам за това, че те помолих да ми станеш любовница. Ще те моля за това още много пъти.

— И аз ще ти отказвам още много пъти.

Той се усмихна леко.

— Аз съм невероятно търпелив.

Тя го погледна. Искаше й се гневът й да не се бе изпарил. Той се усмихна и докосна брадичката й.

— Лицето ти е мръсно — каза той и внимателно й изтри сълзите. — Единственото нещо, което не желая никога да ти причинявам, Грейс — каза той съвсем сериозно, — е да те карам да викаш.

— Тя го погледна.

— В такъв случай се опитай да ме разбереш — каза тя.

— С удоволствие — отвърна той.

Той я гледаше как спи.

В мига, в който се качиха на кабриолета, след като слязоха от Мисисипи Куин, Рейд загледа развеселено как Грейс се настанява на седалката срещу него. Той бе потупат мястото до себе си.

— Не искаш ли това място? — попита той с надежда в гласа.

Тя се усмихна, когато се досети какво означава тази нотка в гласа му.

— Благодаря ти, но и това е доста хубаво.

След няколко секунди тя вече спеше.

Бузите й бяха порозовели от слънцето, макар че бяха прекарали по-голямата част от късния следобед на закрито. Главата й се облягаше на гърба на седалката, точно на мястото, където той се съединяваше със страничната стена на кабриолета. Позата й изглеждаше доста неудобна. Кабриолетът навлезе в коловоза на пътя и Грейс се премести, без да се събужда. Рейд си свали сакото.

Сви го на нещо като възглавница, после коленичи пред нея й вдигна главата й с едрите си ръце. Очите й примигнаха и се отвориха. Тя започна да протестира.

— Шшт — прошепна той и пъхна дрехата под шията й. — По-добре ли е така?

Той се усмихна.

Тя му се усмихна сънено в отговор и затвори очи. Тя му отказа. Той си рече, че е трябвало да очаква подобен развой на нещата. Но, както й заяви, той беше търпелив или поне бе принуден да стане такъв към нея. А имаше твърдото намерение дочака тя да изрече заветната думичка, която той желаеше да чуе от нея. Но как да я убеди да приеме предложението му? Досега беше разчитал на логиката и разума и не бе постигнал успех, но винаги му оставаше в резерв способността да съблазнява.

Започна да се чувства виновен. Рейд знаеше, че трябва да я забрави. Знаеше, че се е държал като мерзавец. Грейс беше права — той е един егоист. Да, тя имаше нужда той да я защитава, нуждаеше се и от неговите пари, но беше една не особено млада и прекалено благопристойна стара мома. Длъжен бе да я остави на мира. Проблемът беше, че това не му се удаваше. Всъщност сега я желаеше повече от всеки друг път.

В никакъв случай няма да напусне Начез точно сега, не и докато Грейс е тук. Докато тя спеше, той реши да я наглежда отблизо занапред. Спомни си вика й за помощ този следобед и потръпна. Припомни си и какво му каза тя за шерифа. Усещаше с кожата си, че тепърва предстоят нови неприятности. Форд беше мръсник, и то отмъстителен. И ако Грейс се опита да промени положението, ще си изпати сериозно. Възможно бе и да я убият. Форд не беше добродушен. Едно е да организираш дамите в християнско дружество на въздържателите. Съвсем друго е да се опитваш да преобърнеш града с главата надолу, като предизвикваш всеобщо недоволство и влизаш в разпра с шерифа.

Той си спомни как тя му се бе усмихвала този следобед и то неведнъж, а много пъти. И постигна това само с една обикновена речна разходка. Ти ще се отпуснеш, Грейс, помисли си той сърдечно, и аз ще те науча как да се наслаждаваш на живота и на самата себе си.

Грейс беше такава загадка. Тя постъпваше различно от всички други жени, които той беше срещал досега. Това му доставяше невероятно удоволствие.

Кабриолетът навлезе в нов коловоз и Грейс изпъшка леко в съня си и премести отново свитото му на кълбо сако, което се измъкваше изпод нея. Главата й се бе извила в доста неудобно положение, но тя още спеше. Явно бе напълно изтощена от продължителното търсене на работа през деня, от следобедните преживявания и шампанското.

Рейд внезапно се прехвърли на седалката до нея и замени облегалката и прозореца със собственото си тяло. Грейс примигна.

— Спи, спи — й зашепна той. Едната му ръка я обви, а пръстите му погалиха гърба й. Положи внимателно главата й на гърдите си. Тя се сгуши в него и несъзнателно затърси най-удобното положение. Най-накрая главата й се озова в скута му, а тя се сви на седалката. Рейд нагласи още по-добре шала около раменете й и прокара палец по слепоочието й. Нямаше никакво съмнение. Тази жена му въздействаше като никоя друга.

Тя спа през цялото пътуване. Нямаше начин самият Рейд да подреме малко, не и с топлата и мека Грейс до него, която караше тялото му да се втвърдява и затопля, караше го да я желае, караше го да си представя мислено първия път, когато те ще бъдат наистина заедно. Опита се да мисли за нещо друго и да гледа през прозореца, но това просто беше невъзможно.

Приближиха Начез чак след полунощ. Рейд разтърси леко Грейс.

— Събуди се, скъпа. След малко пристигаме.

Тя примигна и се изправи замаяно. Рейд й се усмихваше. Още я прегръщаше с едната си ръка. Когато се разсъни, тя забеляза къде седи той. Премести се на другата страна, за да бъде по-далеч от него.

— В твоя скут ли спах? — възкликна изненадано тя.

— Послужих ти за много удобна възглавница.

Тя почервеня. Обърна се и погледна навън през прозореца, в ярката, огряна от звездите нощ.

— Мили боже!

— Ти беше много уморена, а по пътя много друсаше. Боях се, да не би да ти се схване вратът, както се беше изкривила на една страна.

Тя го погледна. В кабриолета беше тъмно. Само един фенер хвърляше бледа светлина. Беше тъмно и интимно. Току-що бе спала няколко часа, а главата й бе в мъжки скут. Грейс не знаеше какво да мисли. А сега беше още по-лошо, защото се бе събудила, а разстоянието помежду им бе толкова малко, че тя долавяше мъжкия му аромат. Вече не я докосваше, но тя още си спомняше допира на кожата му. Усети, че сърцето й бие лудо. А той я гледаше втренчено.

Тя хвърли лек поглед през прозореца и прочисти гърлото си.

— Днес прекарахме много добре, благодаря ти.

Той не й отговори.

Тя се загърна решително с шала. Внезапно изпита голяма благодарност към него за това, че я остави да поспи последните няколко часа. Как иначе би прекарала обратния път към Начез? Не смееше да го погледне, но усещаше, че той не снема очи от нея.

— Къде ли е Мисисипи Куин сега? — попита тя. Не се сещаше за по-подходяща тема за разговор. Знаеше, че думите й звучат глупаво. Но защо той не й отговаря?

— Колко остава до Начез? — тя дръзна да го погледне бегло. Сините му очи я гледаха пронизително. Той бе златист и великолепен под леката светлина на фенера. Тя преглътна и се загледа настрана.

— Остават няколко мили — изрече той. Гласът му бе ленив, провлечен и доста страстен. Изведнъж Грейс установи, че дъхът й е спрял.

— Няколко мили — повтори механично тя. — Не мога да повярвам, че съм спала досега! Колко дълго спах? — тя извърна лава и го погледна.

Това беше грешка. Погледът му накара сърцето й да спре да спре. Прекрасната му уста се отвори и той докосна бузата и с единия си пръст. Докосването беше възможно най-леко, но Грейс потрепери.

Той издаде звук, звук на силна вътрешна потребност, дрезгав стон.

Грейс се озова в обятията му.

Докато я прегръщаше, той за миг се взря в очите й. В неговите пламтеше ослепителен блясък. След това я притегли към себе си, към твърдото си и горещо тяло. Устата му затърси с копнеж нейната. Още от първия миг Грейс вдигна ръцете си пред гърдите му и обърна лицето си настрани.

— Моля те — изпъшка той. — Позволи ми да те целуна, Грейс. Само целувка, само една целувка…

Тя едва съобразяваше какво става. Знаеше, че това, което правят, е грях. Устата му се движеше над извивката на бузата й и докосваше ухото й. Тя ахна, когато усети прилива на горещи чувства в душата си. „Само една целувка“, каза й едно гласче. Нищо няма да стане, ако го целуне веднъж!

За пръв път Грейс отвърна на неговия плам. Тя обърна лицето си към него и отвори очите си. При вида на неговото напрегнато и възбудено лице, тя загуби ума и дума. А когато устата му докосна нейната, тя се уплаши, че ще припадне.

— Грейс — изрече той тихо, но рязко. — Отвори, скъпа, отвори си устата за мен — и ме пусни.

Тя се подчини механично. Езикът му докосна нейния. Грейс я побиха тръпки. Свитите й на юмруци и притиснати в гърдите му ръце се отпуснаха и разтвориха. Гърдите й пламнаха и се втвърдиха, щом докоснаха неговите. Рейд я прегърна още по-силно. Устата му помръдна леко, но това беше заблуждаващо движение, защото езикът му навлезе в нея, отново и отново, в ритъм, който породи вълни от удоволствие, които заляха слабините й. Рейд спусна ръцете си надолу и я хвана отзад.

Тя ахна, когато усети, че едрите му ръце се протягат и притискат интимните й части. Не беше и сънувала, че е възможно да съществува подобно докосване. То я накара цялата да пламне. Докосна колебливо и свенливо езика му със своя. Слиса се от бурната му реакция. Цялото му тяло се напрегна, а той я хвана още по-силно. Ръцете й се плъзнаха по ризата му. Езиците им поведоха борба и се преплетоха. Ръката на Рейд се хлъзна по бедрото и кръста й и я замачка неистово. След това се вдигна неприкрито и обгърна гърдата й. Ръката му спря. Грейс трепереше. Искаше й се той да продължи да я докосва.

— Я да видим какво има тук — каза той. Пръстите му проникнаха под дрехите й и докоснаха лененото бельо, което тя носеше.

Докато й се струваше, че е погълната от горещата пелена на тяхната страст, Грейс чу думите му, но беше твърде смутена, за да започне да обсъжда толкова интимна тема като бельото си. Докосна китката му, за да го накара да прекрати изследванията си, но ръката му обхвана плътно гърдата й и я натисна нежно.

Главата на Грейс се отметна назад към седалката. Тя затвори очи. Единственото нещо, което усещаше, бе нажежено червено желание и мъчително удоволствие. Палците му очертаха малки кръгчета около зърната й, и скоро започнаха да я стискат и да й причиняват болка. Усещаше как се притискат и към памучните й дрехи. Тя изстена страстно.

— Да, скъпа — прошепна той, а палците му докоснаха внимателно стегнатите връхчета. Грейс изпъшка.

Неочаквано той разкопча плавно и умело многобройните миниатюрни копчета на корсажа й. Грейс знаеше, че е длъжна да му окаже съпротива. Но когато се опита да извика, устата му покри нейната. Езикът му се притисна в нейния и я заля с още удивителни и невероятно пламенни усещания. Той разтвори роклята й и свали корсета.

— Господи, Грейс — възкликна той, когато пред погледа му се появиха едрите й разкошни гърди с големи кораловочервени зърна. — Защо криеш тази красота?

Пое си рязко дъх и сведе глава. Езикът му започна да я милва. Грейс изпъшка. И нададе вик, когато той пое зърното в уста го засмука.

Усети, че ръката му се плъзга по леката извивка на корема й, под полата й. Само два тънки слоя памучен плат го отделяха от кожата й. Ръката се спусна още по-надолу. Явно имаше ужасни намерения. Пръстите му се пъхнаха интимно между бедрата й, после се смъкнаха надолу и напипаха набъбналата и влажна плът през бельото. Той я притисна още по-силно.

Главата на Грейс се изправи. Очите й се отвориха широко. Неговата глава все още беше приведена над оголената й гърда. Той още смучеше едното й зърно. Пръстите му се хлъзнаха във влажните гънки на нейното тяло, като пренебрегваха памучните препятствия по пътя си. Той я галеше и проникваше в нея. Грейс вдигна ръце и ги притисна неистово в раменете му. Паниката й вдъхна нови сили. Трябваше да спрат веднага!

Главата на Рейд се изправи, а ръцете му се вдигнаха от нея. Очите му бяха яркосини и блестяха като брилянти.

— Грейс — изрече хрипкаво той.

— Моля те, спри — замоли тя отчаяно, докато дишаше тежко.

Той също дишаше тежко. За миг не помръдна. Тя виждаше, че той се бори със себе си. След това дръпна едновременно и ръката, и корсажа й.

— Аз ще го оправя — извика тя и се обърна с гръб към него, сети, че той се оттегля от нея на седалката от другата страна на кабриолета.

Ръцете й трепереха. Не успя да закопчае малките копченца. Опита отново. Беше останала без дъх, тресеше я, бе уплашена, ужасена, засрамена и във висша степен объркана! Задави се от отчаяние. Звукът прозвуча като хълцане, а тя забеляза, че е закопчала погрешно копчетата.

О, да му се не види дано!

— Позволи ми — каза той, а топлите му ръце се приближиха до раменете й изотзад. — Позволи ми да ти помогна.

Грейс почувства, че ще извика и поведе борба със себе си. Ръцете му, които едновременно успокояваха и разпалваха страстите й, я закопчаха.

— Всичко е наред, Грейс — каза той. — Повярвай ми.

— Не разбирам — успя да промълви тя, докато се взираше механично в скута си.

Той я прегърна още по-силно.

— Ти си жена, Грейс — рече той. — Може да бягаш от този факт през целия си живот, но аз съм мъж и няма да ти позволя да продължаваш да бягаш от него.

Тази нощ тя не успя да заспи, а само се мяташе неспокойно в леглото.

Преживяваше отново всеки миг от дългия ден — безуспешното търсене на работа, боя, с който Рейд я защити от двамата моряци, разходката по реката и най-накрая разтърсващите му целувки в кабриолета. Нямаше сили да се откъсне от последния спомен. Точно на него се спря вероломното й съзнание.

Думите му отекваха. „Ти си жена, Грейс… аз съм мъж. Няма да ти позволя да продължаваш да бягаш от това…“

Тя се обърна и легна по корем. Разбира се, че е жена. И не е бягала от този факт, нали? Тогава защо е така неспокойна и объркана? И защо част от нея жадува да се озове пак в обятията му?

Никога през грижливо подредения си живот не бе губила дотолкова контрол над положението.

Трябваше да спре да мисли за този мъж и да си представя различни нелепости. Да, безспорно това беше начинът за разрешаване на проблема. Тя умишлено прехвърли мислите си върху проблемите на Начез. Един от тях беше шерифът Форд.

Алън й каза, че Форд налага закона с железен юмрук. Тя се ужаси, но не се изненада. В края на краищата човек, който предвожда нощните ездачи, със сигурност прибягва до заплахи и физическо насилие. Как да спре такъв човек? Искаше й се да знае колко от градските жители са на страната на Форд и колко не са, но се боят да го признаят. Алън предположи, че има местни хора, които не одобряват тактиката и целите на нощните ездачи. Сигурно има начин да подтикне тези хора към действие.

Грейс се обърна настрани и облегна лицето си на ръката. И Алън, и Рейд не биха одобрили действията й. Тях изобщо не ги интересуваше положението в града, а то бе възмутително. Сигурна бе, че някой трябва да направи нещо, иначе Форд ще продължи да тероризира жертвите си. Помисли си, че всъщност проблемът да се намери някой, който да се противопостави на Форд. Някой, който не се страхува от него. Някой, който, ако се наложи, ще направи и невъзможното, и няма да остане длъжен никому. Някой като Рейд Браг.

Тя се изправи като свещ в леглото. Ама, че смешно! Той беше южняк и това проваляше замисъла й дори ако той отговаря на всички други критерии. Тя беше почти сигурна, че той гласува за демократите като повечето хора от неговото съсловие, а демократите бяха виновни, че хора като Форд и нощните ездачи имат такава власт и влияние. Политическите разделителни линии бяха съвсем ясно очертани. Републиканците тук бяха политици пришълци от Север и янки. Те бяха прокарали всички реформи и граждански права след войната, а демократите се бяха сражавали с тях и бяха направили отчаян опит да запазят на всяка цена последните остатъци от „добрия стар Юг“. По дяволите! Колко лошо бе, че той не е републиканец. Сърцето й заби силно.

Хората имат мнение. То може да се промени. И някак си, чисто инстинктивно, тя усещаше, че ще успее да го накара да промени своето.

О, боже! Не е ли прекалено високомерна, щом е толкова уверена, че ще постигне това? Защото, ако успее да го убеди, той ще бъде идеалният противник на шерифа Форд!

„Ти можеш да ме превъзпиташ“, й каза той преди няколко часа с дрезгав и страстен глас.

Бузите й пламнаха. Той не се държеше сериозно. Изобщо не беше сериозен. Макар че нямаше голям опит, тя разбираше без усилие неприкритите му сексуални намеци. Те бяха единственото нещо, към което той се отнасяше сериозно!

Но не беше ли посветила живота си на просвещаването на другите? Ако забрави за миг, че този хубав развратник я желае, ако се отнася към него като към всеки друг, без колебание ще се опита да го накара да разбере някои основни истини.

Но той е хубав, ужасен измамник е и я помоли да му стане любовница. Дали тези обстоятелства няма да му попречат да бъде по-податлив на внушенията й? И какво толкова ще стане, ако опита? Докато сърцето й биеше силно, Грейс притисна силно колене към гърдите си.

Ще се опита да превъзпита Рейд Браг!

12

— Хариет, какво знаеш за Рейд Браг? — попита възможно най-нехайно Грейс. Беше сутринта на следващия ден. Кой знае защо вътрешно се бе напрегнала, а душата й вибрираше като опъната тетива. От днес започваше опитомяването на лъва!

Хариет, която тъкмо пълнеше чашата за кафе на Грейс, докато седяха в кухнята, застина и остана неподвижна. Очите й блеснаха.

— А ти какво искаш да знаеш?

Грейс се изчерви.

— Не е това, за което си мислиш.

А след това запита, като се изчерви още по-силно:

— Той слезе ли вече?

Хариет се изкиска.

— Отдавна слезе и излезе. Недей да се стесняваш, Грейс. Ти не си първото момиче, което се е подмамило от трапчинките му.

— Не, наистина не си интересувам от това, за което мислиш.

Хариет беше сладкодумна. Грейс узна, че той е израснал в ранчо в Западен Тексас, че произлиза от добро семейство, и че е постигнал големи успехи в бизнеса.

— Той е добър човек, Грейс, но не се мами от закачките и флиртуването му — посъветва я Хариет.

Грейс се изкашля, за да прикрие удоволствието си от доброто мнение на Хариет за него. Тя никога нямаше да повярва, че той е разумен и почтен, но явно беше такъв.

— Всъщност откога го познаваш?

— Познавам го, о, от дванадесет или тринадесет години. От войната.

Щом забеляза объркването на Грейс, тя продължи:

— Той яздеше заедно с едно от моите момчета в полка на Уокър.

Грейс я гледаше втренчено.

— Да не искаш да кажеш, че Рейд е участвал във войната?

— Разбира се, че е участвал.

— Но по това време той трябва да е бил малко момче!

Той избяга и тръгна след големия си брат, когато бе на петнадесет години. Помоли някой път Рейд да ти разкаже тази история. Той не обича да говори за това. Всъщност кой ли обича да говори за войната, но неведнъж съм го чувала да споменава този случай.

Обърканата Грейс се обърна настрани. От една страна, се ужаси при мисълта, че той се е сражавал за Юга и неговите институции, защото знаеше, че това допълнително ще усложни задачата й. Същевременно имаше нещо твърде привлекателно в историята за малкото момче, което последвало по-големия си брат и отишло с него на война.

— Хариет? — изрече Грейс. — Съгласна ли си да закача под твоята пощенска кутия табела, че тук има шивачка?

— Смяташ да почнеш работа като шивачка?

— Нямах много късмет вчера, докато си търсех работа.

— Нямам нищо против да сложиш табела, но, скъпа, не смятам, че ще получиш достатъчно поръчки, за да си платиш наема, а на всичко отгоре и да пратиш нещо вкъщи на майка ти.

— Точно от това се боях — заяви мрачно Грейс.

Привечер тя се срещна с дамите при Сара, за да организира първия поход за борба с пиянството. Насрочиха го за събота следобед — време, в което баровете са препълнени. Днес, обаче, съзнанието й бе заето с други грижи, защото този следобед тя възнамеряваше да издири Рейд и да започне да осъществява и двете си цели — да го превъзпита и да го настрои срещу шерифа Форд. Затова тя си тръгна по заобиколен път от дома на Сара. Искаше да мине покрай офиса на шерифа на Главната улица.

След дълго обикаляне намери Рейд в хотел „Сребърната дама“. Сградата красеше върха на стръмнините над Сребърната улица и имаше изглед към мудно течащите води на Мисисипи. Тя си спомни, че е чувала Хариет да казва, че той си е наел стая тук. Досега това не бе имало значение, но ето че тя се озова на входа й и започна да надзърта вътре, изненадвайки и самата себе си. В прекрасно обзаведената стая, която бе богато тапицирана с брокат и коприна, имаше легло с балдахин, килими от Обюсон и плюшени завеси, както и масивно бюро от палисандрово дърво. Бюрото беше отрупано с документи, поща, папки и диплянки. Очевидно Рейд бе превърнал този апартамент в свой офис.

Той се бе облегнал на стола си и очите му мигновено се отвориха широко от изненада, когато я забеляза.

Грейс си спомни интимните моменти от миналата нощ — страстното му докосване, еротичното нахлуване на езика му, устата му върху гърдата й. Но сега не беше време за спомени. Тя се изчерви, но нямаше сили да избяга от ведрия му поглед.

Той се изправи с усмивка на уста. Усмивката му бе сериозна, дори агресивна и Грейс разбра, че и той си е спомнил за тяхната целувка. Искаше и се да се обърне и да избяга. Вместо това изправи гордо рамене и си пое дълбоко дъх.

— Не искаш да ме отбягваш, а? — закачи я той.

Тя чуваше силното туптене на сърцето си и се запита дали и той го чува. Усети, че казва:

— Искам да обсъдя нещо с теб.

Лицето му клюмна престорено. На него се изписа едно чисто момчешко объркване.

— Не ти ли липсвах? — попита дрезгаво той.

— Рейд — каза рязко тя, като се стараеше да не гледа устата и изящно изваяните му устни, и да не си спомня как те я докосваха и й се радваха. — Преди всичко ми позволи да ти благодаря за вечерята вчера и за разходката по реката.

Той се приближи нарочно бавно. Грейс си заповяда да не отстъпва назад.

— Благодари ми отново — каза той. Погледът му не се откъсваше от очите й и ги пронизваше. Ръцете му хванаха нейните. Той я притегли в стаята и затвори вратата с крак.

Тя вдигна ръцете си, за да го отблъсне. Но, кой знае защо, пръстите й се сключиха около китките му и се притиснаха в тях. Той се взираше в устните й и Грейс осъзна, че всичко, за което й се удава да мисли, е как да го целуне.

— Трябва да поговорим — изпъшка тя. Сърцето й биеше лудо.

Той се усмихна леко и я пусна.

— Мисля, че не си струва да си губим времето с приказки.

Тя се изчерви.

— Търсих те преди малко — каза той. Отдръпна се, сложи един стол пред бюрото и й го посочи. Грейс се остави да я настани в него. Очакваше Рейд да седне на своя стол зад бюрото. Вместо това той се облегна безгрижно на ръба на бюрото, отдясно на нея. За пореден път Грейс забеляза, че панталоните му са прекалено опънати и прилепват плътно към силните му крака и очертават ясно мъжките му атрибути. Веднага се загледа в пода.

— Търсил ли си ме? — запита тя. Стори й се, че нещо е заседнало в гърлото й.

— Да, исках да те заведа на обяд. Яла ли си?

— Да, в дома на Сара Белели.

— Е, във всеки случай не си дошла — изрече той с надежда в гласа, — за да обсъдим предложението ми?

Един миг й стигна, за да си събере мислите.

— Твоето предложение? Да ти стана любовница? О, не, категорично не!

— Грейс, знаеш ли, че винаги получавам това, което искам?

Тя кръстоса погледа си с неговия. Той не се перчеше. Говореше истината или поне това, което смяташе за истина. Това я разтревожи. Или я изпълни с трепет?

— Този път няма да успееш — заяви уверено тя.

Усмивката му блесна като светкавица на лицето му.

— Пак ли ме предизвикваш? Не се ли отучи?

— Не те предизвиквам — отвърна тя по-спокойно, отколкото се чувстваше. — Просто констатирам факта.

Той се засмя. Плъзна се надолу и застана прав.

— Е, добре. Да обсъдим, без да бързаме, това, за което си дошла. Хвана я за ръката.

— Къде отиваме? — попита тя с лек ужас и известна възбуда, когато си спомни за часовете, които бяха прекарали заедно вчера.

— Имам изненада за теб — каза бодро Рейд. — И ако тя не ти хареса, обещавам да те върна веднага.

Тя прехапа устни и го погледна неуверено, докато слизаха на долния етаж.

— Каква е изненадата? — чувстваше се почти като шестгодишно дете на Бъдни вечер.

— Ако ти кажа предварително, няма да има изненада — той я тупна леко по изгорелия от слънцето нос. — Боли ли? Виждам, че днес носиш шапка.

— Наболява малко.

— Ще ти дам един мехлем — каза Рейд и я улови за ръката. Вече вървяха по улицата.

— Рейд — прошепна Грейс и се огледа. — Всички ни гледат!

Той се усмихна.

— Не ми ли е позволено да ухажвам дамата на сърцето си?

До този миг сърцето й се носеше на крилете на радостта. А в следващия я обля вълна на дълбоко разочарование. Той си играеше своите игри. Не я ухажваше. Искаше да му стане любовница. Това стана ясно още вчера. Дръпна ръката си. Той я изгледа насмешливо.

Продължиха да крачат мълчаливо.

— Какво има, Грейс? — попита най-накрая Рейд.

— Нищо.

Той я поведе по една тиха улица. Къщите края нея стигаха до там, откъдето пред погледа се появяваше река Мисисипи. Улицата свърши. Рейд я хвана за ръката.

— Къде отиваме?

Той не й отговори, а само й се усмихна очарователно. Не пусна ръката й, но този път Грейс не протестира. Пътеката до брега беше камениста и неравна. Изпита благодарност към Рейд за това, че й помогна.

Мисисипи се плискаше край песъчливия бряг. Очите на Грейс се отвориха широко от изненада, защото на брега бе изтеглен един дълъг сал. Видя, че в него има рибарски въдици, ведра, кошче и одеяло.

— Какво значи всичко това?

— Ти каза, че ловенето на риба ти изглежда приятно — намигна й той.

Тя сложи ръка над сърцето си, което подскачаше неудържимо.

— О, така е, наистина, но, Рейд, какво си намислил?

— Да идем за риба, разбира се.

— Не мога.

Той се засмя беззвучно.

— Защо не можеш?

— Ами — просто така не се прави.

Той изсумтя.

— Хайде, Грейси, седни на онзи пън и си свали обувките.

Тя го гледаше изумено.

— Какво?

Самият Рейд вече седеше и смъкваше с очевидно удоволствие високите си ботуши.

— Хайде. Какво чакаш?

Тя не помръдваше. Това беше невероятно! Гледаше как се появяват босите му пети и глезени. Той си нави панталоните чак до колената. Тя се загледа в краката му, в твърдата, мускулеста извивка на прасеца. Затвори си очите, за да не го вижда.

— Добре — каза той, сне сакото си и го захвърли небрежно на земята. Там се озова и жилетката. — Не си сваляй обувките. Все ми е едно. — Той си нави ръкавите на ризата до лактите и й се усмихна лъчезарно. — След вас, мадам.

Тя погледна сала и тихата река, която течеше покрай тях. О, струваше й се толкова хубаво! Но…

— Рейд, просто не знам.

— Винаги мога да те отвлека — закачи я той.

— Добре, ще дойда — реши тя в същия миг.

Той сложи цялото им снаряжение на сала и опъна одеялото в единия край. Започна да спуска сала във водата. Мускулите на раменете и гърба му се издуха, докато той го буташе по пясъка. Хълбоците му също се стегнаха и изпънаха, докато салът не се хлъзна в реката. Грейс се загледа настрани. Сети се със закъснение, че трябваше да направи това по-рано. Салът заплува на място. Задържаше го въжето, с което бе завързан за едно дърво на брега. Рейд нагази във водата.

— Много добре — каза той и посегна към нея.

Беше твърде късно, когато тя изкрещя в знак на протест. Вече се намираше високо в ръцете му.

— Какво правиш?

— Ти не си събу обувките — заяви той. Устата му се намираше до ухото й, когато той прецапа през водата до сала.

Тя неусетно се притисна до него.

— Не мисля…

— Хъм — каза той, а устните му докосваха леко слепоочието й. — Приятно ми е, че не си свали обувките, Грейс.

Преди да получи някакъв отговор, той я стисна още по-силно. Цялото й същество се изпълни с неговия аромат, допир и глас. Той я пусна на сала. Тя го държеше здраво, докато салът се клатушкаше неустойчиво.

— По-добре стой на колене — посъветва я той. Грейс така и направи, и се хвана здраво за дъските. Усмивката му беше сърдечна, а трапчинките — дълбоки. Когато той се втурна към брега, я обзе паника.

— Къде отиваш?

Да отвържа сала от брега — каза той. Панталоните му се бяха намокрили, както и ризата, която бе прилепнала за твърдото му тяло. Но той сякаш не забелязваше това. Грейс се премести предпазливо в седящо положение, след като той отвърза сала и притича до нея. Водата опръска роклята й, но тя се усмихваше. Той блъсна сала навътре в реката, а след като течението ги подхвана, и той се качи на него. Салът се клатушкаше подозрително и за миг Грейс се уплаши, че ще падне в реката. Но след това той заплува напред и тя си отдъхна. Рейд се беше отпуснат до нея. Намираше се толкова близо, че босият му крак докосваше глезена й. Водата по лицето му искреше.

— Е? Как ти се струва?

Тя се огледа и се усмихна. Те се носеха покрай къщи, ливади и пасящ добитък. Грейс вдигна лицето си към слънцето и вдъхна от околните аромати. Следобедът беше удивително прохладен и благоуханен.

— На какво ми мирише?

— На крави.

Тя го смушка с лакът, защото не се долавяше и най-лекия полъх на тор. Той се засмя.

— Не, наистина. Кажи ми.

— На орлови нокти. Пробвала ли си някога орлови нокти?

— Орловите нокти не стават за ядене!

— Така ли? Ще видиш.

Тя го погледна недоверчиво.

Той я научи как да слага стръв на кукичката на въдицата. Макар че на Грейс не й хареса, тя реши твърдо да не се държи претенциозно. След това й показа как да хвърля въдицата. Слънцето вече се бе издигнало високо в небето и печеше яко. Въженцата им се носеха подир тях. Рейд разкопча ризата си. Грейс незабавно се загледа настрани. Взираше се навсякъде другаде, само не и в широките му и силни рамене, които бяха покрити от косата, която падаше надолу. Той се облягаше на лакти. Практически бе легнал. Явно се чувстваше тук като у дома си. Тя седеше грижливо изправена със събрани колене. Облягаше се на ръцете си. Беше много горещо.

Грейс изгледа върха на черната обувка, която се подаваше изпод полите й. Тя го размърда. Колко ли е приятно да ходиш боса? Докосна с пръст яката на роклята си. Тя я стягаше. От нея започваше да я сърби шията. Вдигна очи към слънцето. Когато погледна Рейд, забеляза, че и той я гледа.

Той я озари с усмивката си, стана и потопи единия си крак в реката.

— М-м — каза той и се изсмя тихо. — Колко е хубаво и студено.

Тя прехапа устни и се загледа встрани, но го чуваше как потопява крака във водата. После една струйка от водни капки плисна лицето й отстрани. Тя се стресна и се извърна. Заля я още вода. Щом я усети, веднага възмущението й изчезна. О, водата наистина беше прохладна, мокра и чудесна!

— Хубаво е, нали — каза с усмивка Рейд.

— Много — тя гледаше към крака му, който той още държеше потопен в реката. Изведнъж го вдигна и запрати нова водна струя към нея. За своя изненада тя се засмя от сърце. Роклята й беше съвсем мокра.

— Събуй си обувките, Грейс — каза Рейд.

Тя плъзна очите си встрани от него. Да ги свали ли? Никой няма да разбере — никой, като изключим самата нея и Рейд Браг. А ще й бъде толкова удобно!

— Добре — каза тя и го погледна бегло. — Мисля, че ще се събуя.

Той още лежеше по гръб с един крак във водата. Не каза и дума. Грейс се огледа, за да се увери, че никой друг не я гледа. Започна да разкопчава обувката си. Веднага се почувства неловко. Знаеше, че той я гледа. След като разкопча всички копчета, се подвоуми. После се обърна рязко с гръб към него и я свали. Зае се с втората. Когато и тази обувка се присъедини към първата, пред нея се появи нов проблем. Искаше да си събуе чорапите, но не можеше да стигне до жартиерите на коленете под полите си, за да ги откачи оттам. Сърцето и заби лудо. Е, добре. Тя потопи във водата обутия си в чорап пръст. Рейд се обади.

— Няма да гледам. Събуй си чорапите. Тук няма никой друг, освен теб и мен, Грейс.

Нямаше сили да го погледне. Беше твърде почервеняла.

— Добре съм, благодаря.

— Грейс — каза Рейд и коленичи зад нея. Гласът му беше вежлив. — Аз не съм някой прост селяндур.

За миг тя се обърна, а после разбра какво се опитва да й каже той. Рейд имаше голям опит. Беше виждал доста глезени и жартиери. Но защо тази мисъл я караше да се чувства отвратително?

Той прошепна в ухото й:

Ако не си свалиш чорапите, ще те хвърля в реката!

Тя не се удържа и се засмя.

— Няма да посмееш!

— Много сте смела, мис О’Рурк!

Дали ще посмее?

— Затвори си очите.

Той въздъхна дълбоко. Още беше зад нея. Грейс не го гледаше от мига, в който започна да си събува обувките, но долавяше ясно всяко негово движение. Сега тя очакваше той да се оттегли в края на сала. За нейно възмущение той стисна раменете й и целуна тила на шията й. Едва тогава се отдалечи. Сърцето й заби силно в отговор на леката му целувка. Тя си свали чорапите, сгъна ги грижливо и ги сложи в обувките си. После топна пръст във водата и го завъртя насам-натам. Усмихна се. Потопи целия си крак. Засмя се весело.

Рейд се премести и седна до нея. Протегна и двата си крака. Едното от колената му блъсна нейното. Тя го погледна. Той й се усмихна в отговор и запляска нагоре-надолу във водата. Грейс потопи и другия си крак и започна да ги люшка безцелно като Рейд. Наистина беше чудесно!

Носеха се по водата, потънали в дружелюбно мълчание, докато салът не се наклони.

— О! — извика Грейс, докато Рейд я прегръщаше.

— Хванала си някаква риба — каза Рейд.

Тя коленичи и видя, че едно от въженцата се е опънало.

— О, не, на твоята въдица е, Рейд!

— Не, не е — каза той — на твоята е. Бързо, Грейс, хвани въдицата. Ще ти помогна.

Тя се вълнуваше. Вдигна въдицата и усети тежестта на улова на края й.

— Сега какво да правя? — извика тя.

Рейд застана зад нея.

— Движи я нагоре-надолу, докато не измъкнем рибата от водата.

Доста се поизпоти. Рибата се бореше с нея. Рейд стоеше зад нея с ръце на кръста й. Държеше я, докато тя се мъчеше да издърпа рибата. Когато от водата излетя най-накрая една сребърна дъга, тя изкрещя нетърпеливо.

— Виж!

— Виждам. Ама че е голяма. — Рейд се засмя беззвучно, улови въженцето, а после и рибата. Вдигна я нагоре към нея. — Е? Какво ще кажеш?

Тя светеше от радост.

— Първата ми риба! Ще я изядем ли? Става ли за ядене?

— О, да, разбира се, че ще я изядем — каза Рейд. Смени кукичката и прибра рибата във ведрото. Грейс отново започна да слага стръв на въдицата си. Съсредоточи се. Толкова се беше увлякла в работата си, че не усещаше погледа на Рейд, който неочаквано стана сериозен и напрегнат. Когато тя го погледна, след като метна отново въдицата, той бе възвърнал безгрижния си вид и й намигаше лекомислено, изтегнат в краката й. Тя се плъзна до него и като си каза на ум „Да върви по дяволите!“, разкопча горните две копчета на шията си и оголи ключицата. Рейд си извърна главата настрана, но тя успя да зърне усмивката му.

Следобедът мина твърде бързо и Грейс изпита леко разочарование, когато обърнаха сала и потеглиха нагоре по реката. Беше като омагьосана от силата и издръжливостта на Рейд, докато той караше сала с пръта. Беше неуморим, физическото усилие очевидно му доставяше удоволствие. Влагаше цялата си енергия и сила. Забеляза няколко пъти, че тя го наблюдава, но не се усмихна. Погледът му се задържа за малко върху нейния. Беше строг.

Когато се завърнаха на мястото, откъдето бяха потеглили, Грейс не се забави и секунда, а улови полите си с ръка и скочи в дълбоката до колене вода. Рейд загледа смаяно как Грейс гази във водата покрай него. Когато тя стигна брега, полите й бяха мокри до бедрата и се прилепваха плътно. Но май не й пукаше.

— Изумителната ми Грейс — прошепна Рейд зад гърба й.

Тя се стресна и подскочи на място, защото не го беше чула да идва. Озова се в обятията му. Тялото й се стегна мигновено в отговор, а пулсът й се учести.

Рейд.

— Хареса ли ти как прекарахме днес? — попита дрезгаво той.

— Да — този път тя не отклони поглед. Искаше да му покаже дълбоката си признателност. — Да, благодаря ти, беше чудесно.

Той не се усмихваше. Наведе бавно лицето си към нейното.

Грейс не знаеше как да постъпи. Не трябваше да позволява това да се случва отново, но… Устните му докоснаха леко нейните. Бяха закачливи, нерешителни и толкова съблазнителни. Грейс усети, че се отпуска, а устните й се разтварят. И най-важното, тя усети, че желае истинска целувка и копнее за нещо повече. Той като че ли долови желанието й, защото устата му се отвори и езикът му започна да прониква в нея, да я изследва отвътре и да вкусва от нея. На свой ред Грейс отвърна свенливо на целувката му.

Силните му ръце се плъзгаха по гърба и хълбоците й. Той я притегли към себе си. За първи път Грейс усети допира на неговата набъбнала, твърда мъжественост и едва не се изплаши, толкова бе шокирана. Цялото й тяло се разпали. Имаше чувството, че я е ударил гръм. Той не се опита да отдалечи хълбоците си от нея. Не пожела да скрие желанието си. Слисването й поде борба със силното желание. „Спомни си миналата нощ“, предупреди се тя. Ако той се задоволи с нежна милувка и спре дотук, това влизаше в пределите на допустимото. Но тя го познаваше вече и знаеше, че той няма да се задоволи само с това. Ако му отстъпи дори и на милиметър, той ще поиска всичко от нея. Тя се изтръгна решително.

— Спри — извика тя. — Спри се веднага, Рейд Брег!

Той дишаше така, сякаш бе бягал няколко километра.

— Желая те — тялото й трепна. — О, Грейс, дявол да те вземе. — Ръката му трепереше, докато я прекарваше през гъстата си руса коса. — И ти ме желаеш. Добре знаеш, че е така.

— Не, не е вярно — тя поклати глава. — Не те желая.

Той я изгледа втренчено и въздъхна.

— Ти просто не искаш да го признаеш. На теб ти харесват моите целувки и моето тяло точно така, както и на мен ми харесва твоята компания. На нас ни е приятно, когато сме заедно, Грейс — гласът му стана тих. — Много приятно.

Тя се обърна настрани и започна да изстисква полите си. Трепереше и се чувстваше объркана. Пак стана както преди. Той беше развратник. Нямаше съмнение в това — животът го доказа. Но той се бе държал и по друг начин, а характерът му имаше и други страни. Ако погледне смело в лицето на истината, ще й се наложи да признае, че са й приятни и той, и целувките му!

Двамата закрачиха мълчаливо към града, докато Грейс не си спомни, че не е повдигала досега въпроса, заради който го бе потърсила.

— Рейд, мислих си за това, което обсъждахме вчера.

Той вдигна вежда.

— Нашият проблем — шерифът Форд.

— Не знаех, че ние си имаме проблеми с Форд.

— Форд продължава да върши всички типично южняшки неправди — той провежда политика на дискриминация, сплашване и терор! Ти самият го каза! И се съгласи, че той трябва да бъде спрян!

Същата вежда се вдигна отново.

— Доколкото си спомням, ти говори през цялото време. Аз само слушах.

— Е, добре де — измъкна се умело тя от неудобното положение. — Предположих, че щом не ми възразяваш, значи си съгласен с възгледите ми.

Той се усмихна. Трапчинките му се очертаха ясно.

— Какво си си наумила, Грейс?

— Не е ли очевидно, че шерифът Форд трябва да бъде накаран да действа другояче?

Усмивката му изчезна.

Тя заговори бързо, сключила здраво ръцете си.

— Рейд! Ти можеш да го постигнеш. Ако някой изобщо може, това си ти! В края на краищата този, който се изправи срещу Форд, трябва да бъде поне толкова жилав и твърд, колкото е и той, и което е още по-важно, трябва да е безстрашен! А ти не си…

— Хе-ей! За какво, по дяволите, намекваш?

И двамата бяха спрели.

— Не си ли помислял някога, че е възможно да ми помогнеш? Трябва ми някой, който да се изправи срещу Форд, за да го накара да спазва законите и да му даде да разбере, че той няма да се отърве безнаказано, ако продължи да сплашва и да действа с насилие! Зная, че теб всъщност изобщо не те интересува това — продължи да говори тя, въпреки че Рейд се бе намръщил, — но отговаряш на изискванията.

— Ти си полудяла — каза той. — Първо, много хора поддържат Форд. Второ, защо, по дяволите, да се спречквам с шерифа? И за какви изисквания говориш?

Тя го изгледа укорително и с явно разочарование. Той се отдръпна смутено.

— Боиш ли се от него? Това беше изискването, което имах предвид — не смятах, че се боиш от него.

— Не се боя!

Тя вирна глава.

— По дяволите, много добре знаеш, че не се страхувам от него, Грейси — отсече той.

Тя беше напълно невъзмутима. Хладнокръвието й се дължеше на увереността, че го насочва в правилната посока.

— Знаеш ли — изрече тя сладкодумно, — днес обядвах в дома на Сара Белели.

Той я прекъсна рязко.

— Какво общо има това с предишните ти думи?

— На връщане минах покрай затвора — каза приветливо тя. Погледът му я обгори.

— Рейд, моряците ги няма там. Попитах тъмничаря. Изобщо не са ги арестували.

След миг той реагира. Изруга. След това забърза по улицата.

— Къде отиваш? — попита престорено наивно Грейс.

Разбира се, знаеше много добре накъде се е запътил.

Той я изгледа мрачно.

— Рейд, не се сърди — каза тя, докато подтичваше до него. — Ако се замислиш малко, със сигурност ще признаеш, че съм права. Съществува такова нещо като закон и ред. Ето защо имаме правителство и демокрация. Това е дар, завещан ни от нашите предци.

Не чу никакъв отговор. Вече бяха изкачили хълма. Рейд започна да я изпреварва и да се отдалечава от нея. Грейс вдигна дръзко полите си и почна да върви с по-големи крачки.

— Нима негрите нямат право да се радват на нашата демокрация? Войната свърши. Рейд. Ние сме една страна, един народ, с едно правителство и едни закони! А Форд налага своя закон и своята власт над този град! Това е грях! Той трябва да бъде спрян!

Рейд се понесе вихрено по стъпалата и влетя в хотел „Сребърната дама“. Грейс вървеше по петите му.

— Ако помислиш малко — изрече задъхано тя, — ще разбереш, че съм права!

Той влезе шумно в апартамента и се насочи право към бюрото от палисандрово дърво. Измъкна револвер от чекмеджето и огледа гнездата му. Вътрешностите на Грейс се свиха.

— Какво правиш? — извика тя. — Защо взимаш този пистолет?

Тя мразеше оръжието и насилието.

— Да не мислиш, че ще се изправя срещу Форд без защита? — попита мрачно той. — Я си помисли пак.

— Но… аз нямах предвид… насилието ражда насилие!

Той вече се бе запътил към вратата.

— Много си закъсняла, Грейс.

Тя се затича след него.

— Рейд, ако заплашиш Форд с оръжие…

— Върви си вкъщи, Грейс — гласът му бе рязък и примирен. — Постигна каквото искаше.

— Не съм искала това! — извика тя и се запрепъва по стълбите след него. — Не и насилие!

— Вече няма да ме спреш, каквото и да говориш, Грейс. Едва не те нараниха и изнасилиха на улицата пред очите на всички. Заради чувствата ми към теб ще приема много, много навътре нежеланието на Форд да действа — той забърза по коридора.

Тя затича след него.

— Ами продавачката, Рейд? Те нападнаха и нея. Тя вече не е робиня. Тя е свободна жена, не е по-различна от мен.

— Свободна ли? Ако мислиш така, значи сънуваш и ти е крайно време да се събудиш. Робството още царува тук, Грейс. Само че в по-различна форма, това е всичко.

Той се носеше по улицата с големи и непреклонни крачки, а тя подтичваше, за да не изостане.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че заради насилието, изполичарството и мъже като Форд положението е такова, сякаш Прокламацията за освобождаване на робите никога не се е появявала.

— Сигурно си много щастлив, че е така — изрече горчиво тя.

Рейд спря внезапно. Очите му блестяха.

— А сега защо ме осъждаш? Лошото ти мнение за мен ме изморява, Грейс.

Тя се изчерви.

— Теб не те е грижа за несправедливостите, с които се сблъскват тези бедни хора. Не те е грижа дали те още са роби и дали са ги закрепостили към предишното късче земя и към предишния господар — в края на краищата ти си се бил за добрия стар Юг! Как бих могла да се надявам, че ще те превъзпитам!

Изражението на лицето на Рейд бе разярено.

— Ще ви разкажа всичко така, както беше, госпожо. Да, аз се бих за Юга и се гордея с това. Ако трябва да почна всичко отново и да се изправя срещу кръвта и смъртта, срещу всички разрушения и осакатявания, няма да се поколебая и за миг! Аз съм тексасец, Грейс, и ще вляза в бой за Тексас, без да се страхувам и без да се съмнявам в правотата си. Сражавах се за правото да издаваме наши собствени закони и да градим наше собствено бъдеще, а не от Север да идват някакви пришълци политици, които да ни казват какво да правим! В моето семейство никой никога не е притежавал роби. Майка ми е англичанка и е запалена аболюционистка. Такъв е и баща ми. Всички отраснахме с вярата, че е грях едно човешко същество да притежава друго човешко същество. Но преди войната имахме правото сами да решаваме дали да притежаваме роби или не, и ние се сражавахме за това право през войната. Може и да сме загубили войната, Грейс, но не и гордостта си! Гордея се с това, че съм тексасец. Гордея се с това, че съм южняк! Изобщо не си въобразявайте ще ме разубедиш да вярвам във всичко това!

— Гордееш ли се от начина, по който нощните ездачи тероризират този град? — попита тихо тя.

В очите му блеснаха искри.

— Да не би да мислиш, че имам нещо общо с тях?

— Да!

Той се втренчи едновременно недоверчиво и вбесено в нея.

— Не искам да кажа, че си един от тези ужасни хора — извика тя. — Това, което твърдя, е, че ги подпомагаш, щом не се опитваш да спреш тях, Форд и дискриминацията! Твоето бездействие е помощ за тях!

Той реши да се отърве от нея.

— Върви си вкъщи, Грейс. И задръж за себе си щуравите си идеи. Имам да уредя нещо с Форд, но то е лично.

Те свиха зад ъгъла и излязоха на Главната улица. Рейд изкачи с големи крачки стъпалата на затвора. Грейс се завъртя неспокойно на входа. Форд седеше зад едно бюро в средата на стаята.

— Явно не си взел думите ми на сериозно — каза тихо Рейд.

Грейс виждаше само гърба му. Той се бе навел заплашително над Форд. Но тя виждаше и шерифа. Той изобщо не се смути.

Шерифът изплю невъзмутимо на пода малко тютюн. След това се усмихна беззвучно на Рейд.

— А за какво си говорихме, момко?

— Вчера нападнаха мис О’Рурк. Или си забравил?

— Не съм забравил, момко.

— А на мен ми се струва, че си забравил — каза провлечено Рейд.

— Не съм. Зная как да си върша работата. Тези моряци просто изчезнаха. Мисля, че корабът им е отплувал — той се подсмихна злорадо.

— По-добре се помоли на бога — посъветва го Рейд — това да се окаже истина.

— Треперя от страх, момко. И какво ще направиш, ако не е вярно?

— Ще разбереш — каза Рейд. — Не се безпокой за това.

Смехът на Форд ги последва, докато излизаха навън. Грейс вгледа в лицето на Рейд. Той беше наистина ядосан, но видимо се въздържаше да даде външен израз на гнева си. Грейс трябваше да се чувства щастлива от това, че е сполучила да го насъска срещу Форд, но не се радваше. Имаше лошо предчувствие.

— Върви си вкъщи, Грейс — каза Рейд, без да гледа към нея. Стъпките му бяха уверени и решителни.

Грейс не беше толкова глупава, че да почне да му противоречи точно сега. Тя забави покорно крачките си и спря да върви. Не откъсваше поглед от непреклонния му гръб.

— Какво ще правиш сега? — извика тя след него. Не получи отговор.

— Рейд! Къде отиваш?

— А ти къде мислиш, по дяволите — тросна й се грубо той. — Ще обиколя крайбрежието. И дори не помисляй да идваш с мен.

— Може би Форд каза истината! — извика тя. Безпокоеше се неговата сигурност. — Може би наистина са напуснали града!

Скръсти здраво ръце на гърдите си и се загледа след него, докато той не зави зад завоя и не изчезна от погледа й. — О, какво правих!

13

На следващия ден десетина членки на християнското дружество на въздържателите в Начез се стекоха пред отворения вход на бара „Черната пета“.

Грейс, която неотдавна бе избрана за президент, имаше честта да стои начело на групата. Сара Белели и Марта Граймс стояха отстрани до нея. На Грейс й бе трудно да се съсредоточи върху това мероприятие. Рейд не се появи в пансиона на Хариет снощи. Тя едва не обезумя от тревога, когато обитателите на къщата се прибраха, за да пренощуват. Чувстваше се като глупачка, но остана в тъмната гостна да го чака.

Той се появи точно тогава, когато Грейс се опитваше да се убеди, че страхът й е оправдан и че тя би се уплашила за всеки, който е решил да поеме закона в ръцете си на онова диво крайбрежие. Беше полунощ, но той не очакваше, че ще я завари, а тя беше будна и стоеше в тревожно очакване. Едва след като той изчезна нагоре по стълбите към втория етаж и престанаха да се чуват стъпки, тя се качи в своята стая.

Той не слезе за закуска. Грейс предположи, че той ще спи до късно. Добре го разбираше, защото самата тя беше изтощена. Но още се тревожеше. Искаше да разбере какво се е случило.

Дали е намерил моряците? Напук на всичко й се искаше моряците да са напуснали града и Форд да е казал истината.

Сега Грейс оглеждаше претъпкания бар. Беше доволна, че избраха да дойдат тук в събота, когато заведението е пълно. Всички дами носеха брошури и книги с църковни химни. Гледаха с широко отворени очи луксозното обзавеждане, огромните бляскави полилеи и внушителните вентилатори на тавана. Подът беше от излъскан, блестящ дъб и бе покрит с яркоцветни персийски килими. Стените бяха облицовани с лъскав махагон. Грейс се изненада не по-малко от спътничките си от елегантния интериор на това заведение.

Висок мъж стана от една от масите за игра на карти и забърза към тях.

— Това е собственикът, Сам Патерсън — прошепна Сара в ухото й. — А онзи бик зад него сигурно е човекът, който не пуска изметта да влиза.

— Джентълмени — извика високо Грейс. — Джентълмени, моля ви да ми обърнете внимание!

От бара се носеше шум от разговори, пиянски смях и музика от едно елегантно пиано „Хайнрих“, което явно не подхождаше на атмосферата в заведението. Сам застана срещу тях и си заскуба бакенбардите.

— Дами, какво правите тук? Моля ви, не може да влизате тук, това не е прилично! — той беше смаян от появата им.

— Напротив, и можем, и ще влезем — увери го приветливо Грейс. Клиентите наоколо не й обръщаха внимание и играеха на карти, пиеха и разговаряха. Все пак няколко посетители, които седяха на предните маси, се обърнаха и я зяпнаха недоумяващо.

— Ето го моя Бенджамин — извика Бет Фъргюсън.

Бенджамин, чиито очи едва не бяха изхвръкнали от изненада при вида им, почервеня и се наведе бързо.

— Мили боже — прошепна Марта.

Дамите проследиха автоматично погледа й.

Една хубавица в много къса пола, която разкриваше целия й прасец и колената й, се бе вдигнала от скута на някакъв джентълмен, за да мине отпред. Тя се изсмя на добродетелните жени от християнското дружество на въздържателите в Начез. Грейс не се удържа и хвърли един поглед на проститутката. Жената беше много хубава, въпреки неприличното си облекло.

— Какво правите тук? — извика блондинката. — Дами, струва ми се, че сте сбъркали адреса.

Неколцина мъже от предните маси се разсмяха. Необичайният инцидент не направи никакво впечатление на другите в бара.

— Пейте, дами. Да почваме — нареди Грейс. Тя бе решила твърдо да привлече вниманието на всички.

Дамите запяха хармонично и възторжено химна „Слава, слава алилуя“. Смехът и разговорите в бара секнаха. Пианистът спря да свири. Всички без изключение се обърнаха, за да видят представлението на едни от най-достойните жени в Начез — живо въплъщение на добрите обноски и майчинството, които бяха струпали на входа на бар „Черната пета“.

— Боже мой! — възкликна Сам Патерсън, когато песента свърши.

— Джентълмени! — извика Грейс. — Ние носим духа на християнството в сърцата си. Време е да подложим на изпитание злокобното пиянство.

— Дрън-дрън — заяви един от предната маса.

— Никога не съм предполагал, че ще видя нещо подобно в Начез — измърмори друг.

— Вън от моя бар! — извика Сам.

— Остави ги да говорят, Сам — засмя се блондинката. — Сами ще станат за смях пред всички.

— Докато си пиете тук и се забавлявате — извика Грейс, — къде са вашите жени и деца? Седят си вкъщи, гледат в студеното огнище и надзъртат в празния килер! Ридаят от самота и глад! И защо? Защо? Защото вие пропивате доходите на семейството си и не оставяте зад себе си нищо друго, освен страдащи жертви и разбити сърца! Не се ли срамувате? — Тя даде знак на жените. Те подеха нов оглушителен припев.

Сам Патерсън изпъшка. Когато пеенето най-сетне свърши, той ги предупреди:

— Ще отида да извикам шерифа.

— Върви, където щеш — каза любезно Грейс. — Не смятам, че трябва да разказвам страшни приказки — извика тя, но се запъна внезапно за миг, когато улови един познат яркосин пронизващ поглед. На Рейд май не му беше приятно. Грейс се постара да не му обръща внимание. О, защо му трябваше да идва тук!

— Но все пак ще ви разкажа няколко страшни приказки — продължи тя. Гласът й ехтеше нашир и надлъж. — Приказки за пияници, които прахосват всяко пени и не оставят нищо за семейството си. Мъже, които са съвършени християнски съпрузи, докато не започнат да пиянстват. А после се прочуват с това, че жените и децата си, разпродават имота си, дори дават за чираци собствените си деца, за да напълнят отново джобовете. И защо? За още пиене! Дами, да чуем още един припев.

— Кажи какво да правя, шефе? — едрият мъж се обърна към Патерсън.

— Върви да извикаш шерифа — отвърна Сам.

— Не ни трябва шерифът — извика един червенокос здравеняк и стана. — Дами, за нищо на света не искам да слушам и една проклета думичка повече. Вие ми прекъснахте играта на комар, а ми се беше паднала най-добрата карта за целия ден!

— Точно така — подкрепи го някой. Скоро залата кънтеше като клетка, пълна с разярени лъвове.

Грейс сви юмруци.

— Ако ценим любимите си — извика тя, — ако държим на нашите домове, на нашите американски обичаи, нашата страна и нашия бог, наше християнско задължение е да превъзмогнем това зло!

Някои мъже се бяха вдигнали от местата си по време на гневния изблик на комарджията. Сега той се приближи и се изправи пред Грейс.

— Слушай, госпожице, стига толкова.

— По-добре си вървете — каза нервно Сам Патерсън. — Моля ви, мадам, вървете си, преди да сте се забъркали в някоя неприятност. Ред понякога става много лош.

— Не се страхувам — заяви Грейс.

— Ние не се страхуваме — потвърди Сара, макар че повечето от дамите бяха пребледнели от напрежение.

Някой отзад извика:

— Крайно време беше и ние в Начез да си имаме въздържателско дружество!

Прозвуча гневен рев на мъжко неодобрение. Главите на всички се обърнаха да видят виновника. Сърцето на Грейс се сви. Беше Алън. Милият, милият Алън. Трябваше да предвиди, че той ще разгадае плана й.

— Дамите са прави — продължи гръмко той. — Ако човек не е в състояние да отговаря за постъпките си заради пиянството, той не трябва да пие. Не сме ли длъжни да защитаваме и обичаме нежно нашите жени, майките на децата ни, пазителките на християнския морал?

Няколко гласа се съгласиха нерешително с него.

— Дами — извика самоуверено Грейс. — Още един припев! Те запяха.

— Мръсен янки предател — изрева мъжът на име Ред.

— Махай се оттук, янки — изкрещя друг. Гласът й беше познат. Грейс мигновено разпозна Роулинс, младежа, който заплаши Алън миналата неделя. Прилоша й от страх. Погледна инстинктивно към Рейд. Той стоеше напрегнат и нащрек. Наблюдаваше всички.

— Изхвърлете оттук предателя янки! — изкряска един мъж отзад.

— Изхвърлете дамите оттук! — добави някой близо до жените.

— Спомнете си за своя християнски дълг — напомни им един русоляв мъж. — Те са дами, съпруги и майки. Те са цветът на южняшкото общество.

Но никой не чу последните думи, защото изведнъж двама души започнаха да се бият. За миг всички гледаха само тях.

След това Роулинс се нахвърли върху Алън. Грейс изпищя. Мъжете около нея се включиха в сбиването, което заплашваше да прерасне в масов побой.

— Алън! — Грейс се втурна напред. Всички около нея се биеха и налагаха. Тя успя да забележи, че Роулинс е съборил Алън на пода със серия от ожесточени юмручни удари. Грейс се страхуваше за Алън, защото той не умееше да се бие. Промъкна се между две двойки сражаващи се мъже. Кракът й се спъна в някого и тя се просна на пода. Усети, че някой я хваща за косата я дръпва силно. Изкрещя, извърна се и се изви, за да стане. Някакъв непознат я бе хванал здраво за косата и бе вдигнал: юмрук, за да я удари. Очите му се разшириха от изненада, когато забеляза, че държи жена. После нададе радостен вик и се ухили. Притегли я под себе си и я целуна с лигавата си уста. Грейс го удари безмилостно с коляно в слабините. Изправи се крака. Беше задъхана. Не обърна внимание на жертвата си, която стенеше и се гърчеше на пода. Някой нанесе страхотен удар на мъжа пред нея и той се стовари с всичка сила върху Грейс. Тя буквално полетя назад и прекатури чашите с уиски върху масата.

— Грейс!

За миг тя остана на масата. Това бе единственото безопасно място в това море от биещи се мъже. Огледа внимателно тълпата и забеляза Рейд, който я викаше. Погледите им се срещнаха. Той имаше синини. Направи й знак с ръка. Тя се досети, че й заповядва да остане на място, докато той дойде да я изведе оттук. След това видя, че зад него изниква някакъв мъж с високо вдигнат стол в ръце и се готви да го строши в главата на Рейд.

— Рейд! — изпищя тя.

Той се обърна точно навреме, хвана ръцете на мъжа и се счепка с него за стола. Най-накрая Рейд изтръгна стола и го запрати надалеч. Грейс видя, че той удари един нищо неподозиращ участник в битката и го събори на колене. Изпаднал в пиянско изумление, противникът му продължи да се люшка замаяно над него. Сега Рейд и врагът му си нанасяха силни удари един на друг. Грейс огледа старателно тълпата, за да открие Алън и изпищя. Един мъж го държеше, а Роулинс го налагаше ожесточено.

Тя се спусна предпазливо от другата страна на масата. Този път внимаваше да не се изпречи пред някого. Сграбчи разгневено бутилка с уиски и се промъкна през необузданата тълпа. Без да му мисли много, стовари бутилката върху тила на другаря на Роулинс. Той рухна в краката й.

Алън беше почти припаднал. Погледите на Грейс и Роулинс се кръстосаха. Роулинс й се усмихна.

— Здрасти, госпожице.

Той я сграбчи толкова бързо, че Грейс дори не успя да помръдне. Целуна я безмилостно. Тя усети, че фибите й падат и косата й се пръсна свободно напред. Извиваше се като дива котка, но той я улови за китките и я придърпа грубо към себе си.

Точно в този момент Рейд отмести настрани Роулинс. Задъханата Грейс падна на колене, докато Рейд стоварваше с все сила юмрука си в Роулинс. Той го удари първо в корема и му изкара въздуха, а след това в лицето, където май му счупи челюстта. Грейс забеляза, че червенокосият комарджия замахва отляво към Рейд. Опряна още на пода, тя изпищя предупредително, хвърли се в краката на Ред и ги задърпа диво. Начинанието й беше напълно безнадеждно. Имаше чувството, че се опитва да събори някоя калифорнийска секвоя.

Ред се отърси от нея и я запрати настрани. Тя се сви на кълбо. Стори й се, че болката пронизва отвсякъде ребрата й. За миг лежеше неподвижно. Беше напълно зашеметена.

Рейд видя какво стана. Може би именно гневът му даде свръхестествената сила, която му беше нужна, за да се справи с Ред, но в момента Рейд нямаше време и желание да мисли за това. Когато мъжът замахна към него, Рейд си извади ножа. Ред замръзна на място. След това мъжът зад Ред вдигна бутилка и я разби в главата му. Ред изрева от болка и се обърна, за да се разправи с новия противник.

За секунда Рейд стигна до Грейс и я вдигна в ръцете си.

— Ти, проклета глупачко — изкрещя той, докато си проправяше път през тълпата.

— Чакай, Рейд, моля те — извика тя. — Нямам право да изоставям другите дами… и Алън. Раниха го. Видях това.

— Другите жени излязоха по-разумни от теб — сопна й се той, докато я изнасяше през изхода навън на ярката обедна светлина. — Те избягаха оттук веднага, щом започна боят. Ще се върна после за Алън.

Идеята да се погрижи за поклонника й янки го подразни, но след това си напомни, че Алън наистина му е симпатичен.

Когато забърза по улицата с Грейс на ръце, той видя болката, изписана на лицето й и сълзите, които бяха избликнали в очите й. Дългата й много гъста и къдрава коса стигаше до коленете й и се оплиташе около него на всяка крачка.

— Дръж се здраво, Грейс — изрече прегракнало той. — Просто се дръж още малко за мен.

След като видя колко е пострадала, му се прииска да я убие. Сърцето му сякаш заседна в гърлото и едва не го задави, докато я носеше нагоре по стълбите. Внесе я в нейната стая. Повика с висок глас Хариет. Грейс лежеше, без да помръдне в ръцете му. Беше съвсем бледа. Пълните й сочни устни се бяха свили от явната болка. Докато я полагаше на леглото с цялата нежност, на която беше способен, тя промълви нещо несвързано и отвори очи. Ръката му се промъкна в неукротимо гъстата й червена коса.

— Всичко ще се оправи, Грейс — прошепна той.

Очите й се фокусираха върху неговите.

— Алън?

Сърцето му се сви. Обхванаха го яд и ревност.

— Да не си се омъжила за него?

— Добре ли е Алън? — прошепна тя.

— Не знам.

Той мушна внимателно ръцете си под нея, за да разкопчае роклята й. Тя дори не протестира. Това беше сигурен признак колко тежко е състоянието й и още повече влоши настроението му. Разхлаби роклята на раменете и на кръста й.

— Грейс, познавам те от по-малко от седмица — провлечено каза той, — а ти спасих прелестната кожа и аз не знам вече колко пъти.

— Какво правиш? — изпъшка тя.

Тя не носеше корсет, а само долна риза и едно ужасно грозно ленено парче, което й служеше да си пристяга гърдите. Рейд го махна незабавно.

— Рейд, какво правиш?

— А ти какво мислиш? — прекъсна я той. — По дяволите, Грейс. Искам да видя колко тежки са раните ти.

Тя затвори уста. Той измъкна ризата от полата й и я вдигна нагоре, за да прегледа торса й. Грозните червени натъртвания вече бяха посинели. Гледката му причини непоносима болка.

— Много ли е зле? — попита тя разтреперано.

Той прокара нежно ръце по ребрата й. Кожата й беше като атлаз — едно не особено уместно за ситуацията сравнение.

— Нямаш нищо счупено — обяви той и почувства голямо облекчение. — Само тук-там има няколко натъртвания. — Погледът му беше потъмнял. — Късметлийка си.

— Сигурен ли си?

— Не само че съм виждал немалко натъртени, строшени и счупени ребра, но и аз самият съм бил с такива — заяви уверено той, като се надяваше да получи усмивка от нея.

Тя наистина се усмихна.

Както и той. А след това дръпна надолу ризата и произнесе името й.

— Грейси — гласът му беше напрегнат и доста ядосан.

Тя само го погледна с големите си, пълни с болка виолетови очи.

Това предотврати конското, което той от все сърце желаеше да й прочете. Стоеше близо до нея. Ръката му се намираше още на гърба й и не се виждаше от гъстата й коса.

Тя беше бледа, но великолепна. Очите й се заковаха в неговите.

— Грейс — прошепна той. Искаше му се да й каже, че тя го е уплашила до смърт, искаше му се да я помоли никога повече да не се държи толкова глупаво.

— Моля те — промълви тя. — Моля те, виж дали Алън е добре.

Той се изправи рязко с присвити очи и отвърна подигравателно:

— Разбира се.

Алън не беше добре.

Рейд й съобщи новината малко по-късно. Той го заведе в къщи, сложи го на легло и повика лекар. Алън беше много зле и още не се бе свестил. Грейс потрепери, щом чу това.

— Много ли е зле?

Рейд се размърда неловко.

— Ударили са го няколко пъти в главата. Доктор Ланг се тревожи да не би Алън изобщо да не дойде на себе си.

Грейс извика.

— Той го направи нарочно — извика задавено тя. — Роулинс. Защото Алън е учител на негрите.

— Права си — каза тихо Рейд. Седна до нея и я прегърна. — Ако вярваш в господ, Грейси, сега е времето да му се помолиш.

Тя се притисна до него и зарила.

— Аз съм виновна за всичко.

— Не си виновна — той я държеше внимателно. За миг спря да мисли, залян от горещата вълна на чувствата си към тази жена. Изтри сълзите й с нежно докосване.

— Ако не бяхме отишли в „Черната пета“, всичко това нямаше да се случи.

— О, щеше да се случи — каза мрачно Рейд и неусетно за себе си хвана с двете си едри ръце малкото й фино лице. — Ако не сега, то рано или късно, но щеше да се случи.

— Трябва да отида при него — извика тя и се отмести от Рейд.

— Няма да ходиш никъде, Грейс. Не и днес.

— Длъжна съм — извика уплашено тя. — Моля те, Рейд, трябва да ида да го видя.

Обзе го нов пристъп на ревност. Това не му хареса.

— Няма да спечелиш нищо, ако го видиш. Той няма да разбере, че си до него.

— Не ме интересува — заяви упорито тя. — Моля те, Рейд, моля те.

Той омекна.

— Само ако ми позволиш да ти помогна.

— Добре — съгласи се тя и започна да спуска краката си над ръба, на леглото. Рейд я вдигна и я понесе на ръце. Въпреки че моментът беше напълно неподходящ, той си представи, че я носи към леглото си, а тя е гореща, влажна и жадува за него. Разтърси глава, за да се отърси от подобни мисли.

Спря пред вратата на Алън.

— Грейс, той е много пострадал. Гледката никак не е приятна. Сигурна ли си, че не искаш да изчакаш няколко дена?

— Трябва да го видя сега — настоя тя. — Длъжна съм да му кажа, че съм тук.

— Той няма да те чуе — Рейд отново се опита да я разубеди. — В безсъзнание е.

— Не ме интересува.

„А дали се интересува изобщо от мен?“, помисли Рейд и отвори вратата. Хариет се надигна от мястото, където седеше до Алън.

— Рейд — каза тя неодобрително.

— Тя настоя — изрече спокойно Рейд. — Боях се, че ще пострада, ако не й помогна.

— Мили боже — извика Грейс.

Алън беше в безсъзнание. Лицето му беше размазано и подуто, а носът бе превързан. Завивките прикриваха останалите части на тялото му. Рейд я нагласи внимателно до леглото. Грейс мигновено посегна към ръката на Алън, забравяйки за собствените си рани. Сърцето й я заболя ужасно при вида на тежко ранения й приятел.

— О, Алън, това съм аз, Грейс Алън, скъпи, аз съм тук и ти ще се оправиш!

Рейд се почувства като натрапник. Намръщи се и се обърна настрани.

Рейд стоя до късно през нощта, загледан в тъмната камина на Хариет, която бе обгърната от пълен мрак. Знаеше, че никога няма да си позволи да набие Грейс така, както тя безспорно заслужаваше.

Спомни си, че май той потрепери по-силно от нея, когато чу зова й за помощ. Не можеше да го забрави. Знаеше, че никога няма да забрави ужаса, който преживя, докато я гледаше как пада по лице сред брутално биещите се мъже и как Роулинс я целува, докато необузданата тълпа му пречеше да дойде да я защити. А по-късно, когато забеляза, че я ритат, новият ужас изобщо не можеше да се сравни с предишния. А точно сега Алън лежеше в безсъзнание в леглото, но на негово място там можеше да се намира Грейс при друг развой на събитията.

Мили боже! Как да я предпази да не й се случи нещо? Това бе задача, която със сигурност би отнела целия му живот! И дори в деня, в който умре, ще се отправи към гроба разтревожен за нея.

Размърда се неловко. Грейс се нуждаеше от него, това му стана до болка ясно още от първия миг, в който я срещна. Не се и съмняваше, че тя рано или късно ще му стане любовница. Вярваше в това не само защото познаваше силата на своя чар, но, и това бе по-важно, понеже Грейс го харесваше, колкото и да се мъчеше да се убеди в обратното, колкото и да се бореше с въздействието на неговото обаяние. Но как да я защити дотогава? „О, Грейси“, помисли си той, „колкото по-скоро спреш да ми се съпротивляваш, толкова по-добре ще бъде и за двама ни!“

Пак се размърда неловко. Колкото и да се убеждаваше, че е нужен на Грейс толкова, колкото и тя на него, беше длъжен да признае пред себе си, че я преследва безскрупулно. Спомни си за родителите си. Знаеше, че те ще се ужасят от него, ако разберат, че ухажва безмилостно една девствена стара мома. Той, разбира се, ще им разкаже, че не е успял да се удържи. А те ще му възразят, че ако я желае толкова силно, трябва да се ожени за нея. Рейд едва не се усмихна при тази мисъл. Усмивката му изчезна внезапно, когато осъзна, че трябва да се ожени за нея, ако е останало поне малко благоприличие в него.

„Не съм готов за брак“, възрази си той бързо. Това беше вярно. „И не я обичам.“ Това също беше вярно, нали?

Разбира се, че беше! Рейд знаеше, че е последният човек на земята, който би се влюбил в политиканстваща учителка. Жената, която винаги си бе представял като своя съпруга, приличаше на майка му — с аристократични обноски, от добро семейство, елегантна.

Проклятие! Желаеше Грейс и тя го желаеше…

Прекара безсънна нощ. На следващия ден се отправи към Мелроуз. Сърцето му заби радостно от предчувствието за предстояща приятна среща, когато откри Джефри и го отвлече тайно, без да забележи Луиза. Когато се върна в пансиона на Хариет, Рейд с нескрито удоволствие изненада Грейс с ненадейния посетител. А очевидната й радост увеличи неговата.

— О, Рейд, благодаря ти! Имах чувството, че ще умра от скука. Не ме свърташе на едно място! Колко ми липсваше — извика тя на детето.

Той гледаше как тя прегръща силно Джефри, с прекрасна усмивка на уста и блеснали очи.

— Защо не прегърнеш и мен веднъж, а? — попита ревниво той. Беше щастлив, въпреки че ситуацията беше малко нелепа.

— На осем години ли си? — запита дяволито Грейс.

— Май не — призна той привидно разочаровано. — Но можем си представим, че съм на толкова, нали?

Устните й трепнаха. Тя се смееше.

Смехът й звънтеше в ушите му, докато крачеше към крайбрежието. Беше го обхванала натрапчивата идея да намери двамата моряци, които нападнаха Грейс. Изобщо не бе повярвал, че те наистина са напуснали града. Усещаше дълбоко в себе си, Форд лъже. Шерифът въобще не си бе правил труд да потърси двамата мъже, за да ги арестува. На Рейд не му харесваше, Грейс се опитва да го манипулира, но знаеше, че ще й прости почти всичко, включително и това. Това, че иска да го превърне в съперник на Форд, не го интересуваше, не и когато той решил твърдо да си отмъсти за оскърблението, без значение й му се изпречва на пътя.

Беше късно, а той бе уморен, защото почти не бе спал. Но можеше да си позволи да се бави повече, защото знаеше, че някога моряците наистина ще напуснат града. А въпросът беше принципен. Може би това не бе принципът, към който се придържаше Грейс, но това бе принцип, за който той с удоволствие би влязъл в бой. Нямаше да допусне тези хора да избягат, след като са нападнали Грейс.

Жалко, че са нападнали и цветнокожата продавачка. Но нито той, нито някой друг беше в състояние да попречи на такива хора да не се отнасят към негрите, както им хрумне. Думите й отекваха натрапчиво в съзнанието му.

— Щом не правиш нищо, за да спреш тях, Рейд, и дискриминацията, щом не правиш нищо — ти им помагаш!

— Ама че глупости — изрече той на висок глас. — Грейси, какво правиш с мен?

Точно тогава забеляза единия от моряците. Рейд се втурна стремително като атакуваща гърмяща змия след мъжа, който току-що бе завил зад ъгъла. Намираше се на десетина крачки от него, когато морякът чу шума от стъпките му, погледна над рамото си и го видя. Мъжът отскочи настрани. Рейд тичаше с всичка сила. Бедрените му мускули се изпъваха. На лицето му се четеше непоколебима решителност. Само една крачка го делеше от човека. В ръката на моряка блесна нож. Той се хвърли напред.

Рейд се носеше напред вихрено като локомотив, но както винаги, беше нащрек. Още тичаше, когато отмести тялото си, така че ножът само одраска хълбока му. Инерцията от бързия му бяг бе толкова голяма, че събори моряка на земята само с една ръка. За секунди Рейд обезоръжи жертвата си и я стисна здраво.

— Не мърдай.

— Какво искаш? Света богородице, какво съм направил?

Рейд се засмя. Смехът му беше и смразяващ, и ликуващ. Изправи се бавно на крака. Премести хватката си и изви едната ръка на моряка високо зад гърба му. В този вид отведе пленника си в приемната на Форд.

Вратата бе полузатворена. Рейд я отвори с ритник.

— Виж какво ни е донесъл приливът — изрече той подигравателно.

Форд се вдигна и го изгледа кръвнишки.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш, Браг?

Рейд се усмихна.

Когато зърнах този беглец, Форд, просто си помислих какво удоволствие ще ти достави да го хвърлиш зад решетките. Не устоях на изкушението да ти помогна. Да кажем, че съм се назначил за твой тъмничар.

— Говориш глупости — отсече в отговор Форд. — Имам си тъмничар и ти много добре го знаеш.

— Представи си новините на първа страница: шерифът Форд започва кампания за прочистване на крайбрежието от криминални типове. Според мен добрите дами в Начез със сигурност ще се трогнат, когато чуят това! Обзалагам се, че ще кажат на мъжете си да гласуват за теб наесен.

— Мъжете им и без това винаги гласуват за мен — заяви подигравателно Форд.

Рейд вдигна вежда.

— Тогава представи си следните новини на първа страница: Нападат учителка; шерифът пуска на свобода нападателите.

— Какво, по дяволите, се опитваш да постигнеш?

— Искам да го затвориш в онази килия и искам следващата седмица той да застане пред окръжния съдия, веднага щом той пристигне в града.

— Търсиш си белята, момко.

— Не — поправи го спокойно Рейд. — Ти си търсиш белята. Погледни на това по следния начин. Или ще си направиш добра реклама, или лоша. Но на твое място не бих забравил, че тази година ще се провеждат избори.

14

След няколко дена Грейс отиде в канцеларията на кмета и помоли да я пуснат при него. Тя се представи като позната на Алън от Ню Йорк. Начез беше малък град и кметът Шайнрайх веднага се досети, че тя е бившата гувернантка в Мелроуз. Според градските клюки Луиза Баркли я бе уволнила в пристъп на ревност към Рейд Браг.

— За мен ще бъде удоволствие да замествам Алън Кенеди, докато той се възстанови.

Кметът се изненада, но след това, за радост на Грейс, предложението явно му достави голямо удоволствие.

— Това е чудесно! Бях се отчаял при мисълта, че ще трябва намеря временен заместник. Вие сигурно знаете, скъпа, че има известна ъ-ъ съпротива срещу нашата нова училищна система?

— Знам — отвърна Грейс. — Но вие сте на нейна страна, нали?

— Аз съм републиканец — заяви гордо Шайнрайх и направи пауза. — Предполагам, че сте обсъждали това с мистър Кенеди той е съгласен?

— О… да — тя бе разговаряла с възстановяващия се Алън и той прие накрая тя да го замести.

И така тя си намери работа, макар и временна. Заплатата беше ужасно малка, три долара и петдесет цента на седмица, разбира се, ще трябва да започне и допълнителна работа, за да увеличи доходите си и то веднага, преди болницата да почне да я тормози заради сметките на майка й. Както винаги, мисълта майка й я изпълни със скръб и страх. Тази вечер Грейс беше твърде неспокойна при мисълта за утрешния ден и не можа да яде. Тя побутваше насам-натам парчето пиле в чинията си. Умът й бе зает с обмисляне на първите й действия утре. Един друг пансионер на име Чарлс Лонг, който накуцваше поради рана от времето на войната, я попита:

— С нетърпение ли очакваш утрешния ден, Грейс?

Когато Грейс вдигна очи, усмихната и копнееща да сподели чувствата си, забеляза Рейд, който, както винаги, седеше на мястото си срещу нея. Той бе спрял да се храни и я гледаше.

— Толкова се вълнувам, Чарлс.

Рейд попита бавно:

— Намерила си си работа?

— О, да — отвърна тя и усети безпокойство, че се е зарадвала толкова. Наведе неспокойно очи. Нямаше сили да издържи на погледа му. Беше сигурна, че той няма да одобри новата й работа, ако разбере каква е.

— Трябва да ни разкажеш всичко, скъпа — каза Хариет, — за това, как си изкарала първия ден. Алън ще бъде много доволен. Той ще изпита истинско облекчение, когато разбере, че си почнала да работиш.

Рейд остави ножа и вилицата си, облегна се на стола и я обгори с изпепеляващия си поглед.

— Да, разбира се — каза Грейс, която вече изпитваше силно безпокойство. Ужасно й се искаше да смени темата. Нима смяташе, че ще успее да скрие от него какво работи? Освен това какво я интересува дали той одобрява работата й или не?

— Хариет — каза бързо тя, — това пиле е много вкусно. Ще ми дадеш ли рецептата?

— Разбира се.

— Какво — провлечено попита Рейд — точно ще работиш?

Тя пребледня и посегна към кафето си.

— Ще заема мястото на Алън в училището, докато той оздравее — каза тя.

За миг той остана неподвижен и Грейс си помисли, че е сбъркала и че на него му е все едно. Обратно на очакванията й това я обезсърчи и смути.

След това той се изправи.

— Извинете ме — каза той на всички в стаята. Още преди да се е усетила, той заобиколи масата и дръпна назад стола й заедно със самата нея. Тя започна да протестира.

— Мисля, че трябва да поговорим — настоя с провлечения си глас той. Тя вече го познаваше много добре. Чу, че думите му се сливат в едно и лепнат като южняшки мед и разбра, че той е много, много гневен.

— Рейд…

Той я изправи и задърпа. Двамата прекосиха антрето и излязоха през задната врата. Щом се озоваха навън, тя се изви и се освободи. Беше много възмутена.

— Как…

В погледа на Рейд се четеше желание за убийство. Грейс забеляза опасния блясък в очите му и не довърши изречението си. Отстъпи неспокойно назад.

— Да не си полудяла? — попита той.

— Това не те засяга.

Той се отправи към нея. Тя отстъпи назад.

— Някой трябва да се грижи за теб — каза той, докато я гледаше дебнешком.

— Мога и сама да се грижа за себе си.

— Както в събота ли?

— Аз… — тя докосна с гърба си стената и ахна.

Ръцете му се появиха и от двете й страни и й препречиха пътя. Отблизо той изглеждаше дори още по-заплашителен, защото сега забеляза, че той е по-ядосан, отколкото тя бе предположила.

— Можеха да те ранят тежко в събота — изрече сковано той. — Това бе възможно да ти се случи и онзи ден на крайбрежието.

— Но не ме раниха — преглътна тя. В устата й изведнъж стана ужасно сухо.

— Защото бях там. По дяволите, Грейси! Следващият път може да не съм наблизо, за да спася скъпоценната ти кожа!

— Мога и сама да се грижа за себе си — извика тя в отговор.

— Справях се през всички години досега!

— Сигурно имаш девет живота като котките — сопна й се той.

— Откакто те познавам, едва се измъкваш от тежко нараняване!

— Нямам навик да седя със скръстени ръце и да не върша нищо.

— По дяволите! Поне не можеш ли да се придържаш само към едно занимание? Да не би да си решила да си пъхаш носа във всичко, което ти попадне?

— Само една несправедливост ли има на света? — отвърна му гневно тя.

— Знаеш ли какво ти трябва?

— Страх ме е да питам!

— Трябва ти един як бой — каза той, а лицето му се намираше само на сантиметри от нейното. — Един здрав пердах ще те научи на ум и разум.

— Пусни ме — процеди през зъби гневно тя и се нахвърли върху стоманените му гърди. Но той не помръдна.

— В такъв случай ти трябва защитник — изрече той по-спокойно. — Признай си, Грейс, че се нуждаеш от мен.

— Ти си най-безочливият и надут мъж, когото някога съм имала нещастието да срещна.

— А ти си най-безразсъдната и безумна жена… — провлечено започна той, после се наведе напред и я притисна с тяло. Устата му намери нейната.

Грейс не удържа напора на яростната му атака и застина на място. Наистина, помъчи се да му окаже съпротива. Но нямаше смисъл. Устата й отстъпи и се разтвори леко. Тялото й започна бавно да се отпуска в обятията му. Вдигна ръце и ги сложи нерешително на раменете му. Рейд нададе силен вик на триумф, който идваше някъде дълбоко от тялото му.

Не отмести ръцете си от стената от двете страни на шията й. Голямото му тяло я държеше затворена в малкия полукръг. Впи устата си в сочната й долна устна и близна настойчиво цепката на затворените й устни.

— Отвори ги за мен, Грейс — промълви той.

Тя ги отвори. Горещият му, твърд и настоятелен език нахлу вътре. Същевременно бедрата му се прилепнаха страстно към нея и се задвижиха. Той започна да потрива в нея нагоре-надолу дългото си и втвърдено нарастване. Грейс изстена, отметна главата си назад и не попречи на Рейд да обсипва шията й с целувки и да се мъчи да достигне вдлъбнатината на нежното й ухо. Когато езикът му се зае да очертава спираловидни линии по нея, Грейс потръпна безпомощно. В отговор той се затърка още по-настойчиво в нея. Каза й какво иска и че го иска веднага.

— По дяволите — извика той и зарови лицето си в шията й. Грейс усещаше, че цялото му тяло вибрира до нейното. Не искаше той да спира. Не и сега. Всъщност никога.

Той отдели тялото си от нейното, но я хвана здраво за раменете.

— Трябва да се върнем вътре.

Тя не вярваше на ушите си. Беше разочарована, искаше й се да се озове пак в обятията му.

— Грейс — изрече той и си пое дъх. — Взела си това място, без да мислиш за опасностите. Не искам да преподаваш.

Сърцето й още биеше лудо.

— Може би — каза тя и облиза изсъхналите си устни, — може би, ако в този град има поне малко порядък и се спазват законите, човек ще може да преподава спокойно и без да му пречи някой. А освен това нямаш право да ми казваш какво да правя — нито ти, нито който и да е друг. Заради теб съм безработна!

Рейд вдигна очи към небесата и изруга.

— По дяволите — каза тихо той. — Ти си по-упорита от всички хора, които съм срещал досега.

— Казах ти истината.

Той я изгледа втренчено. Един мускул на челюстта му трепна.

— Искаш ли да ти кажа истината?

Тя си прехапа устната.

— Истината е, че аз и ти сме неразривно свързани, сладката ми.

— Не съм длъжна да слушам това!

Той продължи:

— Истината е това, което правя за теб и това, което ти правиш за мен. Истината е, че ние си принадлежим и ти го знаеш.

— Истината.

Това не беше истината!

Не си принадлежаха един на друг. Какво от това, че той беше хубав. Важно беше това кой е и какво представлява. А той беше безчувствен донжуан, егоистичен и погълнат от мисълта за себе си. Не беше подходящ мъж за нея, не беше типът мъж, за когото да си мисли и на когото да обръща внимание. Не знаеше защо целувките му я вълнуват толкова, но се надяваше това да се дължи на нейната неопитност и на неговия преголям опит.

Нямаше две мнения по въпроса за неговото предложение да му стане любовница! Никога няма да го приеме. За да бъде с него, той трябва да е последният мъж на земята, а тя последната жена! Но ако той продължи да я преследва толкова упорито, тя ще си има проблеми. Как да държи Рейд настрани от себе си и същевременно да го склони да й помогне за прочистването на този град?

„Грейс, играеш си с огъня“, прошепна й едно гласче.

„Но нима имам друга възможност?“, запита се отчаяно тя. Ужасно я заболя главата.

След вечеря тя се оттегли с книга в ръка в стаята на Алън. Възнамеряваше да ободри и него, и себе си с любимия и на двама им разказ. Реши да забрави на всяка цена, поне за миг, Рейд Браг, шерифа и всичките си тревога.

Алън потръпна радостно при вида й. Още беше слаб и се движеше трудно, въпреки че бе седял на ръба на леглото преди малко. Обърна глава към нея и й се усмихна леко. Нямаше сили да направи нещо повече заради стеклите си устни.

— Здрасти, Грейс.

— Здравей, Алън — каза тя, седна до него и взе ръката му, притисна я силно до себе си. Този мъж беше добър и справедлив. Обичаше я достатъчно силно, за да я помоли да се омъжи за него. Разбираше я достатъчно добре, за да не я насилва. Обаче, докато се намираше в обятията му, не почувства абсолютно нищо. Тя се изпълни с отчаяние и огорчение от това.

А той, той беше най-отвратителният любовчия и беше й предложил само да му стане любовница — негова играчка и средство за забавление. Той изобщо не я разбираше и я преследваше безжалостно. В неговите прегръдки усещаше всичко. Мили боже, само един негов горещ поглед стигаше, за да се учести пулсът й.

Зае се да разказва бързо на Алън как е прекарала деня. Искаше й се още сега да забрави Рейд. Почти веднага забеляза смайването на Алън и остана неподвижна при вода на скованото му изражение.

— Алън? Какво има? Боли ли те?

— Не искам да преподаваш, Грейс — извика той. — Промених решението си.

Той се опита да седне изправен. Движението го накара да изохка от болка, тъй като две от ребрата му бяха счупени.

— Моля те, Алън, не си причинявай болка!

Алън не успя да се задържи и си легна.

— Грейс, не се дръж като глупачка или, което е по-лошо, не ставай мъченица. Видя кой ми причини тези рани. Не искам да се въвличаш в тази история. Сбърках, че ти разреших да се срещнеш с кмета Шайнрайх…

Грейс усети, че в очите й бликват сълзи от безсилие. Докосна нежно бузата му. Той обърна лицето си и то се озова в ръката й.

— Алън — прошепна тя, — ти си ми много скъп. Толкова те обичам.

— О, Грейс.

— Дори и аз не съумях да я разубедя — прозвуча пресипнал, грубоват и провлачен говор от вратата, — но може би ти ще успееш.

Грейс ахна и се обърна бързо.

— Какво правиш тук?

Рейд стоеше със скръстени ръце на входа. Беше се облегнал на страничната рамка на вратата. Не изглеждаше особено доброжелателен.

— Длъжен съм да ти задам същия въпрос. Какво правиш тук без придружител? Засрамете се, мис О’Рурк — лицето му беше сурово. — Кажи й, Алън.

— Обещай ми, Грейс, обещай ми, да кажеш на кмета Шайнрайх, че си размислила и си се отказала. Моля те, Грейс.

Но тя не го слушаше.

— Ти! — извика тя. — Ти смееш да ми говориш, че ми трябва придружител, когато съм с Алън?

И двамата я изгледаха изненадано.

— Как смееш да намекваш, че Алън няма да се държи като джентълмен и то точно когато лежи тежко ранен на легло?

— Успокой се, Грейси — отвърна Рейд.

— Успокой се? След като ти току-що ме укори, че се нуждая от придружител? След всичко, което ти току-що ми стори на задната веранда? Как смееш да ме порицаваш?

Рейд почервеня.

— Какво ви става на вас двамата? — попита Алън.

Нито Грейс, нито Рейд го чуха.

— Извинявам се — изрече сподавено Рейд.

Грейс беше отворила уста, готова да продължи да го критикува за липсата на морал и за двойните критерии, с които преценяваше постъпките на другите хора и на самия себе си. Премълча всичко, което й беше на езика и възкликна:

— Какво?

— Извинявам се — повтори той.

— Ти ми се извиняваш?

— Колко пъти искаш да го произнеса?

— Един път стига — прошепна замаяно тя. След това го изгледа свирепо. — Чакай малко. За какво точно се извиняваш?

Погледът му беше спокоен.

— За това, че те укорих.

Прииска й се да изпищи.

— Никога не съм бил лицемер — каза Рейд. — Никога няма да се извиня за това, за което те помолих.

— Намекваш, че съм лицемерка?

— Да намеквам? Защо трябва да намеквам нещо, щом мога да го заявя открито.

— Значи съм…?

— Лицемерката — каза Рейд на вратата, — според моя речник, говори едно, а върши друго.

Той я погледна за последно и си отиде.

— Какво става? — попита Алън.

Грейс се изчерви. Дали постъпи лицемерно, когато дойде и се хвърли в обятията му?

— Грейс! Какво става?

Тя се обърна бавно към него.

— Този човек е непоносим — тя се помъчи да се усмихне. — Нищо. Надявам се той да стане противник на Форд, но вместо това постоянно се караме за нещо.

— Рейд? Какво искаш да кажеш с тези думи — да стане противник на Форд?

— Някой трябва да спре този шериф — заяви Грейс. — Рейд може да няма никакъв морал, но е як и не се страхува от Форд. И най-важното, той има сили да му се противопостави.

— Грейс, не се заяждай с Форд! Търсиш си белята! Затова ли Рейд е задържал един от моряците, които са те нападнали?

— Какво?

— Не ми каза нищо за това произшествие, Грейс — Алън я изгледа обвинително. — Добре, че слушам какво приказват хората.

— Не беше важно. Значи Рейд е хванал единия от тях? Как точно? Кога?

— Вчера. Сега са го затворили и очаква да се яви на съдебен процес. Окръжният съдия ще дойде в града другата седмица. Защо не ми каза, Грейс?

Грейс гледаше замаяно.

— Той е постъпил правилно, макар и воден от погрешни подбуди — тя прехапа устни. Заля я вълна от страх, когато си представи сблъсъка, който вероятно бе избухнал между Рейд и шерифа. — Както виждаш — изрече бавно тя, — той е идеалният конкурент на шерифа Форд.

Но думите й не прозвучаха разпалено.

На следващия ден Грейс подреждаше книгите си в празната църква, в която се водеха учебните занятия, след излизането и на последния ученик. Джефри се бе появил този следобед, за голяма нейна радост, и се въртеше притеснено. Сутринта явно бе имал работа вкъщи, от която не бе успял да се освободи.

— Ще имаш ли нещо против да ми носиш книгите? — попита с усмивка Грейс.

Той потрепери от вълнение и понесе гордо книгите й.

Изведнъж вратата се отвори и вътре нахлу сноп светлина. Грейс се озърна стреснато и си помисли, че някой ученик си е забравил нещо.

Роулинс се усмихваше, докато вървеше бавно по пътеката между пейките.

— Добър ден, госпожице учителко — провлечено каза той и седна на една пейка. — Имаш ли време да ми дадеш няколко урока?

Грейс с усилие запази спокойствие. Обзе я страх и погнуса. Тя си спомни с какво настървение Роулинс удряше Алън, докато друг мъж го държеше. Спомни си прегръдката на ръцете му и допира на устните му.

— Добър ден, мистър Роулинс — каза тя, като едва успяваше да се сдържи да не затрепери от ужас. — Боя се, че часовете свършиха.

Той протегна краката си.

— О, много добре. Никога няма да седна в една и съща учебна зала заедно с негри.

Грейс не отвърна на тази враждебна забележка.

— Да си вървим, Джефри — каза тя спокойно и настоятелно.

Когато те се упътиха към вратата, Роулинс стана и ги последва. На Грейс й се стори, че сърцето засяда в гърлото й. От слепоочието й потече пот по бузата. Щом се озоваха навън, Грейс се наведе, за да си вземе книгите и прошепна в ухото на Джеф:

— Иди да извикаш мистър Рейд, веднага.

Джеф хукна да бяга.

— Ще разрешите ли, мистър Роулинс?

Той й препречи пътя.

— А ако не ви разреша?

Тя се постара да изглежда студена и самоуверена.

— Става късно — каза тя. Долови лек страх в гласа си.

Той се засмя беззвучно.

— Хъм.

Гледаше я съсредоточено. Протегна ръка, за да си поиграе с един кичур коса, който се бе изплъзнал от здраво стегнатия й кок.

— Вие сте хубава, мис Грейс О’Рурк, не знаете ли? Особено когато сте с пусната косата.

Усмивката му стана още по-широка.

— Извинете ме — каза хладно тя. Почувства отвращение от докосването му. Тръгна да си върви.

Той я хвана с лекота за ръката, завъртя я и я притегли близо до себе си. Впи поглед право в лицето и.

— Изненадан съм, че твоят приятел ти е разрешил да почнеш тази работа — каза той. — Наистина съм изненадан.

— Не ми се наложи да принуждавам Алън да се съгласи — възрази тя.

Той вдигна озадачено веждите си.

— Алън ли? Алън Кенеди? — той се засмя. — Имах предвид онази мръсна тексаска змия, Браг.

Тя пребледня.

— Мис О’Рурк, длъжен съм да ви предупредя. Това място тук не е за хубава даскалица като вас. Тук не искаме никакви обществени училища. Не желаем чернилките да си мислят, че са нещо повече от онова, което са били преди. Те не са равни на белите, каквото и да твърдят проклетите републиканци. Местните хора изобщо не ви обичат вас, янките, о, да, мис, никак не ви обичат. Хич не ни харесва да ни взимат такси, за да пращат негрите в училища и да плащат вашата заплата. Помислете си за всичко това, мис О’Рурк, помислете си хубаво.

Тя си пое дъх.

Преди да я пусне, той й каза:

— Правя това, защото иначе ще ми се наложи да сляза тук и сам да ти изнеса няколко урока.

След тези думи той се отправи към коня си, възседна го, стори й съвършен поклон и препусна в лек галоп.

Грейс се смъкна на едно стъпало пред църквата. Трепереше. Стисна силно ръце. После си пое дълбоко дъх, за да си възстанови малко спокойствието, стана, събра си книгите и пое решително по пътя към града.

След няколко минути видя, че един кон препуска в галоп към нея. Тя се смрази. След това забеляза, че конят е черен, а Роулинс яздеше червеникавокафяв жребец. Когато Рейд спря до нея, Грейс извика от облекчение. Той скочи на земята.

— Какво има, Грейс? Джеф ми съобщи, че си в беда — извика той. Още преди да е свършил, Грейс се хвърли в обятията му, сякаш търсеше убежище в силната му прегръдка. Усети, че той я прегръща здраво. Сгуши се още по-силно в него. Той я залюля. Грейс усети допира на устата му върху бузите си и уверената и успокояваща милувка на устните му. За един като че ли безкраен миг тя се притисна силно в него, а той я притегли към тялото си. След това я отдели внимателно от себе си и обви с ръце лицето й.

— Какво, по дяволите, се е случило?

— Нищо — успя да промълви тя. — Слава богу, нищо!

Под миглите й блеснаха сълзи.

Той изруга силно.

Грейс подсмръкна пренебрежително, тъй като смелостта й се върна.

— Мисля, че той нямаше да ми стори нищо. Опита се само да ме сплаши.

— Кой?

— Роулинс.

Този път тя се изчерви силно, докато разяреният Рейд обикаляше около нея.

— Какво точно стана?

Грейс му разказа.

Рейд я сграбчи за рамената. Пръстите му се впиха в нея. Заболя я.

— Това беше последният ти работен ден тук.

— Рейд, невъзможно е да напусна сега!

— По дяволите! — избухна той и се завъртя рязко. Изви се и се обърна отново към нея. — Проклета да си, Грейс.

Тя притисна ръцете си към гърдите си.

— Не смяташ да стоиш тук до сутринта, нали?

Тя поклати глава отрицателно.

— Има ли начин да те накарам да се откажеш от тази работа? Възможно ли е да ти вдъхна малко здрав разум?

— Не.

— Добре — избухна той. — Ще идвам тук всеки ден след часовете, за да те изпращам. Дори не си помисляй да се опитваш да ме разубедиш!

— Няма да посмея — каза тихо тя. Дълбоко в себе си изпита облекчение.

През нощта Грейс, колкото повече си припомняше тази случка, толкова повече се убеждаваше, че Роулинс никога не би й сторил нищо лошо. В края на краищата тя беше жена, а южняците се гордееха с почтителното си отношение към нежния пол. Обаче Алън не се съгласи с нея.

За нещастие Рейд бе отишъл право при него, за да го осведоми за нежелания посетител. Не е нужно да казваме, че Грейс се ядоса много на неговата постъпка.

Алън приседна и изохка от усилието.

— Грейс, ще си идеш със следващия влак за Ню Йорк.

— Няма — отвърна тя с присвити устни. — Алън, Рейд преувеличи случката. Той дори не присъстваше на нея!

— Не подценявай Рейд — предупреди я Алън. — Понякога той става опасен човек, Грейс, а опасните хора разпознават опасните ситуации. Ти…

— Аз съм жена, Алън — прекъсна го Грейс. — Роулинс е южняк до мозъка на костите си. Никога няма да навреди на една жена.

— Грейс, никога не съм те молил за нищо. Но сега те моля. Моля те, направи го заради мен, върни се в Ню Йорк. Изобщо не трябваше да ти уреждам работа тук, като те знам каква си.

— Няма да избягам.

Алън изруга и стресна силно Грейс, която никога по-рано не го бе чувала да изрича такива думи. Той се извини незабавно. Грейс не му обърна внимание.

— Освен това нямам пари. Никакви. А трябва да остана и да платя на петнадесети другия месец. При това положение парите няма да ми стигнат да платя сметките на майка ми — устните й изтъняха при тази мрачна мисъл. Времето си минаваше. Трябваше да направи нещо, за да увеличи доходите си. Обаче вече знаеше, че в Начез няма никаква работа или поне няма подходяща за порядъчни жени.

— Имам двадесет долара, Грейс. Искам да ги вземеш. Това е всичко, което имам. Знаеш, че учителската заплата не е висока. Освен това изхарчих доста, за да си купя още книги. Но всичко, което имам, е твое.

— Няма да се върна в Ню Йорк — изрече спокойно Грейс. Ужаси се дълбоко в душата си. Попита се дали все пак не трябва да вземе назаем двадесетте долара от Алън. С тези пари ще успее да плати повечето сметки на майка си. Но знаеше, че няма право да ги взима.

— Алън, твоите спестявания ти трябват, за да се издържаш, докато почнеш отново работа, а това няма да стане скоро. Ами доктор Ланг?

Алън почервеня.

— Той ми каза да не се безпокоя. Увери ме, че не съм длъжен да му платя веднага.

Грейс успя да се усмихне, въпреки че беше затънала в блатото на чувствата си. Досега обявата, че тук има шивачка, не й беше довела клиенти. Дори и да се появеше свободно работно място, тя си бе спечелила вече доста лоша репутация в този град. А сега, когато преподаваше на негърчетата, репутацията й сигурно още се бе влошила. Положението явно бе извън контрол. Същото бе и положението в Ню Йорк, където никой не би я наел заради лошата й слава. А си бе обещала да се държи дискретно!

Може би е възможно да склони Луиза да й даде мястото на домашна учителка на децата на хонорар. Представи си колко много ще трябва да се унижи и колко зле ще се държи с нея Луиза благодарение на властта, която ще има над нея. Това не вълнуваше Грейс. Ако смяташе, че има и най-малка възможност да получи някакъв допълнителен доход, тя би се проснала в краката на тази жена. Но знаеше добре, че Луиза никога не би я наела отново.

Също толкова добре разбираше, че в града няма никаква работа за порядъчна жена.

Когато затвори очи, през ума й мина една ужасяваща мисъл. На Сребърната улица винаги има работа.

15

Именно тази тревожна мисъл задържа будна Грейс, когато тя си легна.

Имаше един съвсем лесен изход… Рейд. Веднага се ужаси.

Знаеше, че по-скоро би умряла, отколкото да приеме неприличното и безочливо предложение на Рейд. Неканени в съзнанието й нахлуха пресни спомени, спомени за твърдото му тяло, притиснато интимно в нейното, за докосването на неговите нежни и безкрайно съблазнителни устни. Грейс зарови лице в шепите си. Не беше честно! Всичко в нея заговорничеше против самата нея, начело с предателското й тяло, и я тласкаше в обятията на Рейд. Почувства се, сякаш е уловена в капан.

Няма да му стане любовница. Сключи ръце на гърдите си. Разумът й рисуваше картината на Сребърната улица с подредените един до друг барове, обърнати към широката, мудно течаща Мисисипи.

Опита се да си представи как ще изглежда в къса пола, каквато носеше блондинката в „Черната пета“. Не успя. Изчерви се. Преди да падне толкова ниско и да посрами убежденията, които й бяха толкова скъпи, ще пита отново в хотелите по хълмовете дали им трябва сервитьорка. Тази работа се ползваше с лоша слава, но беше за предпочитане пред Сребърната улица.

Грейс пропъди тия мисли. Сърцето й се сви, когато чу, че някой се качва по стълбите. Всички жени, които живееха на този етаж заедно с нея, се бяха оттеглили в стаите си. Кой ли идваше сега? Приседна и се вслуша в шума.

Някой почука леко по вратата й. Грейс стана веднага, за да отвори.

— Клариса! — ахна тя.

На смутеното лице на сестрата на Джефри се изписа явно облекчение, когато видя Грейс.

— Миз Грейс, не зная какво да правя!

— Какво има? Добре ли си?

— Нощните ездачи ще излязат навън тази вечер — извика ужасената Клариса. — Не знам какво да правя, но си спомних за вас, тъй като сте учителка и сте толкова хубава! Последния път те за малко не убиха брат ми Джим!

— О, господи — възкликна Грейс. За миг застина от изненада. След това хлопна вратата. — Сигурна ли си в това, което казваш?

— Да, мадам.

— Знаеш ли къде ще отидат?

— В Шантитаун. Един човек от републиканското правителство ходи там днес, държа реч и се опита да увери всички ни да гласуваме наесен. Каза ни да не се страхуваме, защото кланът вече не съществува — Клариса се беше притиснала до ръкава й. — Какво да правим?

— Трябва да намерим Рейд — отвърна мигновено Грейс. — Той ще ти помогне.

Тя вече си навличаше полата над нощницата и си намяташе шал над раменете.

— Хайде, Клариса — подкани я мрачно Грейс и хукна надолу по стълбите. — Неговата стая е на втория етаж.

Рейд го нямаше.

— По дяволите! Сигурно е в някой от онези барове или бордеи — каза Грейс. — Да тръгваме!

Клариса я следваше по петите. Изхълца сподавено.

— А сега какво ще правим?

— Ще ги спрем — отвърна светкавично Грейс. — Ще идем да ги спрем!

Влязоха в кабинета на Хариет. Грейс спря пред прекрасен махагонов шкаф с оръжия. Тя се поколеба и си спомни колко дълбоко ненавижда насилието, но само за секунда. Животът на невинни хора бе в опасност. Опита се да отвори вратичката. Клариса ахна.

— Няма да ги спрете, мис Грейс. Не и вие…

— По дяволите, сигурна съм, че искам да опитам — каза Грейс зачука по ключалката. — Проклятие, заключена е.

Клариса я дръпна за ръкава.

— Миз…

Грейс взе едно преспапие, удари стъклото и го строши. Сграбчи най-модерната на вид пушка, която й попадна пред погледа.

— Да вървим, Клариса. Имаш ли кон?

— Само Мери. Тя е муле.

Щом се озоваха навън, Грейс видя едно голямо мършаво муле и потръпна. Напомни си строго, че сега не е време да позволява на страха си от конете да й попречи. Клариса й помогна да се качи, а след това се покатери след нея. Мери опъна ушите си назад, когато усети двойния товар. Но щом двата чифта пети я смушкаха, тя потегли покорно в неподдаващ се на контрол бърз тръс. Грейс се поклащаше силно и стискаше здраво юздите и пушката. Полагаше отчаяни усилия да не се изтърси на земята.

— Мисля, че трябва да отидем в града да намерим миста’ Рейд — каза разтревожено Клариса. — Иначе ще ни убият.

След това добави:

— Отпуснете си гърба, мис Грейс. Така ще му стане много по-лесно на мулето да ни носи.

— Никога не съм харесвала конете — изрече Грейс през здраво стиснатите си зъби, — но току-що разбрах, че мразя мулетата!

След няколко минути тя запита:

— Клариса, как разбра, че нощните ездачи ще излязат гази вечер?

Усети, че младото момиче настръхва.

— Чух го — каза най-накрая Клариса.

— Как?

— Когато си тръгвах от Триилоун.

Грейс беше прекарала в Начез достатъчно време, за да знае, че Триилоун е всичко, което е останало от старата плантация на Роулинс. Това беше голяма бяла дървена къща недалеч от Мелроуз. Вътрешностите й се свиха.

— Какво правеше в Триилоун?

Клариса се подвоуми.

— Трябват ни пари, мис Грейс.

— Клариса! Да не искаш да кажеш, да не искаш да кажеш, че си се отдала на онзи момък Роулинс?

— Нямах избор.

— Имаш избор!

— Не, мадам — отвърна тя упорито. — Нямам. Ние сме толкова задлъжнели на Баркли, че нашите деца никога няма да могат да напуснат тази земя. А един Господ знае, моите деца може и да не израснат тук, ако аз се погрижа за това.

— Деца — произнесе безсилно Грейс. — Да не си бременна?

— Не, не съм. Но някой ден ще се омъжа и ще забременея. Когато настъпи този ден, ще имам парите, които ми трябват, за да се махна оттук. Освен това — каза предизвикателно Клариса. — Слушам какви ги приказва Роулинс. Понякога след няколко уискита той говори открито дори пред мен. Тази вечер при него се бяха отбили няколко приятели. Чух ги да си говорят за това, което бяха решили да направят. Те искат един от нас да си изпати за назидание на всички, мис Грейс. Искат да спечелят изборите наесен и да свършат веднъж завинаги с републиканското управление. Омръзнало им е янките да им казват какво да правят. Те казват, че нищо няма да ги спре тази година и че ако се наложи, ще избият половината цветнокожи и половината заселници от Север, за да постигнат това.

— О, боже — каза Грейс. — Ще се наложи да викаме федерални войски.

Клариса не отговори.

Задният салон на бар „Черната пета“ беше само за специални гости. Единствено джентълмените, които ангажираха предварително стаята, имаха право да се разположат в това уютно място. Не пускаха абсолютно никой друг, с изключение на един келнер, който носеше нови напитки и чистеше пепелниците. В полунощ стаята обикновено се изпълваше с гъст, тежък дим, въпреки внушителния вентилатор над главите на играчите. За разлика от предната част на бара, където глъчката от разговорите, смеха, тракането на рулетката и мелодиите на пианото създаваха постоянен шум, залата отзад беше неизменно тиха. Отвън красиви момичета пускаха в ход чара си, отзад не се допускаха никакви жени.

Рейд губеше непрестанно. Не успяваше да се съсредоточи върху картите си. Пред очите му постоянно стоеше образът на Грейс, хванала полите си с една ръка, повдигаща ги, за да оголи стройните си глезени, скокът й от сала, за да преджапа до брега. И той се усмихна.

Усмивката му изчезна, когато споменът продължи. Полите й се прилепиха до дългите й прекрасно оформени крака — за може би хиляден път той си припомни възбуждащото тяло на Грейс. То бе дълго и стройно, с разкошни гърди. Рейд веднага усети възбуда в слабините си. Спомни си как тя лежеше под него с разтворени крака, гореща и мокра. Една ерекция го възнагради за спомена му. След това си припомни последното събитие от поредицата от непрестанни кризисни ситуации, в които Грейс явно бе затънала до гуша — решението й да замести Алън като учителка. Вътрешностите му се свиха от тревога. Тя беше глупачка. Ще я убият, ако продължава така.

— Рейд, къде, по дяволите, си се унесъл? — попита Тилдън Феърбанкс.

Рейд хвърли картите си на масата.

— Излизам от играта.

Джордж Фарис се подсмихна.

— Май имаш проблеми тази вечер?

Погледът на Рейд беше спокоен.

— Да.

Вратата се отвори, но никой не обърна внимание на келнера, който влезе, бутайки маса на колелца, върху която имаше питиета и чисти пепелници. А след това иззад него в залата влетя едно малко черно тяло, което изпревари келнера. Охранителят Макмърти се появи задъхан зад него.

— Спрете това момче! Хей, момче, нямаш право да влизаш тук! — Макмърти бе целият червен. Започна да ругае цветисто.

Изумените покерджии спряха да играят, когато видяха, че Джефри се втурва право към Рейд. Рейд задържа момчето, после приклекна и го хвана за раменете, тъй като виждаше, че то се готви да изкрещи.

— Какво има, Джеф? Станало ли е нещо с Грейс?

— Да, сър — изрече с усилие момчето. — Вървях след сестра ми до пансиона на мисис Хариет. Тя потърси мис Грейс. А след това излязоха и носеха пушка. Ще ги пребият! — момчето почна да вика безпомощно.

— Накъде се отправиха? — попита мрачно Рейд.

— Към Шантитаун.

Намеси се Тилдън Феърбанкс.

— Хей, Рейд, ти май си единственият бял в този град, който не знае какво ще стане там тази вечер.

Той се обърна към приятеля си.

— Изплюй камъчето, Феърбанкс. Веднага.

— Решили са да дадат урок на негрите, в случай, че някой от тях е решил да послуша републиканеца, който беше днес в града.

Рейд изруга и изчезна, преди някой да успее да мигне.

— Ще накажем ли един за назидание на всички? — извика от коня си Роулинс.

Нощните ездачи бяха седем. Четирима бяха на коне отстрани до Роулинс, а двама, които бяха слезли на земята, държаха един силно уплашен негър на име Хенри.

— Да — отекна ревът им.

Бяха докарали няколко треперещи негри да гледат.

— Това да ви е за урок. Няма да слушате вашите приятели янки, иначе по вас няма да остане здрава кожа — обяви Роулинс. — Почвай да го биеш, Франк.

Гледката беше непоносима.

Грейс не успя да се сдържа повече, въпреки че трепереше от страх от главата до петите. Седеше върху Мери в гората, която ограждаше сечището, където предстоеше да се състои побоят.

— Как да накарам това магаре да помръдне? — прошепна тя на Клариса, която стоеше на земята, трепереше и викаше беззвучно.

— Ритни го — каза Клариса.

Грейс ритна силно мулето. Мери изви глава и я погледна. Клариса я удари отстрани. Мери изскочи от гората и хукна право към мястото, където връзваха нещастния негър за един дебел кол.

Грейс се носеше лудо напред и се опитваше едновременно да хване юздите, да обуздае мулето и да насочи заплашително оръжието. За пръв път през живота си съжали, че не умее да язди. Но може би беше по-добре, че не умееше. Щом чуха тропота на връхлитащото и ревящо пронизително животно, главите на хората се извърнаха към нея. Конете им се размърдаха разтревожено. Мери хапеше мундщука и препускаше лудо напред. Грейс се прилепи до нея с краката си и с едната си ръка. Едва смогваше да се задържи на седлото. Загуби и ума, и дума. Юздите се носеха като дълги ленти зад гърба й. Неусетно за нея Мери се озова точно срещу Роулинс. Грейс успя да насочи пушката право напред.

— Какво става, по дяволите — изкрещя Роулинс и дръпна юздите, за да се махне от пътя й.

Мери зави и едва не закачи дорестия кон на Роулинс. Младежът се зае да успокоява уплашения си жребец. Грейс започна да се смъква настрани. Премести горната част на тялото си, за да овладее положението с дясната ръка. В този миг Мери се спъна. Оръжието изгърмя.

Изстрелът профуча опасно близко до коня на Роулинс, който изцвили, препусна и проби редицата на четиримата ездачи, като създаваше хаос и бъркотия.

Дузината негри, които бяха принудени насила да гледат, се разпръснаха и побягнаха.

Грейс се изтърси позорно на земята.

Мери спря рязко и задъвка бурените.

Роулинс овладя дорестия си кон и го подкара назад с камшика.

— Върнете негрите тук — изрева разярено той.

Грейс се изправи и насочи пушката срещу него. Трепереше.

— Не! — извика тя. — Ще застрелям всеки, който помръдне! Репликата й сякаш бе извадена от някой булеварден роман.

Стори й се глупава.

Но имаше ефект. Нощните ездачи се вцепениха и зачакаха заповед от водача си.

Той не й повярва.

Няма да посмееш да ме застреляш, момиче — заяви цинично той.

— За малко не те уцелих първият път — изрече задъхано Грейс. — Заради мулето те изпуснах. Този път никакво муле няма да ми попречи.

Роулинс се поколеба.

— Какво да правим? — попита Франк, който все още стоеше до вързания негър.

Лицето на Роулинс се изкриви от яд.

— Никой негодник янки, който си пада по негрите, няма право да ми заповядва — каза той, пришпори коня си и се насочи право към нея.

Грейс се молеше в пушката да са останали още куршуми. Вдигна я нагоре.

— Стой на място, Роулинс — извика тя. — Предупредих те!

Той се подсмихна, а конят му увеличи скоростта си. Грейс преглътна. Той беше на тридесет ярда. Вече премина половината разстояние и приближаваше. Смееше се. Грейс събра всичките си сили и натисна спусъка. Нищо не се случи.

Роулинс нададе тържествуващ крясък и посегна към нея. Ръцете му я обвиха. В същия момент прозвуча изстрел. За миг Грейс се оказа плътно притисната до потното седло на коня. След това усети, че той се напряга и го чу да вика от болка. Пусна я. Тя падна на колене.

— Само опитай, Роулинс — каза провлечено Рейд изпод сенките. — Извади си пистолета.

Роулинс застина. Рамото му кървеше обилно, ръкавът му се оцвети в червено. Няколко секунди всички стояха със затаен дъх и чакаха Роулинс да си извади оръжието. Но той сигурно разбра, че тази постъпка ще бъде гибелна, защото Рейд бе насочил револвера си към него напълно невъзмутимо и със сигурност нямаше да го пропусне.

Рейд извика с презрителна нотка в гласа:

— Махайте се оттук и вървете по дяволите. Веднага! Първо се разпръснаха четиримата ездачи.

Роулинс не отстъпи. Гневният му поглед предизвикваше Рейд.

— Ще съжаляваш, тексасецо. Ще се погрижа за това.

— Ще те чакам с нетърпение.

Когато Франк и третият човек се качиха на конете си, Роулинс изгледа явно похотливо Грейс, която вече се бе изправила и държеше в ръце празната пушка. Рейд усети скритата заплаха в погледа му и се скова от напрежение. Роулинс забеляза това и се подсмихна още повече. После пришпори коня си и тримата се отдалечиха в галоп.

Грейс се запъти към вързания мъж. Едно кратко изречение на Рейд я спря.

— Стой на място.

Тя остана неподвижна.

Като по някакво чудо от дърветата изникнаха негри. Двама души започнаха да развързват своя приятел. От гората се появи Клариса и се затича към нея.

— Добре ли сте, мис Грейс?

Грейс изправи рамене. Никак не й беше лесно, тъй като тялото й все още трепереше неудържимо. Успя да кимне на Клариса. Междувременно чу приближаването на коня на Рейд. Накрая усети с гърба си докосването на горещото запенено животно.

— Хубав въпрос — каза Рейд със същия леденостуден глас. — Защо не й отговаряш, Грейс?

Макар че Рейд не беше многословен, на нея й се стори, че думите му подействаха на кожата й като одраскване с шкурка. Разбра, че постъпката й го е разярила. Усети, че в устата й е сухо.

— Добре съм — отвърна тя и се постара да говори ясно и високо. Думите й прозвучаха като леко писукане.

— Онзи човек добре ли е? — попита Рейд.

— Добре ли си, Хенри? — запита Клариса.

— Добре съм, сър — отвърна Хенри, пристъпи напред и затърка ожулените си китки. — Мадам, трябва да ви благодаря.

Грейс беше твърде неспокойна, за да изпита удоволствие, но успя да отвърне на Хенри с нещо подобно на усмивка или поне така се надяваше. След това Рейд я издърпа безцеремонно в си и я настани там да седне настрани. Неусетно за себе си се загледа в стиснатите му челюсти. Отвори уста, за да почне да протестира. Рейд отсече, без да поглежда към нея:

— Не ме тормози.

Тя си затвори устата.

Силната му като стомана ръка обви кръста й. Бързият ход на врания жребец изобщо не можеше да се сравни с ездата на Мери и макар че бе здраво притисната към скута на Рейд, тя не успя и не дръзна да се отпусне. Всъщност трепереше от време навреме, докато седеше изправена, като че ли е глътнала бастун и се мъчеше да избегне всякакъв контакт с горната част на тялото му. Рейд не каза нищо, дори да бе забелязал трепета й. Тя се ужаси, когато усети колко се е напрегнал. Той не насочи жребеца си към Горната улица, където се намираше пансионът на Хариет Голд. Грейс се страхуваше да попита накъде я е повел. Очите й се уголемиха от изненада, когато стигнаха до Сребърната улица, а после свърнаха наляво към възвишенията. Той я хвана по-здраво, сякаш бе доловил объркването й. Накрая се спря пред хотел „Сребърната дама“. Грейс гледаше смаяно.

Той се плъзна на земята и я смъкна, сякаш е чувал с жито. Кой знае защо коленете й бяха омекнали и се изкривиха в момента, в който краката й стъпиха долу. Рейд застана до нея. Твърдата му като стомана ръка я хвана през кръста. Той я придържаше по този начин, така че не й оставаше друга възможност, освен да закрачи с него. Влязоха в хотела.

— Рейд…

— Млък.

Той я поведе нагоре по стълбите към своя апартамент. Не я пусна, докато изваждаше ключа и отваряше вратата към прекрасно обзаведените стаи, които тя бе видяла онзи ден. Грейс се озова вътре. Стъпи неуверено на дебелия килим от Обюсон, огледа се наоколо и си помисли: „Това е лудост.“ След това чу, че някой заключва вратата и главата й се извърна рязко. Обезпокоеният й поглед се сблъска с този на Рейд. Той беше толкова мрачен и студен, че тя направи крачка назад.

— Отивам си вкъщи — изрече тя разтреперано.

— За коя се мислиш, по дяволите?

— Отивам си веднага вкъщи — успя да отрони тя и опита да мине покрай него.

Той я сграбчи и завъртя силно. Тя се озова в прегръдките му. Тялото му се беше стегнало като пружина.

— Много ли ти харесва смъртната опасност, Грейс?

Тя поклати безсилно глава. Измъчваше я мисълта, че всеки миг ще се разреве като новородено бебе.

— Не те ли е грижа дали няма да умреш? — запита той.

Тя не успя да се въздържи и зарида силно.

— Доведох те тук, за да те набия хубаво — изрече грубо Рейд. — Но никога през живота си не съм вдигал ръка срещу жена!

Още не бе произнесъл думите и я вдигна и понесе към огромен креват, покрит с балдахин.

От гърлото й се чу ново хълцане, което се засили.

Креватът потъна под тежестта на тялото й. Рейд се наведе над нея. Ръцете му се вкопчиха безмилостно в гъстите кичури на косата й и се впиха в главата й. Заболя я. Опита се да потисне изблика на сълзите. Едното му бедро се пъхна грубо между нейните. А след това устните му се спуснаха надолу. Бяха твърди и горещи.

Той разтвори насила устните й и бутна езика си дълбоко в устата й. Тя се опита да си извърне главата, но ръцете му я държаха здраво. Устата му се задвижи напред към нейната. Вече се беше втвърдил и нараснал силно до корема й. Тя беше абсолютно сигурна, че той знае, че й причинява болка. Но поради някаква, известна само на него причина, той се мъчеше да демонстрира надмощието си над нея по единствения начин, който му бе останал. Осъзна, че той ще я вземе тази вечер, независимо от това, дали тя го желае или не.

Но каква полза, че разбира всичко това.

Той беше горещ. Той беше мъж. Той беше силен — ТОЙ въплъщаваше живота и сигурността. Тя се бе сблъскала с насилието и терора, но сега се намираше в безопасност в прегръдките на Рейд. Обви ръцете си около него и се притисна страстно към тялото му.

Той зарови лице в шията й и я притисна ужасно силно към себе си.

Грейс извика високо и зарида. Вторият й вик беше нечовешки. Сякаш го издаваше някакво животно, страдащо от силна болка. Рейд спря да се движи върху нея. А тя завика с всичка сила, нервно и жално.

Рейд остана неподвижен още един миг върху нея. После затвори очите си, преобърна се и я притисна още по-силно към себе си. Тогава тя заплака, притиснала лице към ленената риза на гърдите му.

— Грейс — каза дрезгаво Рейд. — Всичко е наред.

Тя изстена. Трепереше и се притискаше в него. Той я прегръщаше, милваше и люлееше приспивно. Тя ревеше неудържимо и се мъчеше да се зарови в него. Доста време по-късно, когато сълзите най-сетне спряха да текат, тя се почувства напълно изтощена. Намираше се в прегръдките му и между бедрата му. Неговата риза бе донякъде разкопчана, а мократа й от сълзи буза се облягаше на голите му гърди. Там я обвиваше гнездо от удивително меки кестеняви къдри. Едната от едрите му ръце си почиваше на кръста й, плъзгаше се нежно нагоре-надолу от бедрата до ребрата й. Другата придържаше тила й. Косата й отдавна се бе оказала на свобода. Той погали косата й. Усещането бе прекрасно и много успокояващо. Тя въздъхна продължително.

— По-добре ли си? — попита той и тя си помисли, въпреки че не беше сигурна, че устните му я докосват леко отгоре по косата.

Чувстваше се толкова уморена, че отговорът й едва се чу. Изтощението й бе толкова силно, че не я интересуваше в каква поза лежи. Нехаеше за начина, по който бедрото й се настани удобно в сгъвката на слабините му. Зарови още по-навътре лицето си в гърдите му и веднага заспа.

Когато се събуди на другата сутрин, още се намираше в леглото и в прегръдките му.

16

Рейд се събуди пръв. Не помръдна. Цялото му тяло изгаряше от същата необуздана страст, която го изгаряше през цялата нощ. Никога досега не беше спал целомъдрено с разкошна жена. А без съмнение жената в обятията му беше разкошна.

Те лежаха там, където ги бе заварил сънят. Гърбът й се беше притиснал плътно в лицето му. Мекият й ханш лежеше като в люлка в пулсиращите му слабини. Издутият му член се бе приютил сладостно и мъчително в горещата долина, която бе изградило тялото й. Обви я с ръце. Тя дишаше равномерно и бавно, а той — рязко и шумно. Облегна се предпазливо на лакът и сведе поглед към нея.

Беше направо непоносимо хубава. Ръката му се прокрадна до стройното й извито бедро, плъзна се нагоре, като мачкаше памучната й нощница, после по-надолу. Хвана я по-здраво и я притисна към набъбналата си мъжественост, наведе се и се сгуши до лицето й. Тя въздъхна.

— Грейс? — прошепна той. Гласът му бе дрезгав и пресипнал. Не се чу отговор.

Той затърка мудно бедрата си в нейните със затворени очи. Лицето му се изкриви от болка. Пак се наведе над нея. Устните му бяха на сантиметри от ухото й.

— Грейс?

Тя се блъсна с гръб в него.

Той изстена и плъзна ръката си нагоре, за да обгърне пълните й гърди. Зърното й се втвърди мигновено, щом пръстите му го погалиха. Тя се премести, без да се е събудила още. Гърдата й изпълни докрай дланта му. Знаеше, че постъпва като някой мерзавец. Разтвори гънките на нощницата й и оголи прекрасните й гърди. Докосна с език едно издадено зърно.

Тя простена. Клепките й се размърдаха.

Рейд беше само по панталони. Сега те го стягаха силно и ограничаваха движенията му. Искаше му се да ги свали, но съзнаваше инстинктивно, че това ще изостри взривоопасната ситуация, в която бе изпаднал. Пъхна бедрото си между нейните и го задвижи нагоре-надолу.

Грейс въздъхна. Клепките й се вдигнаха.

Ръката му действаше своеволно. Усети, че вдига роклята й, плъзга дланта си по гладките и твърди очертания на бедрото й и поема нагоре към мекото, незабележимо възвишение. Вдигна се съвсем леко нагоре, за да види лицето й, докато ръката му прокарваше малки, интимни кръгчета по корема й и блуждаеше все по-надолу и по-надолу. Гледаше как сънят напуска очите й. Погледите им се срещнаха. Неговият бе самоуверен и блестящ, нейният — кротък и стреснат. Пръстите му докоснаха венериния й хълм. Грейс изпъшка. Рейд зарови пръсти в гъстите къдрици. Тя легна по гръб с доволна въздишка. Очите й се затвориха, а бедрата й сами се раздалечиха. Рейд едва сдържаше дишането си. Средният му пръст се плъзна между горещите и хлъзгави гънки на тялото й.

Тя изохка леко.

Той усети, че цялата се надига под ръката му. Грейс се изви леко. Рейд не можа да устои на гледката. Но не искаше да се люби с нея, докато е полусънна.

Рейд застана на колене между разтворените й крака и я целуна по пъпа.

— Грейс — заповяда той. — Събуди се, Грейс. Събуди се.

— Рейд — промълви тя. Клепките й бяха като тъмни криле върху бледата й кожа.

Той се наведе ниско и докосна с език розовото лъскаво зрънце между бедрата й.

Грейс изстена и се изви бавно.

Ръцете на Рейд обгърнаха бедрата й и ги притиснаха. Той започна деликатно да изследва тялото й с език. Сърцето му заплашваше да изскочи от гърдите. Запита се дали ще съумее да си събуе панталоните, толкова беше втвърден и нараснал. Тя се вдигна към него и изскимтя отново. Звукът беше умилителен и той едва не полудя от копнеж. Вдигна рязко глава.

— Събуди се, Грейс.

Очите й проблеснаха и се отвориха. Той се наведе, за да притисне устните си към нея и да я погали с език. Тя изпъшка. Той се изправи над нея.

— Погледни ме, Грейс.

Изцъкленият й и нефокусиран поглед се сблъска с неговия. Той изпита чувство на пълен триумф, когато я видя така отпусната и изпълнена с копнеж по него.

— Кажи ми какво искаш, любима — попита той с преплитащ се език. Намери умело подходящия момент и пак я докосна леко с език.

Тя се изви и се премести назад към възглавницата. Рейд я ближеше и проучваше с език. Още не беше задоволен и това го измъчваше. Най-накрая вдигна от нея мощното си тяло и улови няколко сплетени кичура от косата й. Лицето му бе съвсем близо до нейното.

— По дяволите, Грейс, погледни ме!

Тя го погледна.

Той я целуна силно и властно и затърка стоманено — твърдите си слабини в горещото й потно тяло. Тя се изви като змия, мъчейки се да се притисне плътно до него. Той я хвана за брадичката. Нейният поглед потъна в неговия.

— Рейд — изпъшка тя.

Той не й даде възможност да се изплъзне, а отново се настани между краката й с явното намерение да я залее с ласките си. Грейс докосваше голите му рамене, отстъпи назад и го прегърна още по-силно. Бедрата й се извиха като дъга. Нададе протяжен стон.

— Моля те — извика тя.

След малко тя се изви силно и извика, а той усети, че лицето му се стяга в стоманена маска. Нямаше намерение да губи контрол над себе си. Тя още се мяташе конвулсивно, когато той усети, че избухва, докато лежеше на дюшека и се търкаше силно в него. Лицето му бе заровено в нейното. Ръцете му прегръщаха силно бедрата й.

Доста време трябваше, за да стихнат страстите им.

След това едно коляно го удари грубо в лицето, когато тя преметна уплашено краката си над него. Рейд нямаше сили да помръдне, тъй като още се възстановяваше. Усети, че Грейс изскача от леглото.

— Стани — изрече гневно тя.

Той усети, че е допуснал грешка. Трябваше да възстанови мигновено силите си, да я притегли в обятията си и да я обсипе с любящи целувки. Един съвсем не лек удар се стовари върху бицепса му.

— Стани!

Рейд се преобърна изморено и приседна. Тя беше разярена, но избликът на ирландския й темперамент я правеше още по-красива.

— Грейс…

— Ти се възползва от мен — изсъска гневно тя.

Невъзможно бе да обори истинността на думите й.

— Но беше толкова приятно, Грейс. Вече знаеш това.

— Единственото, което знам, е, че си жалък!

— Май не означавам много за теб — изрече напрегнато Рейд. — И това е от първия път, когато се срещнахме.

Тя се обърна с гръб към него, скръстила здраво ръцете си.

— Истина е — той се вдигна и застана зад нея. — По дяволите, Грейс, не ми се съпротивлявай повече. Нима не разбра благодарение на мен колко хубаво може да ни е заедно?

Той посегна към рамената й.

Тя се извърна и замахна. Той не се наведе, не защото бе решил да се държи като великодушен човек, какъвто наистина беше, а тъй като беше спал лошо през цялата нощ. Това забавяше рефлексите му.

— Ох. Заболя ме.

— Божичко! — възкликна Грейс, а пламналите й бузи загубиха цвета си. Рейд търкаше челюстта си.

— Грейс, защо не се успокоим и двамата? Станалото станало. Дай да си поръчаме нещо за закуска и да решим какво ще правим по-нататък.

Ръката й се притисна в устата й. Очите й се разшириха от изненада.

— Аз съм прекарала нощта тук!

— Ти заспа.

— Само ти си виновен! Изобщо не трябваше да ми разрешаваш да оставам! Защо ме доведе тук? — зарида тя.

Рейд примигна.

— Ти си изпаднала в нервна криза и в шок…

— Направил си това нарочно! — Тя пак замахна, но този път той избегна удара и хвана китката й.

— Спри се, Грейс. Съжалявам, че не бях на себе си вчера. Стори ми се съвсем нормално да те прегърна, докато спиш.

— Заради теб загубих доброто си име!

Изведнъж го обхванаха неудържими угризения на съвестта. Имаше ужасяващото усещане, че е сбъркал.

— Грейс?

Тя се дръпна силно и той я пусна.

— Как ще се прибера при Хариет по нощница и пола? — извика тя. — И къде ми е полата? Колко е часът? Ще закъснея за училище!

— Ще изтичам до Хариет и ще ти донеса някоя рокля — каза той и усети, че в него се надига чувство на вина.

Грейс приседна на леглото. Трепереше. Обхвана тялото си с ръце. Репутацията й беше съсипана. Начез беше малък град, в който клюките се разпространяваха бързо. Никога вече няма да си намери прилична работа — вече не.

Разумът и отказваше да разсъждава само за тези неприятности. Вместо това той й припомни детайлно какво точно й стори Рейд и колко спокойно тя отвърна на ласките му. Грейс беше интелигентна жена. Знаеше какъв е животът. Но никога, никога не беше допускала, че съществува акт като този, който те извършиха заедно.

Акт ли? Как пък не, това бе перверзия. Тя сви юмруци. Разбира се, че той познаваше всички извратености, особено ако те носеха невероятно приятни усещания.

Искаше й се да заплаче. Искаше й се да го удари. Същевременно най-предателски й се искаше да допълзи до леглото и да изчака там Рейд да се върне, да го прегърне и да го посрещне радушно в прегръдките си. Той беше толкова горещ, твърд и мъжествен. Толкова хубав. Такъв мръсник.

Тя си затвори очите и си представи как той си събува невъзмутимо панталоните, без да си даде труд да се обърне с гръб към нея. Раменете му бяха широки и силни, гърдите — добре оформени и забележително мощни. Ръцете и краката му бяха като на класическите скулптури на гръцките атлети. А мъжествеността му… Тя не искаше да гледа. Но не успя да се удържи.

Трябваше да се овладее, преди той да се върне, да намери някоя камериерка, да вземе назаем малко дрехи и да си иде, преди той да се появи отново. След десет минути Грейс направи точно това.

Ако всички беше наред, тя трябваше да изкара един обикновен училищен ден. Но Грейс не смяташе, че животът й някога ще влезе отново в нормални релси. Когато застана пред учениците си, тя се съсредоточи с голямо усилие върху работата. Той постоянно нахлуваше в мислите й. Също и спомените за събитията от предишната нощ, насилието и ужаса. Заради участието си в тях тя се бе превърнала в нещо като героиня. Учениците й ловяха жадно всяка нейна дума. Тя си спомни похотливия поглед, който й отправи Роулинс и явната заплаха в него. Прииска й се да не беше избягала тази сутрин, без да се види отново с Рейд.

Той й бе казал, че ще идва всеки ден в училището, за да я изпраща до вкъщи. Дали ще дойде? Или й се е разсърдил толкова за обидата, че е решил, че тя и сама може да се грижи за себе си? И което е по-важно, има ли основание да се бои от Роулинс и сподвижниците му? Страхът й нарастваше с приближаването на вечерта.

Църквата и дворът се обезлюдиха най-сетне в три и петнадесет. Грейс застана на стълбите и се огледа наоколо. Не се виждаха нито Рейд, нито Роулинс. Страхът, който я бе обхванал, отслабна. Разбира се, че Роулинс няма да се появи — нали го раниха снощи. А що се отнася до Рейд, той очевидно не бе говорил сериозно, когато й каза, че всеки ден ще я изпраща вкъщи. Тя явно не го интересуваше, което беше добре дошло за нея.

Това беше безсрамна лъжа. Как да се преструва дори пред себе си, че е безразлична към него. Най-малкото беше разочарована, че той не е дошъл.

Измина половината път към къщи, когато чу конски тропот зад себе си.

Всички мускули в тялото й се напрегнаха и тя се обърна, стиснала здраво книгите. Беше само някакъв фермер с каруца. Той й предложи да я откара до града. Грейс се готвеше да приеме предложението му, когато видя, че Рейд препуска в лек галоп по пътя на едрия си вран жребец. Тя застина на място, после посегна бързо към каруцата и се приготви да се качи вътре. Тъкмо беше стъпила на страничната дъска, когато той заговори иззад нея.

— Казах, че ще дойда и дойдох.

Той приближи жребеца и й подаде ръката си.

— Качвай се.

— Не, благодаря — отвърна сухо тя. — Този любезен фермер ми предложи да ме откара в града.

— А ще те защити ли от юнаците на Роулинс? — залита студено той. — Скачай тук, Грейс.

— Всичко е наред, мадам — изрече неспокойно фермерът. — Не знаех, че ще пътувате с джентълмена.

Той вдигна юздите и подкара мулето си. Грейс гледаше свирепо.

— Ти го прогони със заплахите си!

— Сигурно името на Роулинс му се стори по-заплашително!

— Ще вървя пеш — заяви Грейс.

— Добре.

Тя не го погледна повече. Той яздеше бавно зад нея. Беше толкова близо, че веднъж или два пъти Грейс усети горещия дъх на животното върху тила си. Тя държеше изправени раменете си и вдигна високо глава. Той беше сърдит! Е, какво пък, и тя беше също толкова сърдита, дори повече!

Когато стигнаха до дома на Хариет, Грейс избърза и влезе преди него в къщата. Размина се с няколко пансионери на верандата, докато влизаше вътре. Един от тях й се подсмихна твърде похотливо. Партньорът му в игрите на карти, един по-възрастен джентълмен, я изгледа явно неодобрително и вдигна ръка. Грейс забърза навътре.

Още я болеше от прекалено критичния поглед и от похотливата усмивка, когато за малко не се сблъска с Хариет.

— Добър ден, Хариет — заговори сърдечно тя. — Как…

Хариет се засуети и я заобиколи, след като я изгледа мрачно. О, Господи, помисли си Грейс. Всички знаят.

— Грейс?

Тя замръзна на място. Това беше гласът на Алън. Той я викаше от стаята си, която се намираше по-надолу по коридора. Повика я отново. Грейс се уплаши, че той ще опита да стане от леглото и забърза към стаята му. Той се беше подпрял на лакти и изглеждаше много по-добре. Гърдите й се стегнаха от тревога.

— Здравей, Алън. Как се чувстваш днес?

Той не й отговори. Само я гледаше, докато тя приближаваше. Грейс се зае да оправя загрижено възглавницата му.

— Да ти донеса ли нещо?

— Вярно ли е?

Тя пребледня.

— Какво да е вярно?

— Че си прекарала нощта в хотел „Сребърната дама“.

Тя почервеня. Какво да му каже? Вярно беше. Но не се бе случило това, което те мислеха — или пък беше? Тя и Рейд бяха интимни, макар и по малко необичаен и греховен начин. Прехапа си устната и се отпусна на крака на леглото.

Алън загледа настрани.

— Не стана точно това, за което си мислиш, Алън.

— Прекарала си нощта с него, нали? — изрече смутеният и оскърбен Алън.

— Аз заспах — отвърна с оправдателен тон Грейс.

— Само това ли стана?

Лицето й се обагри в червено.

— О, боже — простена Алън. — Обичаш ли го?

— И дума не може да става за това — извика Грейс и стана. — Не съм искала това да се случва. Не исках да оставам там през нощта, о, господи! — Дали от напрежението, което изпитваше през целия ден, или от нещо друго, по-дълбоко и по-обезпокоително, от очите й бликнаха сълзи.

— Съжалявам, Грейс — каза Алън и я хвана за ръката.

Тя приседна до бедрото му.

— Не стана това, за което си мислиш — изхълца тя. — Опитах се да спра линчуването. Рейд ме спаси. Толкова се страхувах. Той ме отведе в онзи хотел. Бях замаяна. След това заспах.

— Прощавай — каза Алън и разтвори ръцете си, за да я прегърне. — Не постъпих честно, като ти говорих така. Сигурно го обичаш много.

— Не, не го обичам — изпъшка Грейс и се дръпна назад.

— Я колко добре си прекарвате тука — провлечено каза Рейд от входа на стаята.

Грейс настръхна.

Алън го гледаше разлютено.

— Ако можех да стоя на краката си, Браг, щях да ти разбия носа.

— Опитай — изрече Рейд с явно престорена закачливост.

Грейс не се обърна, за да го погледне, но усещаше присъствието му като обгарящ пламък по кожата си. После чу, че той излиза. Установи, че дъхът й е секнал и едва диша.

— Добре ли си? — попита Алън.

Грейс кимна утвърдително. Но не беше добре. А скоро й стана още по-зле, защото намери под вратата си писмо с печата на кмета. Този път изпита истински ужас, докато го вдигаше и отваряше. Шайнрайх беше коректен и пишеше само най-важното. Уволняваха я, тъй като я смятаха за морално непригодна за тази длъжност.

Когато някой почука силно по вратата му, Рейд стана, за да я отвори. Усети, че цялото му тяло се стяга от гняв, когато видя, че на прага стои Грейс. Не й бе простил думите й, нито пък това, че тя изчезна тази сутрин, без да го изчака да се върне.

— Може ли да вляза? — каза тя най-накрая, след като отвърна на погледа му.

— Свърши ли вече с Алън? — попита подигравателно той. Не успя да се сдържи. От последната нощ насам в него се засили увереността му, че я притежава. Към тази увереност се добавяше и някакво друго чувство, което доста наподобяваше страх. Той беше подслушвал, когато тя заяви на Алън, че не го обича.

— Искам да говоря с теб — каза тя с вирната брадичка. — И предпочитам да не е навън в коридора.

Рейд отстъпи настрани и направи преувеличено вежлив жест с ръка. Грейс мина студено покрай него, спря в центъра на стаята и се обърна към него. Рейд скръсти ръце и зачака.

— Ще затвориш ли вратата?

Той сви рамене и се подчини.

— Мисля, че ми дължиш малко пари.

— Кой, аз ли?

Розова вълна заля лицето й.

— Да.

— И за какво?

— За ъ-ъ… извършени услуги.

Прииска му се да я удари.

Рейд отиде вдървено до прозореца и го отвори. Надяваше се студеният ветрец да разсее изгарящия го гняв. За нещастие само задушен въздух докосна лицето му. Преброи до десет три пъти. След това се обърна.

— И какви точно услуги имаш предвид?

— Знаеш много добре какво имам предвид — отсече Грейс със свити юмруци.

Той вдигна удивено вежда. Целият му вид излъчваше равнодушие.

— Скъпа, признавам, че наистина прекарахме нощта заедно. Никой мъж не би платил за това, което се случи тази сутрин — точно обратното.

Тя се обърка и ядоса.

— Не смяташ ли, че извърташ?

— Ако някой изобщо дължи нещо — каза Рейд, на който му се искаше да я убие, — то ти си ми длъжница.

Тя примигна.

— Аз работих за теб, скъпа, а не обратното.

Тя ахна.

— Аз ти доставих удоволствие — изрече грубо и жестоко Рейд. — И положих големи усилия за това, доколкото си спомням. — Той замълча за миг. — Въпреки че, според мен, те не бяха достатъчни.

Тя отстъпи назад. Лицето й бе побеляло.

Рейд се почувства като мерзавец, за какъвто тя го обявяваше непрекъснато. Но не успя да се удържи, не и в момента, в който тя се появи неканена и заважничи пред него. Тя се държеше като проститутка и по този начин стъпкваше в калта предложението му и всичките му чувства към нея.

— Ако ти се иска, можем веднага да уредим този въпрос и да направим втори по-успешен опит.

— Не дойдох тук, за да ме оскърбяват — отвърна озлобено Грейс.

— Така ли? Кажи ми защо дойде, Грейс? За да обидиш мен, или за да обидиш и двама ни? Пак ли?

— Отивам си — каза тя, но не помръдна.

— Защо избяга от мен сутринта? — запита Рейд.

Тя се изчерви.

— Закъснявах.

— Беше едва седем часът.

— Мислех, че е по-късно.

И двамата знаеха, че тя лъже.

— Нищо не ти пречеше да ме изчакаш да се върна с дрехите. Щях да те откарам до училището.

— Не исках да чакам.

В усмивката му не се забелязваше и най-малкият признак на смях.

— Да, това ми стана съвсем ясно — той стисна силно зъбите си. — През целия си живот ли смяташ да бягаш, Грейс?

Ноздрите й се разшириха.

— Никъде не бягам!

— Така ли? Май ме мамиш.

— Отдавна съм ви казала, мистър Браг, че не се плаша от вас. Поради това е невъзможно да бягам от вас!

— О! Значи признаваш, че бягаш от мен!

— Не съм признавала нищо подобно.

— Ти си го мислиш, иначе нямаше да го кажеш.

— Ти си непоносим, непоносимо надут.

— Бягай оттук, Грейс — заяви грубо Рейд. — Бягай с всичка сила. Бързай колкото можеш. Но не се самозалъгвай. Ти бягаш от мен и от чувствата си към мен.

Тя трепереше. Гърдите й натежаха.

— И помни, — каза той, а погледът му я обгаряше — че съм мъж. Мога да бягам по-бързо и по-надалеч, Грейс, няма да избягаш от мен и от чувствата си, дори ако идеш в Китай.

За миг Грейс се втренчи в него. После се обърна и избяга.

17

На другата сутрин Грейс се събуди напълно отчаяна. Нямаше работа и пари, а отдавна бе закъсняла с плащането на болничните сметки на майка си. Заради Рейд Браг нямаше повече шансове да си намери работа тук, защото очевидно всеки в Начез знаеше за нощта, която бе прекарала с него.

Независимо от това тя се облече и се приготви да си търси пак работа. Реши да провери в някои хотели по хълмовете. Не се надяваше кой знае колко, защото знаеше, че дори и в някой от тях да има вакантно място, едва ли ще го дадат точно на нея.

Спря да си реши косата, покри лицето си с ръце и се зае да обмисля най-лошия вариант.

Ако положението стане съвсем лошо, ще съумее ли да си наложи да иде на работа на Сребърната улица? Ще излезе, че е несравнима лицемерка! Но какво пък, жителите на Начез и без това я смятат за опозорена жена, така че какво значение има какво ще си помислят за нея?

По дяволите! Имаше значение за нея. Тя беше жена с принципи. Не одобряваше това, което се вършеше в тези греховни вертепи на Сребърната улица… проституция, игра на карти, пиянство. Но й трябваше работа. Принципите нямаше да платят сметките за престоя на майка й в болницата.

Грейс се намираше на половината път до стръмните хълмове. Вниманието й бе погълнато от тревожните мисли за това откъде да намери малко пари. Стараеше се да не мисли за онзи непоносим мерзавец Рейд и се измъчваше, когато се сещаше, че сега негърчетата нямат учител. Откъде ще й намерят заместник? Дали кметът изобщо ще си даде труд да търси такъв? В края на краищата доктор Ланг бе казал, че Алън ще се възстанови след месец. Един месец си е един месец, а тези деца имат нужда от учител сега.

Тогава й хрумна една дръзка мисъл. Кой ще й попречи тя да ги обучава неофициално? Нали имаше право да се разпорежда със своето свободно време така, както си иска? Изпълни се с радостна възбуда и изпадна в такъв възторг, че едва не подмина Сара Белели и Марта Граймс, без да ги забележи.

— Здравейте, Сара, Марта — извика тя, тъй като се сети, че скоро ще се проведе следващата сбирка на въздържателското дружество. — Кога ще се срещнем? — заговори тя, но спря внезапно.

Марта извърна настрани очите си. Сара я гледаше с явно презрение.

— Боя се, мис О’Рурк — изрече крайно резервирано тя, — че на нашите срещи се разрешава да идват само дами.

Тя се отдалечи бързо, а Марта я последва.

Зашеметена и обидена, Грейс се загледа подире й. И макар че знаеше защо се отнасят толкова грубо с нея, не й се искаше да повярва в това. С вирната брадичка и свити устни, като си казваше: „Няма значение“, тя се отправи към първия хотел на стръмнините — „Сребърната дама“.

В същия миг спомените я заляха като вълна. Само преди един ден тя се събуди в силните ръце на Рейд. Още усещаше притискането на твърдото му тяло до нейното. Кръвта й потече лудо във вените й.

Беше абсолютно невъзможно да работи именно тук. Подмина сградата. На следващата пресечка имаше разпростряло се на голяма площ здание на име „Южната звезда“. От първата си обиколка по тези хотели тя вече знаеше към кого да се обърне. Собственикът беше солиден на вид джентълмен, който й предложи чай предишния път и сподели с нея няколко невинни клюки. Днес по лицето му бе изписано явно презрение.

— Дори и да имаше вакантно място, мис О’Рурк, не смятам, че то би било подходящо за вас.

Въпреки че очакваше подобен прием, Грейс се почувства безкрайно унижена. Но стисна юмруци и си опита късмета и по другите хотели. Постигна същите резултати като в първия. Щом излезе от последния, с мъка се въздържа да не избухне в сълзи.

Грейс се умори и загуби увереност, но не се отказа. Знаеше, че трябва да се осмели да опита на Сребърната улица. Това беше единственото място в града, където не беше пробвала досега да си намери работа — значи там перспективите бяха по-добри от другаде. Но направо не й се вярваше, че е паднала толкова ниско.

Грейс се спря пред първия хотел, до който стигна, „Златната врата“. Надникна вътре и се уплаши. Там беше тъмно и влажно. Подът бе много мръсен, по мебелите имаше белези или бяха строшени. Смърдеше на пот, бира и цигари. О, няма да работи в това заведение. Отстъпи припряно назад. Усети, че сърцето й бие лудо. Не влезе в другите хотели по същите причини. След това се озова пред един от баровете.

Господи, помисли си тя, когато застана на дъсчената пътека и стисна здраво перилото. Има ли избор? Какво значение има? Начинът, по който се отнесоха току-що към нея Сара, Марта и хотелиерите, не доказва ли, че мястото, където работи, вече не е от значение? Какво й остава да губи? И защо й се струва, че всеки момент ще избухне в сълзи?

През последния час бе научила вече един урок. Затова не й бе трудно да открие, че не й остава нищо друго, освен да тръгне по баровете, защото повечето от тях бяха не по-малко мръсни и смрадливи от „Златната врата“. Вече знаеше, че „Черната пета“ е най-елегантният бар в града, който се славеше с най-елитната клиентела. Но нямаше как да работи в него, не и докато той бе редовен посетител там.

Подмина решително бара, до който се намираше, и най-накрая се спря на очевидния избор, доколкото можеше да прецени според хубавия външен вид, ако такива думи прилягаха изобщо за бар. Барът „При Макс“ не изглеждаше зле. Подът беше от излъскан дъб, барът бе махагонов, макар и да нямаше изящните месингови украшения и натруфените огледала на „Черната пета“. Грейс се постара да не гледа към рисунките с пищни голи красавици, които украсяваха чамовите стени. Пое си няколко пъти дълбоко въздух и бутна решително люлеещите се врати.

Още бе рано и в бара цареше тишина. Имаше само няколко клиенти. Барманът лъскаше чашите на тезгяха. Един човек седеше на някаква маса. Пред него имаше разхвърляни документи. Грейс се приближи до бармана. Чувстваше се неловко и съвсем не на място. Той вдигна очи и я загледа преценяващо.

— Загубила ли сте се, госпожо?

— Не, не съм — каза Грейс с характерния си северен говор. Сети се, че сега не е време да демонстрира грижливо поддържаната си дикция и се постара да смекчи произношението си. — Тук ли е собственикът или управителят?

— Ей-там е.

Грейс се обърна към човека, който беше станал и се приближаваше. Той беше на около петдесет години, с широки рамене и малко пълен. В тъмната му коса имаше сребърни нишки.

Казвам се Грейс О’Турк — каза притеснено тя. Искаше й се да избяга навън още сега, преди да е станало прекалено късно.

— О, знам — каза той и се подсмихна. — Аз пък съм Ден Райд. Много е трудно да не забележиш червенокоса учителка.

Напрежението й се увеличи, защото се досети какво означава блясъкът в тъмните му очи.

— Мистър Райд…

— Ден.

— Ден — тя преглътна. — За съжаление съм безработна.

Тя насочи към него виолетовите си очи. Погледът й беше преднамерено умолителен.

— Майка ми в Ню Йорк е болна и й се налага да лежи постоянно в болница. Аз съм отчаяна. Загубих преподавателското си място и ми трябва работа.

Очите на Ден се отвориха широко от изненада.

— Вие ме молите да ви наема?

— Да — отвърна бързо тя. — Но само да сервирам напитки, мистър, ъ-ъ, Ден.

Мъжът се подсмихна.

— А той знае ли за това?

— Извинете?

— Браг. Той знае ли, че сте тук?

Грейс почервеня силно. Устните й се свиха.

— Уверявам ви, че сама съм си господарка.

— Така ли? Защото не искам да си имам неприятности с човек като Браг.

Тази възможност не бе хрумнала на Грейс.

— Няма да има проблеми.

— Добре.

Той я огледа отгоре до долу. Погледът му се задържа на гърдите й, обърка се при вида на лентите, които ги пристягаха и спря най-накрая на прибраната й и пристегната назад коса.

— Пусни си косата.

— Извинете?

— Пусни си косата. Искам да видя как ще изглеждаш, когато я пуснеш.

Тя отвори уста, за да почне да протестира. Успя само да издиша гневно.

Той вдигна ръка.

— Ти си хубава, въпреки че си прекалено скромна, а зъбите ти са малко дълги. Но тук не ми трябва някоя превзета даскалица. Клиентите ми искат да гледат хубави млади момичета.

Макар че се чувстваше като крава за продан, оглеждана на пазара, Грейс извади фибите от косата си и остави кълбото да се спусне неудържимо надолу и да стигне до бедрата й.

— О, свети боже — възкликна Ден, вдигна един тежък кичур и го завъртя в ръцете си. — Досега не бях виждал коса като твоята.

— Получавам ли работата, Ден?

— Получаваш я. Можеш да започнеш довечера. Ела в пет и кажи на Лиза да ти даде нещо да облечеш.

Той все още я гледаше, когато тя пребледня.

— Не можеш да работиш в този вид.

— Разбрах — успя да промълви Грейс. — Колко е заплатата?

— Пет долара на седмица, а бакшишите са си твои.

Грейс замръзна на място, когато чу тази значителна сума.

— Момичетата получават ли много бакшиши?

Той я изгледа.

— Ако се стараят много, докато работят. — Той се подсмихна. — Виж какво, вземи клиентите на горния етаж и ще натрупаш цяло състояние.

— Мисля, че казах мнението си по този въпрос — заяви Грейс.

Той се изкиска.

— Наистина си хубава. Но, скъпа, говориш като някоя стара мома и даскалица. Така няма да получиш и цент. Чуй съвета ми. Бъди приветлива и женствена. Накарай клиента да се почувства, сякаш мислиш само за него.

— Ще се опитам да запомня това — изрече сковано Грейс и избяга на улицата.

До вечерта Рейд си върна спокойствието, което Грейс така силно разклати с опита си да измъкне пари от него. Още се чувстваше неспокоен и едва сдържаше страстта си към нея. Всичките му чувства бяха съсредоточени върху Грейс. Нямаше сили да понася повече това състояние на нещата. Не беше свикнал да се отнасят така с него. Досега всички жени го бяха желали и изпълняваха всяка негова заповед. Достатъчно бе да им махне с ръка.

Но Грейс… Грейс беше напълно различна. Вече я познаваше добре и знаеше, че може да й маха с ръка вечно, но тя няма да му се подчини. Дори ако онази нощ я бе дефлорирал и докарал до върховен екстаз, тя пак би го отхвърлила. А той нямаше намерение да чака вечно. Що се отнася до него, бе чакал достатъчно дълго. Търпението му бе изчерпано. Искаше Грейс до себе си.

Ето защо сега седеше тук и мислеше за брак.

Винаги бе искал да се ожени някой ден. Може би бе дошло времето да се установи някъде за постоянно, да си построи къща, да отгледа деца. Ненадейно пред него се появи прекрасна картина — Грейс, която люлее бебето им в ръцете си. Това го подтикна да действа.

С удоволствие ще й даде всичко, което тя поиска. Най-красивата къща в Ню Йорк, Лондон, Париж, където пожелае. Копринени дрехи, кожи, бижута, картини, скулптури… След това се засмя беззвучно. „За Грейс О’Рурк ли мисля!“

Опита се да си представи, че е женен за Грейс. Прецени, че тя ще се задоволи напълно с една къщичка и няколко скромни рокли. А Рейд знаеше, че скромността е последната черта, която някой би открит у него. Представи си, че цял живот се старае да я научи да се държи нескромно — каква удивително приятна мисъл!

И най-вероятно до края на живота си ще трябва да я измъква от различни опасности. Кой знае защо тази идея го изкушаваше доста силно. И самият Господ знаеше, че някой трябва да се грижи за нея!

Постепенно Рейд се въодушеви. Наистина съжаляваше, че не постъпи достатъчно тактично и не я изпрати вкъщи по-предишната нощ. Но сега, сега не можеше да не изпита удоволствие от това как се развиха нещата. Знаеше, че хората в града ги одумват. Това го устройваше и още как. Сега беше длъжен да се ожени за нея, след като стана причина за нейното падение. Засмя се беззвучно. Идеята да се ожени за нея му харесваше все повече и повече.

След това си спомни за Алън. Усмивката му изчезна. Грейс пред очите му бе отхвърлила предложението на Алън. Хрумна му една дразнеща мисъл. Ами ако тя откаже и на него? Рейд не искаше да повярва в тази възможност. Едно бе да отхвърли предложението да му стане любовница, а съвсем друго да не пожелае да се омъжи за него. Всички го считаха за много изгодна партия и за един от най-харесваните ергени в страната. Беше хубав, богат, имаше успех във всичко. Не беше възможно някоя жена да отхвърли предложението му.

С възстановено самочувствие Рейд се насочи право към най-добрия бижутер в града, за да купи най-големия диамант, който се продаваше там. Магазинът на Стърн бе прочут с бижутерийните си изделия. Той бе обслужвал знаменитите плантатори в Начез през последните петдесет години. Там Рейд намери двадесеткаратов жълт диамант, който беше почти безупречен. Опита се да си представи израза на лицето й, когато го види. Ще се втренчи в него със слисаните си виолетови очи. След това ще му се усмихне. Може би в очите й ще се появят сълзи. Ще си прехапе устните, какъвто навик имаше, а после ще го прегърне с думите: „Да, о, да!“

Тази вечер Грейс не дойде да вечеря с другите в пансиона. Никой не знаеше къде е тя. Рейд усети, че не може да яде и не е на себе си от объркване. Стотици мисли препускаха в разгорещеното му съзнание. Доколкото познаваше Грейс, тя сигурно беше попаднала в някаква неприятност. Най-накрая се извини, излезе преди края на вечерята и отиде право в стаята на Алън.

Алън четеше. Отмести настрана книгата, за да поздрави тихо Рейд. Рейд кимна в отговор.

— Да си виждал днес Грейс, Алън?

— Да, два пъти — отвърна Алън.

Рейд усети лек пристъп на ревност. Той не я беше виждал и веднъж.

— Кога? — запита той съвсем спокойно.

— Сутринта и следобеда — каза Алън и се опита да се вдигне по-нагоре. — Станало ли е нещо?

— Не, наистина не е — каза Рейд. Не желаеше да го тревожи, не и щом Алън беше принуден да пази леглото.

— Тя не дойде ли за вечеря?

— Забравих — излъга Рейд. — Тази вечер дамите имат среща.

— Разбира се — каза Алън и се усмихна нежно. — Грейс никога не би изпуснала среща на дамите.

Стига само да имаше среща на дамите. Рейд обиколи предната и задната гостна. Предчувствието му за надвиснала опасност нарастваше. Никой, като включим и Хариет, не знаеше къде се намира Грейс. Обезсърчен и разтревожен, Рейд се измъкна накрая през вратата и се отправи към града, като се надяваше да я срещне някъде навън. В края на обиколката си спря в „Черната пета“. Точно сега се нуждаеше най-много от нещо за пиене.

Престоя в заведението само три минути и чу новините. Неговият приятел и партньор в играта на карти Джордж Фарис го почерпи едно питие. В очите му пламтяха весели пламъчета.

— Благодаря — каза разсеяно мрачният Рейд.

— Като те гледам, май трябва да си пийнеш малко.

— Така е…

Той обърна чашата на един дъх. Джордж се засмя тихо.

— Не съм подозирал, че ще видя нещо подобно някой ден.

Рейд се намръщи.

— Джордж, не мога да се отърва от усещането, че много ти се иска да ми кажеш нещо. Какво е то?

— Някой ден една от многобройните ти жени ще те сложи под чехъл.

Рейд бе целият в слух.

— Какво искаш да кажеш?

— Или може би тя не е твоята жена, а? — Джордж се ухили още повече. — Не си представям, че си й разрешил да работи на такова място.

— За Грейс ли говориш?

— Да-а. Ако не ти беше любовница, сигурен съм, че и аз самият бих си пробвал късмета с нея.

Още не беше свършил, а Рейд вече се бе изправил и бе вдигнал самия Джордж. Беше готов да стовари юмрук в лицето му.

Джордж вдигна ръце в знак на капитулация. Рейд усети, че за малко не удари приятеля си и го пусна.

— Казвай всичко. Къде е тя?

— В заведението „При Макс“ надолу по улицата.

Роклята, ако това можеше да се нарече рокля, надмина и най-лошите й очаквания. Над червения сатен на полата имаше черна дантела. Стигаше й до прасците отзад, но закриваше само коленете отпред. Корсажът не бе украсен, като изключим черните копчета от седеф и пришитата отвън черна дантела. Корсажът определено беше много малък. Грейс разбра, че няма да посмее да се наведе или да посегне към пода от страх да не загуби и това незначително прикритие, което има.

Не знаеше дали ще успее да издържи това изпитание. Причината не се криеше само във факта, че постъпването й на работа в бар беше върхът на лицемерието. Тя се бе обявила срещу баровете и прекомерната консумация на алкохол. Но… пет долара на седмица. Това беше богатство, което стигаше, за да изплати всички сметки на майка й. А, ако получава и бакшиши…

Проблемът беше, че е уплашена. Страх я беше да слиза по стълбите в това облекло. Страх я беше от тази работа. Страх я беше от тези мъже. Просто беше напълно изплашена.

Високите й тънки токчета бяха несигурни при ходене. Грейс слезе с мъка по стълбите. Лицето й пламна, въпреки усилията й да запази спокойствие. Напомни си, че това е работа, че се нуждае отчаяно от пари, а тези мъже са невежи безделници и са много под нейното ниво.

Изобщо не се почувства по-добре, особено щом чу подсвиркванията и дюдюканията, с които я поздравиха присъстващите.

При нея дойде Ден. Гледаше възхитено и не откъсваше поглед от разкошните й гърди.

— За бога — възкликна той. — Бива те да криеш прелестите си, а?

Той беше шефът, но не й хареса начинът, по който я оглеждаше. Затова тя не му обърна внимание. За нещастие, докато минаваше покрай него, закачи тока си между дъските и падна по лице.

Десетина души се втурнаха да й помогнат да се изправи още преди да е помръднала.

Когато я изправиха, тя провери корсажа си — слава богу, той си стоеше на мястото. Дръпна го силно нагоре. Заби поглед в пода и прошепна „Благодаря“ толкова тихо, че никой не я чу. За малко не извика, въпреки че й се искаше страшно да го направи.

— Добре ли си? — попита един от мъжете.

— Скъпа, май трябва да си пийнеш — отбеляза друг.

— Искаш ли да потанцуваш, момиче? — долови още един страстен и задъхан глас до ухото си.

Поканите и предложенията сякаш нямаха край. Грейс събра последните останки от решителност в себе си. Вдигна очи и успя да се усмихне неуверено. Усети, че бузите й пламтят. Някой опипа бедрото й. Грейс сподави гневния си вик. Мъжете се разпръснаха. Изглеждаха настървени като гладни вълци. Никой от тях не успяваше да откъсне очи от нея. Ден я хвана за ръката.

— Върви на онази маса и приеми поръчките — каза той.

Грейс изпита благодарност, че има да върши някаква работа. Тя се приближи, като внимаваше много с токовете и избягваше да среща погледите на клиентите. Поне не си счупи глезена. „Това е само поредният пример за женско робство“, помисли си тя. „Сложи ги на високи токове, за да не могат да вървят — така ще си знаят мястото!“

След малко отиде да сервира на масата с обожателите. Внимаваше да не се навежда много ниско, пренебрегна няколко неприлични предложения и отбягна опипващите я ръце, доколкото бе възможно. Внезапно в бара настъпи пълна тишина. Грейс вдигна очи… и затаи дъх.

На входа стоеше Рейд с невероятно почервеняло лице.

Отначало изпита облекчение, защото се надяваше тайно, че той е дошъл да я спаси. След това гърдите й се стегнаха от унижение. Не искаше той да идва тук. Само той й липсваше на всичко отгоре. И защо се е разгневил толкова? Никога не го бе виждала толкова почервенял. После й стана ясно, че го е вбесила с това, че работи тук и изпита лек трепет при мисълта, че е успяла да го предизвика.

Но след това осъзнаването на истината я прободе като с нож. „Те всички знаят“, спомни си тя. „Всички знаят, че сме спали заедно в хотела. Всички си мислят, че съм му любовница. О, не!“

Рейд закрачи решително към една маса, издърпа стол и седна. Погледна право към Грейс.

— Искам да ме обслужат — каза той, а гласът му отекна като камбана в тишината.

Моментално всички заговориха помежду си.

Рейд не седна на нейната маса, но дори и да бе там, тя нямаше намерение да му сервира. Усмихна се на мъжете пред себе си, въпреки че не изпитваше кой знае какви чувства към тях.

— Да ви донеса ли още нещо? — гласът й бе доста по-силен отпреди.

Рейд се намръщи на хубавата брюнетка, която дойде на масата му.

— Искам червенокосата — заяви той неотстъпчиво.

Брюнетката се помъчи да се усмихне.

— Но, скъпи, тя е заета. Ей там е нейната маса.

Рейд стана ясно и протегна ръка.

— Това ли е масата й?

— Да — отвърна изненаданата жена.

По лицето му се изписа заплашително задоволство и той седна на другата маса. Целият бар отново се смълча. Той седна с лице към Грейс и погледна право към нея.

— Двоен бърбън, най-добрият в заведението.

Грейс стисна челюсти. Нямаше да му сервира. Той правеше това нарочно, за да я извади от равновесие. Обърна му гръб и се опита да се отдалечи, като забрави за токовете си. Пак падна по лице.

Този път над дузина мъже скочиха, за да й помогнат, но Рейд не помръдна.

Още не си бе поела дъх, а те вече се бореха за честта да й помогнат.

Междувременно Грейс си дръпна корсажа, за да прикрие едната си почти оголена гърда. Лицето й пламтеше, а още лежеше на пода.

— Добре ли си? — попита мъжът, който явно си бе спечелил правото да й помогне.

Грейс затвори очи, за да спре сълзите си. Не посмя да погледне към Рейд. Усещаше, че погледът му я изпепелява.

— Да, добре съм — прошепна тя и разреши на човека да я вдигне.

Това беше грешка. Похотливостта на мъжа беше не по-малка от любезността му. Той се възползва умело от възможността да я вземе в прегръдките си и да я притисне към себе си за малко. Грейс се освободи бързо. Не искаше да го погледне, но не се удържа.

Той пламтеше от гняв и изглеждаше бесен.

Грейс му обърна гръб. Беше изплашена и объркана, и й се искаше вечерта да е свършила. Закрачи много внимателно към бара, като не обърна внимание на обидните подмятания на колежките си.

Рейд седеше на масата със стиснати юмруци. Знаеше, че ако не е уравновесеният му характер, ще се отдаде на гнева си, ще я изкара навън, без да обръща внимание на протестите й, и ще я напляска хубаво… А после ще се люби с нея, докато тя не го замоли за милост и не я заболи толкова силно, че не й останат сили да помръдва. Може би дори ще я държи като затворничка в леглото си. Фантазиите и мечтите му сякаш нямаха край.

Но след миг се изпариха, а остана само усещането, че е унизен. Никоя жена не се бе отнасяла към него по този начин. Още по-малко пък пред очите на всички. А тя се държеше като проститутка. В този миг той реши, че ако тя не му донесе незабавно питието, ще я изнесе навън и ще превърне в реалност всичките си зловещи и мрачни фантазии.

Ден плесна Грейс по рамото.

— Не ме интересува дали си се скарала с твоя любовник — каза той. — Той седи на твоята маса и ти е клиент. Изпълни му поръчката.

Грейс се изчерви силно, тъй като бе разочарована и изпитваше и срам, и гняв, но му занесе това, което той искаше, вдигнала високо брадичка. Сините му очи горяха и гледаха неотклонно напред. В погледа му се четяха желания за убийство и други ужаси. Тя тръсна чашата толкова силно, че половината от съдържанието й се разля. Рейд погледна локвичката, после нея.

— Май ще трябва да ми донесеш още едно.

Тя гледаше свирепо.

Той изпразни до дъно чашата. Грейс се обърна, за да се отдалечи. Той я хвана за китката, дръпна я силно и я стовари рязко на скута си. Грейс ахна, но не успя да се освободи от стоманените му пръсти.

Ръката му хвана един кичур от косата й като каишка на куче и я накара мигновено да спре да му се съпротивлява.

— Какво се опитваш да покажеш?

— Нищо!

Появи се Ден.

— Рейд, не искам неприятности в заведението.

Рейд се усмихна и пъхна пачка банкноти в ръката на Ден.

— Това стига ли, за да прекара тя с мен вечерта?

Ден прибра парите в джоба си и си отиде.

На Грейс й прилоша. Рейд току-що я бе купил. Почувства се като проститутка.

— Остави ме на мира — Грейс усещаше, че всеки миг ще заплаче.

— Какво се опитваш да докажеш? — изръмжа той. — Или просто се опитваш да ме унижиш? Не е ли това истинската ти цел?

Горещият му дъх идваше право към лицето й. Миришеше на бърбън.

— Не — отвърна тя, като се опитваше да не загуби самообладание. — Трябват ми пари.

— Толкова ли ти трябват, че си почнала да се предлагаш, за да ги получиш?

Тя се опита да му зашлеви един шамар. Той я хвана за китката, без да изпуска косата й и я притисна още по-силно към себе си.

— Не разбирам — каза той със сгърчени устни — защо си дошла тук, щом можеше да се продадеш на мен?

Тя извика, когато чу жестоките му думи.

Рейд си пое дълбоко дъх. Изруга. След това стана и я задърпа. Измъкна я навън. Щом се озоваха на улицата, я обърна с лице към себе си. Забеляза сълзите й и изстена.

— О, не плачи, Грейс…

— Моля те, не прави това — прошепна тя. Избърса очите си, забила поглед в земята.

Рейд си пое дъх и обви ръцете си около нея. Прегърна я.

— Това беше най-глупавото нещо, което си правила някога.

Дълбоко в душата си Грейс се съгласи с него.

— Нямах избор.

Той я погали по косата.

— Имаш избор, идеалният избор — той вдигна лицето й. — Омъжи се за мен.

Тя го загледа втренчено. Беше напълно зашеметена. Устата й издаде неволно въпросителен звук. Изведнъж Рейд обърка и изпита безпокойство.

— Аз съм богат човек, Грейс. Ще се грижа за теб и майка ти. Ще й осигуря най-добрите лекари и условия за лечение. Ще ти дам всичко, което искаш, всичко.

— Сериозно ли говориш?

— Да.

Тя примигна.

— Аз… аз не разбирам. Ти искаш да се ожениш за мен?

— Ти си прекрасна жена, Грейс — изрече дрезгаво той.

— Не знам какво да кажа.

Рейд я изгледа и отслаби хватката си.

— Е?

Грейс беше изумена.

— Не те разбирам. Мислех, че искаш да ти стана любовница.

— Сърцето ми промени решението си.

Неизвестно защо Грейс не беше изпитала нищо подобно, когато чу предложението на Алън. Сега сърцето й биеше лудо.

— Трябва да го обмисля — неусетно за себе си каза тя. Веднага се втрещи от изненада — нима наистина ще обмисля предложението на този мъж?

— Да го обмисляш?

Грейс докосна слепоочието си и отстъпи крачка назад. О, Господи! Никога не беше очаквала това! Невъзможно е да се омъжи за него, нали?

— Трябва да го обмислиш? — попита той неприязнено.

— Това е такава изненада — успя да промълви тя. Ужасно се вълнуваше. Обича ли я той? Грейс, не бъди глупачка! Той пак мислеше с онази мъжка част на анатомията си — това е само похот!

— Знаеш ли — започна Рейд, — колко много жени ще скачат от радост, ако им направя такова предложение!

Тя примигна.

— Доста много! Всяка дебютантка в Ню Йорк! А знаеш ли колко много дебютантки има в Ню Йорк!

Грейс вирна брадичка.

— Не, не знам. Но ми се струва, че си решил да ми кажеш.

— По дяволите. Стотици. А говорим само за Ню Йорк.

Очите му пламтяха от възмущение.

— Разбирам — изрече съвсем спокойно Грейс. — Тук няма да включваме Париж, Лондон или Ню Орлиънс. О, и Тексас. Обзалагам се, че цели тълпи дебютантки в Тексас само чакат Рейд Браг да им направи предложение!

Той скръцна със зъби.

— Е, винаги можеш да се ожениш за някоя от тях.

Той направи гримаса.

— Никога по-рано не съм правил предложение.

В същия миг Грейс се почувства ужасно, въпреки надменността му.

— Съжалявам. Извинявам се. Ще го обмисля, обещавам. Ще ти кажа скоро какво съм решила.

— Ще ми кажеш… — той гледаше втренчено. — Скоро?

Той бе напълно разстроен.

— Да, скоро. Наистина трябва да го обмисля, Рейд.

Той стисна юмруци.

„Как ще обмисляш предложението му?“ — запита се отчаяно тя. Погледна го. Той стоеше пред нея и гледаше заплашително. „Той току-що ти направи предложение. Този забележителен мъж — на нея!“

— Рейд — тя докосна ръкава му. — Наистина съм поласкана. Благодаря ти. — Неочаквано си спомни за бара зад тях и погледна виновно към него. — Време е да се върна.

— Ти смяташ да се връщаш там?

— Ами, да.

— Не, няма да се върнеш, Грейс — каза заплашително той.

— Нямаш право да ми казваш какво да правя.

— Вярно е, че нямам право. Искаш да се върнеш там и да се отнасят с теб като с проститутка, когато можеш да ми станеш жена. Сама искаш да се натопиш в мръсотията.

Именно това беше проблемът. Не искаше да се връща там. Самата мисъл за това я отвращаваше и плашеше. Пое си дъх, за да си вдъхне смелост. Едва успя да му се усмихне, защото той я гледаше доста внимателно. Изправи рамене и се върна в бара.

Рейд се втурна мълниеносно напред. Нахлу в заведението и се приближи до Ден. Грейс беше едва на половината път до бара. Разговорите внезапно престанаха. Грейс замръзна на място, обърна се и го видя. Рейд застана до собственика. Изгледаха се продължително. Рейд не отрони и думица.

Ден вдигна ръце с предразполагаща усмивка на лицето си.

— Смятах, че той ти е разрешил да работиш тук. Когато я наех, тя каза, че няма да има никакви проблеми. Не искам неприятности. — Той се обърна към Грейс. — Съжалявам, Грейс, но си уволнена.

Грейс ахна.

— Повярвай ми, Грейс — каза Рейд. — Това място не е подходящо за теб.

Тя не си даде труд да помисли за последствията или за това, че той е прав.

— Но е подходящо да съм ти жена?

Рейд почервеня.

— Няма да се омъжа за теб, дори да си последният мъж на земята!

Тя хукна покрай него и избяга навън в благоуханната нощ на Начез.

18

Грейс не можа да заспи, въпреки че се чувстваше изтощена.

Рейд я бе помолил да се омъжи за него.

Тя не искаше да го поставя в неловко положение в бара, но й се струваше невероятно, че той толкова желае да я вкара в леглото си, че наистина й предлага брак. Очевидно не я обичаше. Изобщо не бе споменал думата „любов“. Тя си спомни как изглеждаше Рейд, когато й каза, че обича предизвикателствата, и как блестяха очите му. Дали нейният отказ не бе просто поредното предизвикателство за него? И той няма да се спре пред нищо, за да го преодолее?

Грейс се мяташе неспокойно в леглото. Дали предложението му още е валидно след нейното избухване в заведението? Тя седна в леглото и премести плитката над рамото си. Защо сърцето й тупти така? Невъзможно е да се омъжи за него! Е, да, тази вечер получи нагледен урок как той ще ограничава действията й! Рейд не й подхождаше в никакво отношение. Тогава си спомни как се чувстваше, когато се намираше в обятията му и наистина се изчерви.

Какво ли ще е да бъде наистина жена на Рейд? Тя си представи, че е облечена в елегантна рокля, носи диаманти в косата си и поздравява Рейд в изискан салон, когато той се връща вкъщи за вечеря. Той се усмихва, също и тя. Той й подава ръка и тя се втурва към него. След това измъква иззад гърба си великолепен букет от яркочервени рози. Когато изненаданата Грейс го приема, се появява едно червенокосо детенце и се хвърля в прегръдките на Рейд с радостен писък: „Татко, татко!“

О, боже! Тя дори не знаеше дали той иска да имат деца, или къде иска да живеят! Нищичко не знаеше. Всъщност, ако искаше чак толкова да се омъжи за някого, трябваше да се омъжи за Алън. Нима не смятаха всички, че тя обмисля предложението на Алън? Не беше помисляла за това! През последния час беше мислила за предложението на Рейд повече, отколкото за Алън през цялата седмица!

Тя реши, че нищо не й пречи да приключи с това предложение веднъж завинаги и да му съобщи утре, че двамата просто не си подхождат. Опита се да си представи реакцията му. Той ще се разгневи ужасно. Но може вече да е променил намеренията си. Обратно на очакванията й тази мисъл никак не й хареса.

Едно вътрешно гласче й нашепна: „Той ще реши всичките ти проблеми.“

— Не, няма — каза на глас Грейс. Да, трябваха й пари и тя искаше той да накара шерифа Форд да спре да се подиграва със закона, но това не беше причина да се омъжва за него. В края на краищата не го обичаше. Приближи бавно главата си към възглавницата. Стори й се странно една невлюбена жена да прекарва по-голямата част от времето си в мисли за него.

— Така е, защото той много ме предизвиква и дразни — заяви тя на тъмнината.

Всъщност тя би предпочела да му бъде любовница, а не жена. Бракът беше завинаги, а ако му стане любовница, връзката им рано или късно ще се разпадне.

„Господи“, помисли си тя. „Не съм в състояние да разсъждавам правилно заради него. Загубила съм си здравия разум!“

Утре трябваше да плати наема за следващата седмица. Ще трябва да помоли Хариет да изчака няколко дена. Това никак не й харесваше. Хариет се нуждаеше от тези пари. Грейс си помисли, че Алън би й дал няколко долара на заем и те ще стигнат за наема за следващата седмица, но след това какво ще прави? Алън трябваше да се издържа, докато се оправи. Грейс се намираше в ужасно положение. Ех, да не я бяха уволнили заради Рейд.

Няма защо да се ядосва толкова. Мразеше тази работа. Радваше се, че няма да сервира повече.

Грейс заспа неспокойно. В съня й се появи Рейд, който я преследваше. Отначало тя тичаше с всичка сила, но после стъпките й се забавиха и тя пожела той наистина да я хване! И той я хвана. Прегръдките и страстните му целувки толкова приличаха на истински, че Грейс се събуди и си помисли, че това се е случило в действителност. Сърцето й биеше силно, гърдите й се вълнуваха. Усещаше влажна топлина между краката си. Лежеше в мрака и постепенно идваше на себе си, но изпитваше явно разочарование. Не желаеше да признае това усещане дори пред себе си.

Грейс нарочно закъсня за закуска, тъй като не искаше да се среща с Рейд. Щом всички други излязоха, Грейс прехапа устни и заговори:

— Хариет…

Но Хариет я прекъсна. Очевидно искаше да й съобщи нещо.

— Грейс, просто трябва да ти го кажа. Зная, че се различна от жените на Юг, че пропагандираш трезвеност, че си янки и момиче от голям град. Но съм длъжна да те предупредя. Не трябва да позволяваш на мъже като Рейд Браг да правят каквото си искат с теб. Знам, че той е добро момче, но ти си дама и не трябва да му разрешаваш да те смята за нещо друго или да се отнася с теб по друг начин.

Грейс не знаеше какво да отвърне. Искаше й се да се защити, но се чувстваше виновна.

— Какво знаеш за него, Хариет?

— Знам, че той трябва да внимава повече, преди да почне да ти прави такива номера — заяви разгорещено Хариет.

После продължи:

— Познавам роднините му. Той произлиза от мило и добро семейство.

— Да, ти си ми споменавала това по-рано.

— Баща му имаше навик да язди по тези краища и беше същият като Рейд. Всички момичета се лепяха по него. Разбира се, тогава всичко беше различно, нямаше толкова сгради и никой не спазваше законите.

— Кога беше това?

— През четиридесетте и петдесетте години.

— А майка му?

— Прекрасно дребно момиче. Само веднъж съм я срещала, но ми стигна, за да разбера защо бащата на Рейд никога не погледна към някоя от нашите девойки. Виж какво, Грейс, много се разтревожих, когато чух слуховете, но после се сетих нещо — просто го накарай да се ожени за теб, няма да ти е толкова трудно да го постигнеш.

Грейс прехапа устната си. Какво ли ще каже Хариет, ако разбере, че Рейд й е направил предложение? Тя каза:

— Ние просто не си подхождаме, Хариет.

Жената изсумтя.

— Така ли? Той е луд по теб, а и ти не си безразлична към него. Ти не си Луиза Баркли и Рейд знае това. Възпитали са го добре.

Като си спомни за отвратителните му женкарски маниери, Грейс каза с лека горчивина:

— Не се сещам за това, като го гледам как се държи.

— Скъпа, Рейд е най-малкото дете в къщи и както ми е казвал самият той, семейството го е разглезило, като го е обсипало с цялата си любов и му е посветило всичкото си внимание.

Разпитай го за тях някой път. Той ги обича. Грейс, можеш да разбереш какъв е един човек, като опознаеш роднините му. Запомни това.

Грейс трябваше да разговаря с Хариет за седмичния наем. Нямаше как да отложи това, колкото и да й се искаше да узнае нещо повече за Рейд Брег.

— Хариет, зная, че това, за което ще те помоля, е непоносимо, но се надявам да ми разрешиш да закъснея няколко дни с плащането на наема.

Хариет явно се почувства неудобно.

— Грейс, обикновено това не е проблем. Надеждите й угаснаха.

— Грейс, скъпа, опитай се да ме разбереш. Пансионът ми си е извоювал висок престиж. Моите дами са много, много разтревожени. Те ме предупредиха, че ще напуснат, ако ти разреша да останеш. А аз се издържам от наема на пансиона. Не мога да си позволя да загубя доброто си име. Ами ако дамите наистина напуснат? На тяхно място няма да дойдат други. Ще остана без пари.

Грейс усети, че й прилошава.

— Разбирам.

— Скъпа, наистина ми е много неприятно, че те предупреждавам да напуснеш. Отлагах го, докато бе възможно. Но ще кажа всичко, което ми е на езика, на този Рейд Браг, защото той е виновен за всичко и ще видиш, че той ще се промени към по-добро! А междувременно най-добре иди в някой хотел.

На Грейс й се искаше да извика.

— Хариет, Рейд вече ме помоли да се омъжа за него — каза тя, тъй като искаше да сподели с някого в какво тежко положение е изпаднала.

Хариет втренчи поглед в нея, отметна глава назад и се изкиска ликуващо.

— Наистина ли? Това е чудесно! Разбрах, че ще стане така в мига, в който ви видях двамата заедно. Защо не ми каза?

Грейс не се усмихваше. Как да каже на Хариет, че й е невъзможно да се омъжи за Рейд. Хариет започна да фантазира замечтано за тях двамата. Ако й каже истината, Хариет ще се помъчи да я накара да си промени решението. Възрастната жена я прегърна топло и си отиде.

Грейс не помръдна. Разбра, че сега няма избор. Ще вземе на заем десет долара от Алън. Това бяха точно половината от спестяванията му. Знаеше, че той ще й услужи, без да се колебае. Парите ще й стигнат да си наеме някоя много евтина стая за няколко седмици. Ще яде само един път на ден. Все ще й падне някаква работа, преди да й свършат парите.

— Хей, Рейд, има телеграма за теб.

Рейд завъртя глава. Беше едва десет и половина, но той седеше на една предна маса в „Черната пета“. Пиеше и кафе, и бърбън. Не беше в състояние да прецени какво иска в действителност. Всъщност, не искаше да пие нищо. Знаеше какво желае. Желаеше Грейс. Но Грейс не го искаше.

Още не можеше да повярва на това, което се случи. Той й предложи брак. Брак. А тя трябваше да го обмисли? Очевидно нито той, нито положението му й правеха някакво впечатление. Не я впечатли дори това, че той не бе правил предложение по-рано.

Лицето му почервеняваше всеки път, когато си спомнеше как тя бе отвърнала на предложението му пред целия бар. Е, да, имаше хиляди жени, за които би могъл да се ожени, но да пукне, ако й предложи отново брак — не и докато тя не допълзеше на колене с молби до него.

Само дето не си представяше, че Грейс ще извърши това! Размърда се доста неспокойно на стола. Нима е възможно за пръв път в живота си да не успее да постигне целта си? Никога не бе желал нещо друго така, както желаеше Грейс. Продължи да смята, че тя ще промени решението си. Дали не сбърка? Наистина ли Грейс ще му се изплъзне? Дали няма да изчезне и той няма да я види повече?

От последната мисъл му прилоша, но той знаеше, че няма да допусне това да се случи. Ще я отвлече, преди тя да му избяга.

Погледна телеграмата и видя, че е от родителите му. Ако майка му знае как възнамерява да постъпи с жена като Грейс, ще го ядоса с конското, което ще му прочете… и може би ще му удари една или две плесници. Рейд дори не се усмихна, когато си представи как ще изглежда дребната му майка, ако се опита да го удари. Той беше висок малко по-малко от два метра, беше як като дъб и тридесетгодишен. Знаеше, че родителите му искат да го видят. Ако има малко мозък в главата си, ще си стегне багажа, ще напусне Начез и никога няма да се върне. Той вдигна телеграмата.

СКЪПИ РЕЙД,

КОГА ЩЕ СИ ДОЙДЕШ ВКЪЩИ СТОП СТОРМ БРЕТ И ДЕЦАТА СА ТУК СТОП НУЖНО НИ БЕ ДЯВОЛСКИ МНОГО ВРЕМЕ, ЗА ДА НАМЕРИМ МЕСТОНАХОЖДЕНИЕТО ТИ СТОП ИСКАМЕ ДА НИ РАЗКАЖЕШ ЗА НИК СТОП ИДВАЙ БЪРЗО ОБИЧАМЕ ТЕ СТОП ДЕРЕК

Сестра му Сторм и мъжът й Брет бяха дошли в ранчото заедно с племенницата му и двамата му племенника. Дори само това стигаше, за да потегли веднага. Беше изтекла почти една година, откакто той за последен път си ходи вкъщи. Това беше прекалено продължителен срок. А не бе виждал Сторм от още повече време, защото тя и мъжът й живееха в Сан Франциско. Ех, де да беше тук по-големият му брат, Ник. Но Ник се намираше в Англия, в Драгмор, имението, което бе наследил от техния прадядо англичанин.

Рейд се бе отбил по работа в Англия тази година и другите му роднини явно очакваха с нетърпение да чуят разказа му за Ник.

Но знаеше, че е невъзможно да напусне Начез сега, не и докато Грейс беше тук, не и в момента, в който бе дотолкова обсебен от мисълта за нея, че даже не задиряше други жени. Ако Ник и Дерек узнаят в какво състояние е, ще си умрат от смях и ще му кажат, че така му се пада.

Рейд спря да мисли.

Грейс се чувстваше ужасно, когато си тръгваше от дома на Хариет със своите две чанти и куфара. Алън й даде с удоволствие парите на заем. Грейс не му съобщи, че напуска, нито пък каза, че са я помолили да си иде. Не искаше да го тревожи. След като се установи някъде, ще му разкаже всичко и ще му обясни, че е напуснала, за да си наеме по-евтина стая. Две от жените, които живееха в пансиона, седяха на верандата и следяха всяко нейно движение, докато тя крачеше с пухтене по алеята към улицата.

— Прав й път! — чу да казва едната от тях. — Като си помислиш само, че тази уличница иска да учи децата! Какъв грях!

Грейс вирна брадичката си, сви устни и отмина.

Хотелите по хълмовете бяха твърде скъпи. Тя спря на крайбрежието, пусна на земята багажа и започна да си разтрива ръцете. Моряци разтоварваха един шлеп. Товарни коли се движеха по улицата. Двама пияници излязоха с олюляване от един бар. Цяла редица хотели със запуснати фасади и увиснали табели започваше от мястото, където бе застанала и стигаше до далечния хоризонт. Видя Ден Райд на тротоара пред „При Макс“ и се изчерви, щом си спомни за предишната вечер.

Тъкмо в този момент едно босо и мръсно момче на около тринадесет години се блъсна в нея и едва не я събори на земята. Грейс извика от болка.

— О, извинете ме, мадам — каза то и й помогна да се задържи. — Добре ли сте?

— Да, добре съм — отвърна тя разтреперано. — Благодаря.

Тя го дари със сърдечна усмивка.

Момчето й се усмихна в отговор, извини се отново и си отиде. Грейс вдигна чантите си и продължи по улицата. Не забеляза нищо особено, преди да влезе в един от хотелите, за да си наеме стая в него. Стараеше се да не забелязва мръсотията в ъглите и мишката, която тичаше по пода. Посегна към чантичката си и откри, че парите й ги няма. Бяха я ограбили.

Нощта беше топла. Грейс нямаше къде да отиде. Знаеше, че е изпаднала в безнадеждно положение. Нямаше право да моли Алън да й услужи с останалите си пари. Знаеше, че ще й ги даде. А после няма да му остане нищо.

Седна на един дънер в сечището, което се намираше в покрайнините на града. Трепереше, въпреки че не беше студено. Багажът й беше в краката й. През пролуката между дърветата виждаше мудната, криволичеща Мисисипи, която проблясваше на лунната светлина. Двама души на сал отплуваха покрай нея. Караха го с прът. Дърветата и шубраците я закриваха. Въпреки това тя стаи дъх, докато те не изчезнаха от поглед.

Всяко клонче, което пращеше и всяко изшумоляване на листата я караха да подскача и да се оглежда с проточен врат. Какво правеше тя? Наистина ли смяташе да прекара нощта тук? Беше толкова тъмно. Каза си, че няма от какво да се бои, и че това място е по-добро от някой уличен ъгъл. Когато дойде тук през деня, мястото й се стори безопасно. Знаеше, че ако остане в града, със сигурност ще я нападнат. Но тук… Ами дивите животни? Дали нямаше змии? Лъвове? Вълци? О, боже! Тя не знаеше нищо за пустошта! И дори ако преживее тази нощ, какво ще прави утре и вдругиден и по-други ден?

„Утре ще си намеря работа“, каза си уверено тя. Просто трябва да оцелее тази нощ. Утре ще си намери работа, работа със стая и храна. Няма как някой да я види от пътя или от реката. „Просто се дръж спокойно, не вдигай шум и ще се в безопасност“, каза си тя.

Нещо се раздвижи в храстите зад нея. Грейс скочи на крака и си запуши с ръка устата, за да не извика. Това беше само един сив котарак.

Рейд крачеше с равни стъпки по пода в своята стая в хотел „Сребърната дама“. Знаеше, че Грейс не заслужава той да си губи повече времето с нея, но не успя да се сдържи. Искаше да разбере къде, по дяволите, е изчезнала този път.

Възмути се от отговора на Хариет, когато я попита случайно, точно преди вечеря, дали е виждала Грейс. Не я беше виждал от неприятната сцена снощи в „При Макс“ и не можа да не се запита къде е била целия ден и дали не е променила решението си, не че това го интересуваше!

Хариет му каза, че Грейс е напуснала пансиона.

— Напуснала? — повтори той безизразно. Първата му мисъл го ужаси: „Тя е напуснала, изчезнала е от живота ми“

Хариет се смути.

— Не си ли я виждал? Мислех, че вие двамата ще се жените?

— Какво?

— Рейд, скъпи, тя трябваше да си отиде. Пансионът ми има висока репутация. Но щом разбрах, че си й предложил да се омъжи за теб, реших, че всичко се е уредило благополучно. Тя не дойде ли при теб?

Малко по малко Рейд успя да разбере какво е станало. Хариет помолила Грейс да напусне заради нощта, която е прекарала с него. Взела е назаем десет долара от Алън! Десет долара! Две от жените я видели да напуска с целия си багаж и да се запътва към града. Докъде ще стигне с десет долара? И къде точно е отишла, по дяволите?

Той си напомни, че тя на практика отхвърли предложението му пред очите на всички. Въпреки това отиде на гарата, за да провери дали не е хванала следобедния влак за Ню Йорк. Но никой не я беше виждал да се качва в него. Върна се с огромно облекчение в хотела и реши, че тя със сигурност ще се опази от неприятности тази нощ. Сигурно е наела стая някъде. Ще открие това място утре.

Сега очакваше да му изпълнят поръчката. Държеше шише бренди в една ръка, облечен в тъмносиня роба. Отвори вратата, щом чу почукването. Едва успя да разпознае изцапаната фигура пред себе си. Това беше Грейс. Преди да я огледа по-добре, тя се хвърли в обятията му и се притисна към него. Трепереше като лист.

Той я задържа. Беше онемял от изненада.

— Какво има, Грейс, какво е станало? — той се изплаши сериозно, защото знаеше, че само най-невъобразими ужаси биха я накарали да се хвърли така в прегръдките му.

Грейс изскимтя, докато се притискаше в него.

— О, господи, беше толкова страшно, толкова страшно…

Той я хвана здраво и я отмести назад, за да я огледа по-добре. Лицето й беше съвсем бледо. Три дълги, кървящи драскотини загрозяваха съвършенството му. В косата й имаше клончета. По ръцете и корсажа й имаше белези от одрасквания от къпини, а полите й бяха окаляни.

— За бога, какво е станало?

Тя стисна здраво реверите му и едва не скъса копринения плат. Ръцете й трепереха.

— Лъвове, индианци, а после се появи тази кукумявка… — тя вече викаше.

Той примигна и обгърна лицето й.

— Нападна ли те някой, Грейс?

— Мисля, че там имаше вълк, но може да е било куче… Бях в гората, тичах и не успях да видя. Смятах, че бягам назад към Начез, но тичах в продължение на часове! Сигурна съм, че имаше змии! По едно време попаднах в блато! — тя заплака. — Нещо ми се плъзна по рамото!

Рейд обви ръцете си около нея и я отведе до леглото. Седна и я сложи до себе си.

— Вече няма страшно — прошепна й той. Погали я по косата и се зае да маха клончетата, докато я милваше. — Какво правеше в гората нощем, Грейс?

Лицето й се притисна в гърдите му. Когато заговори, устата й се опря плътно до тялото му. Той долавяше дъха й.

— Ограбиха ме, загубих парите на Алън. Нямаше къде да ида. Открих едно местенце — изглеждаше толкова хубаво на дневната светлина. Но през нощта…

Той скри усмивката си. Реши да не й казва, че тук от дълги години не се срещат нито вълци, нито лъвове. Ръката му се плъзна по тила й и задържа главата й близо до неговата.

— Вече няма страшно, Грейс. Радвам се, че дойде първо при мен.

Тя подсмръкна.

Рейд не успя да устои на изкушението и докосна леко с устни слепоочието й. Тя вдигна бавно зачервените си очи към лицето му.

— Смяташ ме за глупачка, нали?

Той тупна с показалец прелестното й носле.

— Не, не те смятам за глупачка. Гората е страшна нощем, особено за градско момиче. Но сега си в безопасност, Грейс. — Гласът му беше като милувка, като приятно ромолене. — Нали знаеш, че никога няма да ти се случи нещо лошо?

Думите му я накараха да седне изправена на известно разстояние от него. Изгледа го внимателно и махна с кокалчетата на пръстите си малко влага, която бе останала около очите й. На Рейд му се искаше да се наведе и да изпие сълзата. А после да допре устни до нейните, да ги раздели и да се плъзне вътре. Вместо това седеше неподвижно и чакаше.

Тя си пое дъх.

— Аз… аз си помислих за…

Той не се усмихна.

— Да?

— Твоето предложение.

Сърцето му затуптя силно. Но внимаваше лицето му да остане безизразно.

— Не смятам, че бракът е добра идея.

Той се втренчи в нея. Обзе го разочарование.

— Но знаеш ли, Рейд? — Гласът й му се струваше едновременно съвсем тих, и твърде силен. — Промених решението си за другото… другото предложение.

Той не вярваше на ушите си.

— С което ми предлагаш да ти стана любовница — тя кихна.

— Приемаш да ми станеш любовница? — повтори той смутено.

— Да. — Тя си пое дъх и успя да се усмихне. — Ако, тоест, ако предложението ти е още в сила, аз… реших да го приема.

— Разбирам.

Той стана, погледна я и отиде до прозореца. Нима наистина е очаквал, че Грейс ще се държи като другите жени? И защо, по дяволите, е разстроен? В началото на познанството им не искаше да се жени за нея. Сега ще я притежава; без да плаща високата цена на брака. Но тогава защо е стиснал юмруци и се е ядосал толкова силно? Обърна се към нея. Тя го гледаше неспокойно.

— Разбира се, че предложението ми е още валидно.

Тя въздъхна от облекчение.

— Интересува ме само едно — каза той. — Ще ми го обясниш ли?

— Разбира се.

— Повечето жени биха избрали брака. А ти, напротив, предпочете да ми станеш любовница. Трудно ми е да разбера логиката на действията ти.

Тя си прехапа устната.

— Грейс? — В гласа му прозвуча предупреждение.

Тя си вирна брадичката и впи поглед в него.

— Бракът е връзка завинаги. А другата е временна.

— О, да, как не се сетих.

Тя сключи ръцете си и се размърда неловко.

— Може би трябва да посоча някои условия. Ще ползвам твоите услуги за една година.

Тя се изчерви.

— За една година?

— След което — продължи той, като изпитваше садистично удоволствие от това, че я унижава — всеки от нас ще реши дали да подновим връзката си или не.

— Една година?

— Сигурно няма да ти е трудно да ме понасяш в продължение на една година, нали? В края на краищата не е за цял живот.

Очите му блестяха. Усещаше, че губи контрол над себе си и ще избухне.

— Година. Ами, да, съгласна съм.

— Благодаря ти. Нали разбираш, че имам изключителни права над теб.

— Изключителни права… — Очите й се изпълниха със сълзи.

— О, по дяволите — провлечено каза Рейд!

— Извинявай — каза тя и си избърса очите. — Просто съм уморена. Смяташ ли, че е възможно да изчакаме до утре и тогава да започнем нашата… нашата връзка?

— Утре. Да, това определено е добра идея.

Рейд знаеше, че трябва да излезе веднага навън. Не искаше да я кара да вика, но беше разярен и знаеше, че ще направи именно това. Пресече стаята с решителна стъпка и отвори вратата. Помъчи се да не я затръшва зад себе си. Не успя.

19

Няколко часа по-късно Рейд влезе тихо в своята стая в хотел „Сребърната дама“. Облегна се тежко на вратата и изчака очите му да привикнат към мрака вътре. След това се оттласна с усилие напред и влезе в стаята.

Беше съвсем пиян и го знаеше. Заобикалянето на мебелите в стаята го затрудни доста. Блъсна се в един стол, който изскърца по пода. Застина на място, защото не искаше да събуди Грейс.

Намери лампата и я запали. Искаше да погледне Грейс, да я погледне истински и да й се полюбува. Застана над леглото, вдигнал лампата в ръка и впери поглед в нея. Тя беше толкова хубава. Сърцето му подскочи странно няколко пъти. Хубава и необикновена. Усмихна се при тази мисъл. След Грейс някоя обикновена жена би го отегчила до смърт.

Вече не беше ядосан. Всъщност му беше трудно да си спомни защо се бе разгневил така. Какво от това, че тя не пожела да се омъжи за него? Повечето мъже на негово място биха се смятали за късметлии. Сега, когато я гледаше как спи, свита на кълбо със спуснати върху рамото й коси, той се чувстваше безкрайно щастлив. Беше голям късметлия. Късметлия, изпълнен със страст.

Разглеждаше гърдите й, които се подаваха от тънката й долна риза. Свали една по една дрехите си, като отклоняваше с мъка погледа си от нея. Накрая остана чисто гол. Мушна се в леглото до нея и я взе в прегръдките си. Тя се размърда. Тази жена му принадлежи. Тази мисъл бе изумителна! Той се сгуши във врата й и я прегърна силно. Спусна ръката си по тялото й, докосна кръста й и стигна до бедрата. Никоя на не го бе карала да се чувства толкова добре. Спомни си колко силно изплашена изглеждаше тя след премеждията си в гората. Сигурно беше съвсем изтощена, щом спеше толкова дълбоко. А той бе обещал, че ще изчака до утре. Тялото му се бе втвърдило и искаше да го задоволят, но той бе дал обещание. Зарови лицето си в нейното, като шепнеше името й, но не за да я събуди. Произнасяше го като израз на дълбоко чувство, за което нямаше име. Утрото почти бе настъпило. Скоро тя ще стане негова.

Грейс притисна възглавницата в прегръдките си, съпротивявайки се на неумолимото настъпване на утринта.

— Добро утро, мила.

В гласа му се долавяше грубо провлачване. Той бе страстен и познат. Грейс си помисли, че сигурно сънува. След това, щом се разсъни напълно, тя си спомни всичко и примигна изумено. Снощи се уплаши до смърт, избяга при Рейд и се съгласи да му стане любовница.

Той й се усмихна. Стоеше до леглото, облечен в едва пристегнат копринен халат. И погледът, и външният му вид бяха безстрастни.

Масата с ленена покривка блестеше цялата от кристалните и порцеланови съдове по нея. Букет с виолетки в същия цвят като очите на Грейс украсяваше центъра й. Кофичка с най-хубаво френско шампанско се изстудяваше на една поставка на пода. От множеството покрити със сребърни похлупаци ястия се носеха съблазнителни аромати.

— Поръчах закуска за двама ни — каза Рейд. — Поръчах и баня.

Тя погледна покрай него към ваната, която изпускаше пара, вдигнала завивките чак до брадичката си. Вярно беше. Направила е последната крачка. Ще стане любовница, и то не, на когото и да е, а на Рейд. Показа си главата над завивките и го погледна.

Погледът му беше сърдечен. Преди да отрони и звук, той вече седеше на ръба на леглото до бедрата й. Ръката му докосна лицето й.

— Какво правиш? — изписка тя.

— Не се нервирай — изрече дрезгаво той. Погледът му се разходи бавно по бузата й.

Грейс се загледа настрани. В главата й цареше пълен хаос. Да, не, не, да. А палецът му, големият му невинен палец караше сърцето й да бие лудо.

— Грейс — гласът му беше пресипнал.

Грейс се сети защо. Погледите им се кръстосаха.

Дланта му се задвижи безкрайно нежно и чувствено по лицето й. Искаше й се да не го гледа, но това не беше възможно. Той смъкна внимателно със свободната си ръка чаршафа, който тя стискаше с такова отчаяно усилие и го дръпна от тялото й. Грейс нямаше сили да помръдне.

Той я погледна. Блестящият му и настойчив поглед се плъзна по гърдите й, по протежение на долната й риза и стигна до голите й крака. Устните му се разтвориха. Тя виждаше през процепа на халата му, че гърдите му се вдигат и спускат тежко.

Ръката му се прехвърли от лицето на шията й. Докосването му беше като на лек като шепот ветрец и едва се долавяше. Кожата й пламна и я засърбя. Започна да усеща надигането на нова неотложна потребност в гърдите и слабините си. Тя пулсираше вътре в нея и бе невероятно възбуждаща. Пръстите му заиграха по врата й. Очите на Грейс се затвориха от само себе си, клепките й се спуснаха внимателно надолу. Брадичката й се вдигна, главата й се изви назад. Палецът му се плъзна по една от вените на гърлото й.

— Толкова си хубава — прошепна той. — Толкова си нежна, Грейс, ще се постарая да ти стане толкова приятно…

Тя чу думите му, но не отвори очи, първо от страх и второ, защото докосването на връхчетата на пръстите му беше толкова нежно. Ръката му се спусна надолу, докосна ключицата, понесе се неусетно, плъзгаше се. Движението спря, пръстите се свиха точно под мекото възвишение на гърдите й.

Грейс ахна, когато той докосна леко и закачливо зърното й. Забеляза, че долавя дишането му. Пръстите му танцуваха по едната й гърда, а после тя усети, че палецът му се движи насам-натам под зърното. То се стегна, втвърди и затрепери, опряно в грубия памучен плат на долната й риза.

— Грейс — прошепна той.

Тя усети, че той хваща здраво шнурчетата и отвори очи. Погледът му не се откъсваше от фините връзки, докато ги смъкваше от раменете й. Сне бавно долната й риза и оголи гърдите й. Очите му следваха движението на памучната дреха. Погледът му се прикова в бялото блещукащо тяло, което той бе оголил. Докосна почтително и двете й гърди, а след това ръцете му ги обгърнаха.

— Разкошни са — прошепна той. — Грейс, мечтаех за това… за теб…

Тя изпъшка, когато той я вдигна и сведе глава същевременно. Езикът му се нахвърли върху набъбналото й зърно. Грейс извика и отметна назад глава. Той започна да я милва преднамерено бавно и възбуждащо с език, докосваше и съблазняваше, като я притискаше с връхчето отново и отново. След това пое зърното в устата си и се зае да го суче.

Грейс се чувстваше безпомощна. Загуби представа какво точно става с нея. Гърчеше се от удоволствие, несмесено с нищо друго силно удоволствие. Главата й се движеше нагоре-надолу. Стискаше силно краищата на възглавницата. Искаше й се това да са кичурите на косата му. Бозаенето му бе силно, а после отслабна. Чу някакъв изтерзан звук и чак след това усети, че той излиза от гърлото й.

Ръката му все още се носеше унесено по тялото й и запаметяваше очертанията на тънкия й кръст, на съвършеното й бедро, на леката извивка на хълмчето между краката й. Той си проправи път през гъстите къдри. Грейс усети, че надава вик. Точно тогава той докосваше изпотеното й и разгорещено тяло, галеше с ръка влажните дълбини и я търкаше нежно напред-назад. Тя сграбчи още по-силно възглавницата.

Рейд вдигна глава. Устата му се притисна в нейната. Езикът му се тласна настойчиво през устните й, които тя отвори с готовност. Пръстите му изобщо не спряха да проникват в нея и да пораждат истинска буря в душата й.

— Скъпа — изпъшка той точно пред устата й, — ти си толкова гореща, толкова влажна, толкова готова за мен. — Един пръст навлезе в нея. Грейс изстена. — Толкова си се стегнала — изохка той, докато я изследваше. — Но ще се отвориш за мен, нали. Грейс? Заради мен, скъпа?

Грейс се мяташе безпомощно. Енергията в нея нарасна и я увлече безмилостно и настойчиво със себе си. Усети, че устата му се отделя от нейната и извика в знак на протест. Ръцете му се насочиха към гърба й, сграбчиха задните й части и я вдигнаха. Усети горещия му и влажен дъх, а после той зарови лицето си в набъбналото й розово тяло. Очите на Грейс се отвориха, разумът й искаше тя да започне да протестира, но устните й отказваха да се подчинят. Езикът му докосна дълбоките, хлъзгави вдлъбнатини, а след това ги замилва бавно.

Калъфката на възглавницата се скъса в ръцете й. Всичко в нея се стягаше, стягаше, стягаше, а най-накрая избухна. Това бе луд, обезумял изблик на чувства. И когато той се уталожи, тя чу своите постепенно заглъхващи викове на удоволствие, които още отекваха из стаята.

Той стоеше неотлъчно до нея. Притискаше в нея голямото си тяло, прегръщаше я, а устата му се мъчеше да намери нейната.

— Грейс, Грейс — повтаряше отчаяно той. Тя му се радваше. Беше зашеметена. Усещаше, че мъжествеността му е помежду им. Тя беше гореща, хлъзгава и огромна. Грейс се изплаши и възбуди едновременно. Той протегна ръката си надолу и се нагласи така, че да проникне в нея.

— Не се страхувай, Грейс — изпъшка. Тя усети, че тялото й се разтегля. — Скъпа, отвори се за мен. Пусни ме вътре…

Тя затвори очи и напрегна всяко мускулче в тялото си. Той се придвижи бавно, проникна в нея и спря.

— Грейс, мила, отпусни се — прошепна той. Ръцете му се задвижиха по тялото й. Докосванията му бяха леки като пеперуда и накараха косата й да се изправи, а кожата й да пламне.

— Да, скъпа, точно така — прошепна той и тласна вътре в нея мъжествеността си. Пръстите му пипнаха леко гърдите й. Той докосна зърното й. Тя изскимтя. Той улови с уста звука, а езикът му се сплете с нейния. Той проникваше бавно и грациозно в нея. Грейс се отпусна, омаяна от усещането. Размърда нерешително тялото си в неговия ритъм.

— Да — каза той, а зъбите му докоснаха нейните. — Отвори се за мен, скъпа.

Грейс отвори уста и, без да бърза, му позволи да навлезе изцяло в нея. Той напредваше бавно. Също толкова бавно тя го посрещаше в себе си. А после тялото му потрепери и той нададе продължителен, чисто мъжки звук на силно страдание.

— Грейс, пусни ме, сега — нареди той и се втурна напред, а Грейс извика от болка. И двамата се вцепениха. Той беше огромен и тя го усещаше целия как е потънал дълбоко в нея.

— Боже — извика Рейд. — О, боже, Грейс. Той я целуна страстно и се задвижи в нея. Усещането, че е неестествено разтегната, отслабна. Изпълването постепенно й стана приятно. Той се задвижи още по-силно.

— Точно така — изпъшка той. — Отвори се, отвори се широко, приеми ме целия, докрай…

Ръцете й се допряха до гърба му. Тя ги разпери свенливо върху твърдите, стоманени мускули, които пулсираха енергично. Сега той се движеше ритмично и решително и Грейс усети, че натискът се засилва отново. Пръстите й се впиха в кожата му.

— Да — извика Рейд и нахлу дълбоко. Грейс усети, че отново започва да й се вие свят. Усети, че вика с всичка сила. Разбра, че той прониква все по-дълбоко в нея, а след това ръцете му я прегърнаха конвулсивно и той рухна върху нея, стенейки името й.

Усещаше погледа му върху себе си.

Грейс стискаше силно със затворени очи чаршафа, който си бе възвърнала отново. Покриваше се с него до шията. Примигна и обърна леко главата си. Той я гледаше, облегнат на лакът. Грейс очакваше да види всичко друго, само не и това. Погледът му беше мил, а не похотлив. Беше сърдечен, искрящ и нежен.

Лека усмивка заигра по прекрасната му уста и Грейс се очарова от нея. Устните му имаха възбуждащи очертания, които събудиха любопитството й. Докато ги изучаваше, тя си спомни какво изпитваше при допира им с нейните устни или с тялото й. Той се наведе и я целуна по върха на носа.

— Срамуваш ли се? — провлечено запита той. — За какво си мислиш, Грейс? — Тонът му беше лек и закачлив. Той се засмя тихо.

— Котка ли ти отхапа езика?

Погледите им се срещнаха. Нейният не беше предпазлив, а по-скоро любопитен. Не знаеше какво да очаква. Разбираше, че е започнала да изпълнява задълженията си към него. Беше й много трудно да не поглежда към този прекрасен мъж, който току-що я бе хвърлил в такъв екстаз, какъвто тя никога не бе подозирала, че съществува.

Той се усмихваше и й демонстрираше дълбоките си трапчинки.

— Ела тук — заубеждава я той. Стържещата нотка в гласа му й напомни всичко, което бе преживяла преди малко.

Тя го погледна. Чаршафът едва покриваше бедрата му. Мускулите му си играеха под тъмната му златиста кожа. Изглеждаше доста охранен и мощен. Така си представяше планинския лъв. Той тупна по мястото между тях.

Грейс пое дъх и се премести леко, само с няколко сантиметра.

Той я сграбчи и я притегли до горещото си твърдо тяло.

— Хъм. Така е много по-добре, нали?

Тя се вгледа в космите по гърдите му. Усети ръката му на тила си и се изви напред, докато не нагласи бузата си върху рамото му.

— Много, много добре — каза той и я замилва по тила.

Наистина беше по-добре. Беше… много хубаво. Уютно. Сигурно. Топло. Дланта му се задвижи нагоре-надолу по гърба й. Възбуждащо.

Не знаеше какво да прави с ръцете си, които се бяха заклещили между телата им. Внимаваше краката им да останат откъм нейната страна на леглото. Внезапно дюшекът помръдна и се измести настрана, защото Рейд направи рязко движение. В резултат тя се озова в скута му.

Загледа се в очите му. Едва не се ужаси. Силната му ръка се впи в кръста й. Той отвърна спокойно на погледа й, после се наведе и я ухапа по ухото.

Тя изохка.

— Какво правиш?

Той се дръпна доволно.

— Чудех се дали още можеш да говориш! — А после се зае да проучва с език раковината на ухото й и го ухапа нежно отново.

Вълна от възторг заля тялото й, но в същото време ръцете й се вдигнаха и опряха в гърдите му.

— Какво правиш, Рейд?

Той се засмя тихичко.

— Играя си — провлечено каза той. — Спомняш ли си, Грейси, казах ти, че когато заиграем заедно, ще разбереш.

Тя си спомни разговора им и сега, когато разбра значението му, почервеня от ужас и, о, да — от удоволствие. А после, още преди да е осъзнала напълно значението на думите му, той стана прав, а тя лежеше в обятията му.

— Рейд!

Той я понесе по стаята. И двамата бяха чисто голи на дневната светлина.

— Пусни ме! — настоя тя. Сърцето й заби лудо. Но то щеше да изхвръкне, когато той се наведе, за да зарови брадясалото си лице в гърдите й.

— Пусни ме! — заяви неуверено тя, докато зърната й се втвърдяваха заплашително.

— Не си избрала подходящия момент, Грейс — каза той, докато я пускаше внимателно във ваната, която изпускаше пара.

Тя ахна. Още преди да се съвземе и да се нагоди към този поврат на събитията, видя, че той вдига твърдия си мускулест крак и го потапя вътре до нейния.

— Какво правиш?

Половината вода се изля навън, когато той се настани срещу нея. Грейс примигна, защото видя мъжествеността му да се втвърдява отново. Беше толкова едър. Помисли си нима е възможно да го направим тук? Знаеше, че това е грях. Не биваше да правят това сега, през деня, във ваната. Обаче тялото й се стегна, сгорещи и пламна предателски от желание при докосването му. Той застана на колене и, след като се хвана здраво и за двете страни на кацата, се наведе над нея. Устата му се приближи на няколко сантиметри от нейната.

— Съжалявам — каза той и я целуна.

Тя отвори свенливо уста. Прие езика му, който навлезе дълбоко и започна да отвръща на ласките му с нарастваща смелост. Той простена и спря да я целува.

— Господи, Грейс, така съм се втвърдил. Желая те.

Горещият му поглед я изпълни с трепет. Колкото и да не й се искаше тялото й да я предава така, то не я слушаше. Той докосна леко с устни нейните.

— Но се страхувам, че ще ти бъде прекалено трудно да издържиш. Ти си толкова тясна. — Той спря да говори и се усмихна дяволито. — А аз съм с по-голям размер.

Тя поруменя. Дали другите двойки обсъждат такива неща? Сведе мигли, като внимаваше да не го погледне. Забеляза, че й е доста трудно да диша. Как смее той да говори толкова нагледно? Вдигна бавно очите си към него, докато преоткриваше значението на телесните си усещания и узнаваше смисъла на силния трепет. По едно време се усети, че се е загледала в устата му. Той си пое рязко дъх.

Тя впери поглед в гърдите му. „Седя си тук във ваната заедно с мъж, който не ми е съпруг и го желая лудо“, помисли си тя.

— Докосни ме — помоли с дрезгав глас Рейд.

Тя избягваше да го гледа в очите. Горещият лъч в погледа му я погубваше. Вдигна бавно ръка и я сложи на рамото му. Тялото му вибрираше като умело опъната тетива. Тя погали с длан бицепса му, като опипваше изпъкналите му мускули, твърдото мъжко тяло и костите. Той я целуна отново.

Ръцете му се държаха за двете страни на ваната, докато устата му се притискаше силно в нейната. Грейс прегърна раменете му. Не беше в състояние да се отдели от него. С удоволствие приемаше в себе си езика му и го захващаше със своя. Не желаеше да го пусне. Горещата вълна, която я обля отвътре, беше по-поразителна, отколкото първия път. Сърцето й се опитваше да изскочи от гърдите.

Той се освободи от нея и преди тя да се усети, излезе от ваната и се отдалечи от нея, за да си облече халата. Коприната прилепна към влажното му тяло, когато той се обърна и накара очите й да се разширят от удивление, а дъхът й да секне.

Членът му беше високо вдигнат и великолепен.

— Боя се да не ти причиня болка — изрече й дрезгаво той. — По-добре се изкъпи сама.

— О-о — каза Грейс. На мястото на объркването се появи разочарование.

20

Бяха свършили да закусват и Грейс си играеше мързеливо с лъжицата, когато Рейт наруши мълчанието.

— Трябва да изляза за малко — каза той.

Грейс усети, че се разгорещява под погледа му. Трудно й бе да прочете мислите му, тъй като той гледаше решително и съсредоточено. След това Рейд стана и я притегли в прегръдките си. Целуваше я несдържано и страстно. Когато свърши най-после, не й бе останал дъх.

Грейс впери поглед във вратата и го прегърна топло.

Тя беше любовница на този мъж.

Отпусна се на стола. Събитията се бяха развили прекалено бързо. Дори не беше сигурна в това какви чувства изпитва.

Огледа се. Беше облечена в неговия тъмносин копринен халат. Не носеше нищо под него. Това бе неприлично, скандално и твърде неуместно. Докато се хранеха, той непрекъснато я докосваше. Ръката му се задържаше върху нейната и се прехвърляше на коляното или кръста й. Погледът му се бе приковал в лицето й. В него се четяха страст и самоувереност. Но и нежност.

Успя да хапне съвсем малко. Сърцето й почти беше заседнало в гърлото от притеснение. Изпитателният му поглед я караше да се смущава, но учестяваше и пулса й. С такава сила усещаше присъствието на този мъж, който седеше близо до нея.

Всъщност, никога през живота си не бе усещала нечие присъствие по подобен начин.

Никога не се бе чувствала толкова жизнена и бодра, колкото сега. Докато беше в прегръдките му, Грейс не мислеше, а само изпитваше чувства. Как би могла да си представи, че е възможно една жена да изпитва такива чувства в мъжки обятия? Такава страст. Не беше предполагала, че ще се почувства така. Не беше и сънувала, че ще отвърне на ласките му толкова необуздано. И не беше очаквала, че той ще се окаже толкова нежен.

Грейс я побиха тръпки. Наистина не знаеше какво точно чувства. Дълбоко в себе си се страхуваше и възмущаваше. Изпитваше и други чувства, които не можеше да назове. Не искаше да се задълбочава в тях. Страхуваше се, че ако се опита да ги анализира, ще се обърка окончателно.

Огледа стаята и забеляза, че няма абсолютно нищо за вършене. Той не й каза колко дълго ще отсъства или че тя трябва да го изчака да се върне. Е, какво пък, беше вече обяд, възможно най-подходящото време да намери Джефри и да почне да организира провеждането на неофициалните учебни занятия.

Намери половин долар в бюрото и го изхарчи, за да наеме кабриолет в конюшнята на Том, която се намираше срещу хотела. Докато се готвеше да потегли, се попита къде ли е Рейд. След това си спомни за Алън. Ако той не беше узнал досега, че тя е станала любовница на Рейд, то скоро ще узнае. Усещаше, че му дължи обяснение, но не бе в състояние да направи това днес. Почувства се лицемерка.

Без затруднение намери дома на семейството на Джеф и Клариса. Той беше малко на север от града и се намираше в покрайнините на Начез. От комина се виеше дим, сигурен признак, че там се готви вечерята. Работниците се връщаха изморени от полето и носеха инструментите си. Грейс видя един старец, който седеше на стол-люлка на верандата.

— Здравейте — изрече Грейс, щом слезе от кабриолета. — Как сте?

Той стана и се усмихна.

— Вие сте учителката на Джефри, нали, мадам? Аз съм дядо му. Благодаря ви, добре съм.

— Казвам се Грейс О’Рурк — представи се тя и протегна ръка.

Той втренчи поглед в нея, поклати глава и показа зъбите си, когато се усмихна.

— Казват, че сте различна от другите — отбеляза той и се здрависа с нея.

Точно в този миг Ктариса и Джеф се показаха навън. Джеф извика възбудено името й. Грейс светна. Зарадва се от сърдечния прием. След като си размениха поздравления, бабата на децата Мади я въведе в къщата. Тя настояваше Грейс да остане за вечеря. Грейс отказа, тъй като знаеше, че храната им е малко и едва стига за самите тях.

Когато им разказа за плановете си да води неофициално учебни занятия, цялото семейство се съгласи с ентусиазъм да й помогне да събере децата.

— Изобщо не се безпокой за това — каза Мади. — Утре на обяд църквата ще бъде пълна с деца, които ще те очакват.

Грейс се изпълни с трепет, но знаеше, че е невъзможно да остане повече.

Рейд я предупреди, че няма да отсъства дълго. Нея я нямаше вече няколко часа, а той вероятно се беше завърнал. Дали я чака? Мисълта, че ще го види, неочаквано я изпълни с неизпитвана досега възбуда. Пълни със страст спомени й върнаха настойчиво неотдавнашните събития: силната му като пороен дъжд страст, изисканата му нежност, топлината в очите му, когато й се усмихваше. „Не си спомняй това“, нареди си строго тя. „Той е любовчия и мошеник, а ти си му любовница. Нищо повече.“

Едва започваше да се смрачава, когато тя върна кабриолета и кобилата. Пресече улицата. Усети, че сърцето й тупти с всичка сила, въпреки усилията й да изглежда безгрижна и дори оживена и делова. Когато отвори вратата на тяхната стая, сърцето й се разтуптя от радост.

Лицето му засия, когато я видя.

Грейс още стоеше на вратата. Нямаше сили да си забрани да го огледа възхитено от горе до долу, без да изпуска и най-дребния детайл от външния му вид, като се почне от високите му черни ботуши и хубавите му бели панталони от еленова кожа и се стигне до обикновената му ленена риза, която бе разкопчана на врата.

Той се приближи към нея.

— Къде беше? Чакам те от час.

Ръцете му обгърнаха раменете й. Грейс отвори уста, за да отговори, но той вече не искаше да я слуша. Устата му се впи пламенно в нейната.

— Донесъл съм ти нещо — изрече той с дрезгав глас. Засмя се, а погледът му стана дяволит като на ученик.

През последните няколко часа Рейд не бе в състояние да спре да мисли за нея дори за миг. Досега се беше влюбвал много пъти, но никога не беше изпитвал нещо подобно. Усети, че ако трябва да бъде честен, ще трябва да признае, че се влюбен, което си бе чиста глупост. Но първата мисъл, която не му даваше мира, откакто се люби с нея, бе не само да се озоват в леглото, но и да й купи прекрасен подарък.

Стига да е възможно, през цялата следваща година ще я обсипва с прекрасни подаръци.

Доста време търси нещо подходящо за нея. Сега ще има възможност да види изражението й, когато тя го види. С нетърпение очакваше мига, в който ще види смаяните й очи да светват от удоволствие. Харесваше му, когато Грейс сияеше от удоволствие. Сърцето му биеше неудържимо.

— Ела да видиш нещо — каза той и протегна ръка с усмивка към бюрото зад него.

Грейс видя, че той й подава продълговата и плоска кутийка за бижута. Почувства, че в нея се надига силно отвращение и й се завива свят. Тъкмо това й трябваше, за да й напомни какво точно представлява връзката им. Именно това бе нужно, за да я изтръгне от смущението й. Порядъчните жени не приемаха подаръци от други мъже, освен от съпрузите си. За миг изпита силна болка, тъй като можеха да бъдат законно свързани мъж и жена. След това сви устни. Възнаграждава я за услугите. Трябваше да очаква нещо подобно. Но това бе толкова безсрамно и обидно, че Грейс не пожела да вземе кутийката.

— Грейс?

Тя вдигна очи и го погледна. Опита се да прикрие болката си зад маска на привидна сдържаност. Доста се затрудни да го постигне.

Рейд гледаше втренчено израза на лицето й. Тя не светеше от радост. Изглеждаше разстроена. Той усети, че гласът му се променя и зазвучава едва ли не обезпокоено.

— Това е за теб.

Тя искаше да запрати кутийката в лицето му и да му каже, че не го иска, че прекратява споразумението, че не й е възможно да издържи това и няма да му бъде повече любовница. Искаше й се да заплаче. Вместо това тя пое решително кутийката от ръцете му и я отвори.

Той прикова поглед в лицето й.

Едно великолепно колие от аметисти и диаманти пръсна искри в очите й. Тя си помисли за мъжете, които подаряват такива украшения на жените си, защото ги обичат. А той й правеше този подарък, защото си го бе спечелила, като преспа с него. О, господи, колко я заболя при тази мисъл.

— Грейс? — попита той, без да смее да диша от вълнение.

Тя отвърна на погледа му. Лицето й беше като вкаменено.

— Благодаря.

По лицето му се изписа разочарование, но тя забеляза това само за миг, защото той се обърна и закрачи към масата. Грейс насочи поглед отново към колието. Трябваше да признае, че то е прекрасно, въпреки че го виждаше с премрежени от сълзи очи. Реши да го продаде при първа възможност. То ще изплати всички сметки на майка й и може би ще стигне за цялата година.

Беше се обърнала с гръб към него и използва възможността, за да изтрие предпазливо няколко сълзи от лицето си. След това подметна небрежно кутийката на леглото, като знаеше отлично, че той я гледа.

— Мисля, че трябва да се разберем по този въпрос — заяви тя и се обърна с лице към него.

Очите му се отделиха от черната кадифена кутийка, която бе изоставена нехайно сред разбърканите завивки. Погледът, който той насочи към нея, бе леденостуден.

— По кой въпрос, Грейс?

Ръцете й стиснаха облегалката на стола.

— В бъдеще — каза тя — предпочитам да ми плащаш в брой.

Дъхът му секна.

— Или с чек. Това също ще свърши работа.

Той потрепери от главата до петите.

Грейс направо отскочи. Толкова се стресна от гневната му реакция.

— В бъдеще — заяви със задавен глас Рейд — ще ти плащам винаги в брой.

Беше стиснал юмруци, а лицето му бе почервеняло. След това се обърна рязко и прекоси стаята. Не виждаше нищо от гняв. За миг Грейс спря да диша от страх.

Рейд излетя като тайфун от стаята и затръшна силно вратата зад себе си.

Грейс се отпусна разтреперано в стола. Беше напълно объркана. Защо се бе разгневил толкова? Тя имаше пълно право да иска пари в брой. Но защо се чувства ужасно виновна, сякаш е направила грешка? И защо, о, защо плачеше?

Изчака го първо да се върне за вечеря, а после, за да си легне през нощта.

Но той не се появи.

— Излизам от играта — заяви Рейд.

Някой изстена, когато го чу.

— Ах, ти мръснико долен — възкликна добродушно Джордж Фарис. — Обра ни до шушка.

Рейд седеше в „Черната пета“ с последните покерджии, останали от цяло множество играчи. Притегли към себе си купчината банкноти. Знаеше, че е спечелил приблизително пет хиляди долара, но не се усмихваше. Не изпитваше радост, а само мрачно задоволство. В съзнанието му се появи нейният образ. Тя беше страстна, бледа, разкошна и чисто гола.

Гневът сякаш бе вледенил вените му и не го напускаше.

Игра в продължение на двадесет часа. Очите му кръвясаха и под тях се появиха черни кръгове от безсъние. На зазоряване лицето му беше изпито. Беше разрошен и явно изтощен. Ризата му бе разкопчана, а ръкавите му навити до лактите. Но не се беше уморил. Изобщо не бе уморен.

Тя искаше пари в брой, нали?

Е, какво пък, сега ще ги има.

Той я видя отново да захвърля кадифената кутия и гневът в него нарасна заплашително. Започна да сгъва внимателно банкнотите. Отне му доста време да сгъне и прибере в джоба си петте хиляди долара.

В първия миг вчера реши да телеграфира в Ню Йорк да му пратят пари. Но Рейд си спомни, че постъпваше по друг начин, когато му трябваха пари в брой. Деветдесет и девет процента от парите му бяха вложени в различни инвестиции. Той инвестираше повторно всеки дивидент, а преживяваше от печалбите си от хазарт. Постигаше това с лекота, защото печелеше невероятно много на карти, а освен това обичаше играта.

Но вчера той наистина бе тръгнал да телеграфира в Ню Йорк, когато се сети, че е петък. Разбра, че ще минат няколко дни, преди да има възможност да й хвърли парите в лицето. Невъзможно бе да чака толкова. Гневът му беше твърде силен. Желанието му да играе играта по правилата, които тя бе посочила, превърна тази игра на покер в най-важния и ненавистен за него сблъсък през живота му.

— Май ще ти трябва гореща баня, скъпи — измърка една пищна блондинка, на която бяха наредили да се грижи за задната стая, след като сервитьорът си отиде изтощен вкъщи преди няколко часа. Играчите също идваха и си отиваха, единствено Рейд печелеше постоянно. Дори Джордж се включи в играта вчера в десет часа вечерта.

— Права си — каза вече изправилият се Рейд. Потупа я по рамото. — Трябва ми топла баня и горещо легло.

Той си спомни за Грейс.

— Мога да се погрижа за това — предложи дяволито жената.

Рейд й хвърли един поглед.

— Чака ме една дама, която вече ми струва твърде много — каза той и усети, че в гърдите му се надига гняв.

— Нима? — изрече ядно блондинката. — Бас държа, че е превзетата червенокоса. Обади ме се, когато ти омръзнат гърдите и косата й.

След това излезе с наперена походка.

Той пак кипна от гняв. Това явно бе постоянното му състояние от известно време насам. Не му харесваше някой да подмята обиди по адрес на Грейс.

Джордж благоразумно изтри усмивката от лицето си в мига, в който Рейд насочи студения си поглед към него.

— Хей, бъди по-снизходителен към нея — подхвърли той.

Леденосините очи на Рейд го опариха.

— Ако ми трябва съвет — процеди с усилие той, — ще ти го поискам.

Джордж се оттегли.

Рейд излезе с големи крачки навън на следобедното слънце и примигна няколко пъти срещу светлината. След това прекоси улицата и се заизкачва по хълма към „Сребърната дама“. Въпреки че се движеше с грижливо сдържаната енергия на дива котка, готвеща се за скок, явно долавяше, че сърцето му бие тежко. Представи си какво ще стане изражението й, когато й плати студено и решително в брой.

Нея я нямаше в тяхната стая.

Разбра това още в първия миг, в който пристъпи вътре. Затвори вратата с ритник и се огледа. Къде е изчезнала, по дяволите? Няколко секунди му трябваха, за да забележи, че в стаята няма никакви следи от нея. Напомни си, че тя не донесе нищо със себе си през нощта, в която се появи напълно отчаяна на вратата му. В гърлото му заседна буца, която се опита да измести страха му. Умишлено не й обръщаше внимание, докато отхвърляше настрана завивките на оправеното легло, сякаш отдолу се криеха някакви следи от нея.

Разгневен Рейд събори стола с ритник, разхвърля възглавниците, отвори рязко гардероба и чекмеджетата на бюрото. Всичките му вещи си стояха непокътнати така, както ги бе оставил последният път. Грейс сякаш никога не беше присъствала в тази стая.

Те бяха сключили споразумение. Нямаше да й позволи да избяга след първата нощ.

Нямаше. Особено след като му беше струвала толкова много.

Нея я нямаше и в пансиона на Хариет Голд.

— Не знам къде е тя — каза Хариет и го хвана, когато видя, че той се готви да се втурне нагоре по стълбите. — Искам да ти кажа нещо.

— По-късно — отвърна Рейд. — Виждала ли си я изобщо от вчера насам?

— О, не, Рейд Браг. Няма да ме заблудиш. Много съм стара и добре познавам твоите трикове. Родителите ти не са тук, но аз съм на мястото си и смятам, че трябва да си поговорим хубаво с теб.

Рейд безропотно се остави тя да го заведе в кухнята. Хариет заключи вратата. Обърна се към него.

— Сигурно се гордееш много със себе си.

Рейд, който съвсем не беше глупак, отлично разбираше за какво намеква тя и се изчерви като хванат на местопрестъплението ученик.

— Добре, че се срамуваш. Намерил си си порядъчно момиче и го съсипваш, направо я хвърляш в калта. Ако баща ти узнае, знаеш ли какво ще направи?

— Знам — отвърна мрачно Рейд. — Ще ме потроши от бой.

— Или пък ще те накара да се ожениш за нея — заяви Хариет, докато го гледаше.

Рейд се засмя възмутено.

— Ха! Дори Дерек няма да успее да постигне това!

— Ти подценяваш баща си.

Рейд я изгледа.

— Грейс не иска да се оженим, Хариет, и никой, както и никакви приказки, ласкателства или заплахи няма да я накарат да си промени решението!

— Тя е отхвърлила предложението ти?

Той усети, че почервенява още по-силно.

— Каза ми го съвсем откровено. Заяви ми направо, че няма да се омъжи за мен. Но — добави бързо той — и аз вече не искам да се женя за нея! Тя имаше своята възможност. Промених си решението и вече харесвам положението такова, каквото е.

Хариет го изгледа свирепо.

— Грейс е прекалено порядъчно момиче, за да живее незаконно с теб в онзи хотел и ти го знаеш. Станалото — станало, но още не е твърде късно. Знаеш какво да правиш.

Хариет беше права и това разстрои и разгневи Рейд. Но знаеше, че няма да я помоли пак да се омъжи за него.

— Хариет, кога за последен път видя Грейс?

Възрастната жена сви устни.

— Това няма да ти хареса.

Заля го вълна от страх. Вече знаеше какво се готви да му съобщи Хариет.

— Тя е била тук… при Алън.

Хариет кимна.

— Веднага след закуска.

Рейд стисна полицата над камината с всички сили.

— Ако я откъснеш от стената, ти ще я слагаш на мястото й — предупреди го Хариет.

Той се обърна рязко.

— Колко стоя Грейс при него?

— Не знам, видях я едва когато си тръгваше. Дори не знаех, че е тук. Толкова се изненадах, когато я видях да излиза от стаята на Алън…

Хариет се усмихна ведро. Очите на Рейд се разшириха от любопитство.

— Затворена ли беше вратата, докато тя беше вътре? Само двамата ли бяха?

— Ти имаш порочен начин на мислене — каза Хариет. — Това, че не се отнасяш към нея с уважение, не означава, че един добър мъж като Алън Кенеди ще постъпи по същия начин. Освен това, всеки знае, че той иска да се ожени за нея.

Рейд изруга, обърна се на пети и излезе. За какво си бяха говорили двамата? И къде, по дяволите, е тя сега? Той си спомни онзи ден, когато ги видя да се целуват страстно в кабриолета в алеята на Луиза Баркли. Образът на двамата се появи сега пред него и го накара да изпадне в бяс. Беше й заявил доста ясно и категорично, че тя принадлежи единствено и само на него за цялата предстояща година. А ето че тя вече се въртеше около друг мъж.

Върна се в хотела. Докато се носеше вихрено нагоре по стълбите, не устоя на изкушението да се зачуди дали не се е върната. Но стаята му беше празна както преди. Не обърна внимание на наченките на разочарование в душата си и дори отказа да си признае, че е изпитал подобно чувство. Изпи втория си бърбън за последните двадесет часа. Течността се хлъзна леко в гърлото му, сякаш то бе от коприна. Ако почне да претърсва града, всички ще го помислят за глупак. Другата възможност бе да чака.

Реши да я чака.

Точно след три минути тя прекрачи вратата на стаята. Изгледаха се продължително и строго.

— Къде беше? — запита Рейд. Веднага усети, че сърцето му тупти неудържимо, а кръвта потича във вените му. — Не искам да си носиш така косите.

Тя изправи гърба си с всички сили.

— Не сме се разбирали ти да ми определяш прическата. И аз ще ти задам същия въпрос. Къде беше?

Очите му блеснаха. Искаше му се тя да не изглежда толкова привлекателна, дори със свитите устни и с този ужасен кок. Дори проклетата сива рокля не намаляваше красотата й. Ако не друго, светлият цвят правеше кожата й да изглежда удивително прозрачна и бледа като магнолиите.

— Това не е двупосочна улица, мила — провлечено каза той. — Това, къде съм ходил, теб не те засяга, но къде си била ти, определено ме интересува.

Тя изсумтя разсърдено.

Зарадва се, че я ядоса. Искаше да я ядоса толкова, колкото бе бесен и той — не, повече. Пъхна си ръцете в джобовете и извади пълни шепи с пари. Хвърли ги в краката й. Тя ахна и отскочи назад, докато той продължи да изпразва джобовете си. Скоро пред нея лежаха пръснати по пода пет хиляди долара в банкноти и злато.

Тя почервеня силно и го загледа. Той усети, че е много доволен.

— Преброй ги, ако искаш.

Лицето й пламна още по-силно, брадичката й се вирна нагоре, очите й блеснаха леко.

— Не, благодаря, изглеждат достатъчно.

— Достатъчно ли? Не сме ли малко алчни, а?

Тя отвори уста, за да почне да спори. Той очакваше свадата с наслада, но тя се отказа от намерението си.

— Къде, по дяволите, беше, Грейс?

Очите й блеснаха.

— Бях в училището. И честно казано, скъпи, наистина не ме интересува с кого си прекарат нощта! — Гласът й се засили и в него прозвучаха остри нотки.

Рейд присви очи. Тя ревнуваше и за миг тази мимолетна мисъл го изпълни с приятно и триумфално чувство.

— Какво правеше в училището? — гласът му стана груб и зазвуча заплашително.

— А ти какво мислиш? — сопна му се тя. — Че съм мила пода ли? — Тя вдигна глава. — Проведох неофициални учебни занятия и…

— Какво си направила?

Тя спря.

— Проведох…

— Ти вече не си учителка, Грейс.

Тя го изгледа продължително.

— Не говориш сериозно.

— О, много съм сериозен даже — той престана да се обляга на стената. — Съблечи си дрехите.

Тя примигна.

— Ти ми принадлежиш тази година — напомни й той. — Съблечи си дрехите, Грейс.

Тя пребледня.

— Едва ли имаш предвид точно това.

— О, със сигурност имам предвид точно това. — Той направи пауза и добави: — Веднага.

Тя още се колебаеше. Очите й бяха широко отворени и в тях се забелязваше уплаха. Внезапно Рейд изпита омраза към себе си. И двамата знаеха, че той нарочно й налага волята си. Ръцете й затрепериха, когато докосна първото копче на корсажа си и го завъртя. Устните й бяха побелели. Рейд пристъпи бързо към нея. Хвана я за ръката и я спря. Тя вдигна помръкналите си очи към него.

— Не мога.

— Знам — извика той. — Извинявай, Грейс.

Стисна ръката й толкова силно, че тя извика от болка.

Този лек писък го стресна. Обви я с ръце. Тя все още бе съвсем неподвижна и вцепенена като малка птичка, която е уловена в капан. Рейд усещаше, че сърцето й бие лудо до неговото. Стисна я още по-здраво.

— Никога не съм искал да ти причиня болка — изпъшка той в шията й. — Искам само да те защитя.

Вдървените й рамене започнаха да се отпускат в прегръдката му.

— Единственото, което искам, е да те обичам — извика той и я залюля. Устата му се приближи до бузата й с цвят на слонова кост и отрони: — Позволи ми да те обичам, Грейс. Позволи ми.

Обгърна с ръце лицето й. В очите й имаше големи проблясващи сълзи, които се търкулнаха по бузите й. Рейд улови една с уста и я изпи с целувка. Погледна я в очите и улови нейния поглед. Тя не искаше да се откъсва от него. Устата й се отвори. Беше се навлажнила и трепереше. Той притисна своята уста към нея. Когато ръцете й докоснаха свенливо гърба му, той изпита изблик на въодушевление и на нещо друго — някакво толкова необятно и силно чувство, че не успя да го сдържи.

— Грейс — изрече с мъка той до устата й. — Обичам те. О, обичам те… Позволи ми да те обичам.

Тя потръпна в ръцете му.

Целувките му бяха толкова необуздани, а прегръдките — толкова страстни, че я накара да отстъпи назад към леглото. Тя отново се озова в обятията му, притисна се силно в него, отвори уста, за да си поеме дъх и изпъшка под ураганния му напор. Ръцете му затрепериха силно, когато разпусна косата й. Вдигна полите й и погали краката й под дългите памучни фусти. Устата му отново се прилепи до нейната. Беше ту мека, ту неимоверно твърда.

— Докосни ме, Грейс — извика той и премести ръцете й от рамото върху гърба си. За миг спря да я гали и остана обърнат с лице към нея и останал без дъх. Заразглежда лицето й, докато движеше ръката й върху предната част на ризата си. Тя ахна, когато той я вмъкна през отвора на ризата си. Рейд изстена.

Грейс го гледаше безмълвно в очите. Устните й бяха отворени и влажни.

— Не спирай — помоли той и притисна ръката й към ребрата си. След това разтвори рязко ризата. Копчетата изпопадаха около тях, а торсът му се оголи, за да го докосне Грейс.

Ръката й изглеждаше малка и бяла на фона на бронзовата му кожа. Завъртя се неуверено точно над гърдите му. Рейд отметна глава назад, затвори очи и изрече задъхано:

— Моля те, Грейс.

Тя не знаеше какво да прави. Но усещането на мощното тяло на този мъж под нежната й длан бе изумително възбуждащо.

Тя го изгледа дръзко, без да помръдва. Ребрата му леко се очертаваха под кожата. Гърдите му се вдигаха и спускаха бързо. Покриваха ги гъсти и тъмни косми. Зърната на гърдите му бяха малки и плоски. Прииска й се да докосне някое от тях. Отклони бързо поглед настрана.

Погледът й се натъкна на голямата издутина, която напираше излезе от панталоните му. В устата й стана много, много сухо.

— Грейс.

Погледът й се стрелна към него и тя почервеня, че са я хванали да го гледа.

— Всичко е наред — промълви той. — И на мен ми харесва да гледам.

Душата й се раздираше от непознати чувства, които бяха твърде силни, за да им устои. Грейс вдигна ръка и я прокара по твърдата повърхност на един гръден мускул. Улови с пръсти косата му. Цялото му тяло се напрегна при докосването. Той простена, хвана ръката й и я сложи на малкото си стегнато зърно.

Ръката й се опъна. Не й остана дъх. Тялото й затрепери неприлично мъчително. Толкова й беше приятно! Тогава той вдигна глава, за да докосне с език нейното зърно, забравил за дрехата, която го покриваше. Грейс ахна, когато той го дръпна с уста. Той я повали под себе си.

Целунаха се вече без задръжки. И двамата бяха потни. Зъбите им се докоснаха, а езиците преплетоха. Корсажът й се разтвори без усилие под умелите му пръсти. Гърдите й се озоваха в ръцете му. Тя усети, че той смъква бельото й и забеляза, че повдига бедра, за да му помогне. Той вдигна полите й до кръста и си събу панталоните. Нахлу в нея с пресипнал от радост стон. Ръцете й намериха широкия му гръб и го притиснаха. Усети, че е впила нокти в тялото му и сигурно му причинява болка, но очевидно нямаше да спре. Той се задвижи бавно в нея с премерени движения. След това тласъците му станаха по-силни и бързи в отговор на несъзнавания копнеж на тялото й. Тя издаде продължителен стон и извика от върховно удоволствие.

— Да — изохка Рейд. — Да, скъпа, да.

Той легна в кревата. Грейс се намираше в прегръдките му. Внезапен проблясък озари съзнанието му като мълния. Той получи откровение за бъдещето и осъзна, че с досегашния му начин на живот е свършено. Разбра неизразимо ясно, че вече нищо няма да бъде същото и че Грейс наистина е навлязла дълбоко в живота му. Побиха го тръпки. Изпита едновременно ужас и възхитително усещане.

Грейс се размърда в ръцете му.

— Не се дърпай — каза той. Погали я с ръка и я загледа втренчено.

Очите й бяха широко отворени и гледаха нежно. Рейд реши веднъж завинаги да приключи с миналото. Това нямаше да бъде лесно. Трябваше само да вдигне глава, за да види петте хиляди долара, пръснати по пода. Те показваха съвсем ясно какво представлява връзката им и какво точно желае тя от него.

— На пода има пет хиляди долара — каза спокойно Рейд, докато се облягаше на лакти.

Тя настръхна. Ноздрите й се разшириха от гняв.

Какво ли ще ми отвърне, ако я помоля пак да се омъжи за мен? Той почервеня от тази неканена мисъл. Веднъж вече му бе отказала категорично. Беше уверен, че ще му откаже пак.

— Ще ти отворя сметка утре сутринта — каза той не по-малко спокойно отпреди. — Занапред няма да говорим повече за пари. Ще внасям периодично пари в сметката ти.

Тя го изгледа продължително с широко отворени очи. Стори й се, че е мрачен, печален и сякаш му липсваше нещо. Плъзна ръката си по нейната.

— Но искам да ти напомня за нашето споразумение — каза той.

Грейс успя да проговори, въпреки че още не можеше да се съвземе от мисълта за петте хиляди долара.

— Какво?

— Ти се съгласи да прекараш с мен една цяла година.

Тя приседна и обви завивките около гърдите си.

— Да, съгласих се.

— Искам да бъда ясен — погледът му беше много сериозен. — След една година ще обсъдим бъдещето на нашата връзка. Но не и преди това. Няма да променя решението си и да те пусна да си вървиш по-рано.

Да промени решението си… да я пусне да си върви по-рано? Сърцето я заболя. Думите му я нараниха силно. Какво й ставаше? Нека да промени решението си! И колкото по-рано, толкова по-добре! Тя кимна и възпря сълзите си да не потекат по бузите й.

— Какво има? Защо плачеш?

— Не плача.

Той я разглеждаше, без да я разбира, а така му се искаше да знае мислите й. Но тя си оставаше загадка. Беше ли направил или казал нещо, което да я разстрои, или тя плачеше от самосъжаление? Рейд си пое дълбоко дъх.

— За последен път говорим за пари — подчерта той твърдо. Не искаше да се самоизмамва, като й повтаря това, което бе казал — че тя няма да му избяга. Но дълбоко вътре в него се спотаи болка, болка от страх. Беше й платил предостатъчно и сега ще разбере дали е почтена. Защото, ако не е такава, ще си замине още утре. Рейд слезе от леглото и се зае да събира банкнотите. Грейс го гледаше, притиснала здраво чаршафите към гърдите. Запита се колко време ще мине, преди тя да му омръзне? О, че е глупачка! Ако има малко мозък в главата си, ще вземе парите и ще се върне в Ню Йорк. Нищо не дължи на Рейд. Но беше крайно време да осъзнае една ужасна възможност. Никак не беше сигурна, че ако има възможност да избира, наистина ще поиска да изостави този мъж. Очите й се отвориха широко. Лицето й застина. Невъзможно бе това да се случи.

Той свърши със събирането и сложи парите на масата, а Грейс припряно провери дали по очите й има следи от сълзи. Сърцето й заби силно. Той се обърна и я погледна бавно и замислено. Тя цялата се стегна отвътре. Той беше толкова хубав силен. В същия миг тя разбра, че винаги ще мисли така.

— Какво има? — попита той, след като седна до нея и обви ръката си около тялото й.

Не й хареса това, че той долови толкова бързо настроението и мислите й. Усмихна се принудено.

— Просто съм изморена.

Усмивката му изобщо не бе като нейната. Тя направо обезпокои Грейс.

— Можем да си дремнем малко следобед.

Тя не отвърна на закачката му. Нямаше сили. Мислеше само за едно. Няма да се влюби в Рейд Браг — категорично не!

21

— За какво си се замислила толкова дълбоко? — попита той с усмивка.

— За нищо — успя да промълви тя. Не беше готова да признае дори пред себе си, че й се нрави мисълта да се влюби в него.

Напомни си, че жена като нея не бива да има сериозни намерения към такъв мъж.

„Грейс, той ти предложи да се омъжиш за него“, напомни й едно гласче вътре в нея. Решителността й нарасна.

„Той никога не е предлагал на друга жена да се омъжа за него, никога. Ти си първата“ — продължи то… „Първата и единствената.“ Тя стисна юмруци.

— Какво има? — попита той. Дойде при нея, коленичи и взе ръцете й в своите.

Сърцето й заби лудо. Той беше толкова близко. Така изглеждаше по-хубав. Погледът му улови нейния. След това Рейд я изправи на крака и я прегърна силно. Тя ахна, когато усети, че мъжествеността му се надига отново. Сърцето в гърдите й заликува. Виж го, той е като разгонен бик, гледа само да те вкара в леглото.

— Прости ми — той се засмя неуверено. — Но само два пъти сме били заедно и това съвсем не ми стига — той улови лицето й с едрите си загрубели ръце. — Искам да се любя с теб по цял ден и цяла нощ. Може би тогава ще се държа прилично.

Тя се изчерви.

— Но май ти причиних болка — каза той.

Тя се втренчи в него. Кръстоса ръце и ги притисна една в друга. Той беше негодник. Защо сега не се държи като такъв? Рейд се усмихна.

— Иска ми се да ме пуснеш вътре, Грейс — каза тихо той и я почука нежно по челото.

Тя се престори, че не разбира за какво намеква той. Отиде до огледалото и започна да си реши косата с енергични движения. Усещаше, че той я гледа и когато съзря отражението му, погледите им се кръстосаха. Сърцето й се сви отново.

— Трябва да ти купя някакви дрехи, Грейс. Смятам, че мисис Гарот ще може да ни отдели малко време.

Ръката й се отпусна.

— Не ми трябват дрехи.

Той се засмя, но изтри мигновено усмивката от лицето си.

— Грейс, говориш смешки. Наистина ти трябват дрехи. Всъщност ти трябва цял гардероб.

Тя стисна силно четката. Представи си как се кипри пред мисис Гарот в новата си роля като негова любовница. Представи си, че се надува пред целия град, за да я видят всички колко пищно се е натруфила.

— Не ми трябват нови дрехи.

— Не е възможно да ти е приятно да носиш тази дри… тези рокли.

— Какво общо има удоволствието с това?

— Защо да не носиш тоалети, които ще ти доставят удоволствие?

Тя впи поглед в него и си представи как той ще я нагизди в безсрамни труфила от тафта и атлаз, достойни за някоя уличница. Представи си с какъв присмех ще я гледат всички. В този момент Рейд прекоси стаята с решителни и непреклонни крачки. Очите й се разшириха. Той я хвана за раменете и я обърна с лице към огледалото.

— Огледай се добре, Грейс. Наистина се огледай.

Тя погледна в огледалото, но към него.

Той издаде звук на раздразнение.

— Не гледай мен, а себе си!

Нейният поглед се насочи към бледото й лице, ръцете му я погалиха лениво.

— Виж се колко си хубава.

Тя започна да протестира, но той я накара да млъкне, като я стисна още по-силно. Тя се вгледа в себе си още веднъж. Помъчи се да види същото като него. Видя жена в разцвета на красотата и с изключително бяла кожа. Трябваше да си признае, че тенът й е безупречен. Стори й се, че устата й е твърде голяма и се е подула от целувките му. Очите й блестяха възторжено. Червената й коса бе разчорлена, сякаш бе претърпяла някаква злополука. В действителност от години не беше обръщала сериозно внимание на външния си вид. Беше забравила колко е хубава всъщност. Той долепи лицето си до ухото й.

— Искам да се видиш така, както аз те виждам — каза той. — Ти си великолепна жена, Грейс, но си решила от инат да скриеш хубостта си.

Той я прегърна страстно и собственически. Тя гледаше тяхното отражението на двама им в огледалото над бюрото. Рейд беше прекалено самодоволен. Това беше почти непоносимо. Той си бе затворил очите и притискаше лицето си до нейното. За миг й мина през ума, че вижда на лицето му същата мъчителна напрегнатост, която тя изпитва дълбоко в душата си. Но разбра, че сигурно е сбъркала, когато той се изправи и отвърна спокойно на погледа й в огледалото.

— Колко време ще ти трябва, за да се приготвиш? — попита той.

Той не разбираше! Обзе я паника.

— Не искам никакви дрехи — помоли тя.

Той скръсти ръце. Изгледаха се с неподвижен поглед за един съвсем кратък момент.

— Защо не искаш нови дрехи, Грейс?

Тя затърси объркано някакво извинение. Не успя да намери никакво друго, освен истината.

Гласът му беше внимателен, но в него се долавяше разочарование.

— Грейс, сподели мислите си с мен.

Тя си пое дъх.

— Искаш да ме изложиш на показ пред всички, нали? А аз да нося рокли с дълбоко изрязано деколте от някакъв яркоцветен плат, с високи токове и скъпи бижута? Мисис Гарот ще разбере. Всеки ще разбере. Не искам да изглеждам така — въздъхна тя. — Не искам да изглеждам като твоята лична проститутка!

Той се сепна. Живите му и изразителни очи се напрегнаха.

— Ти не си моята лична проститутка.

— Нима?

Той затвори очи.

— По дяволите, добре тогава! Ти си моята проститутка! А кой, по дяволите, предпочете това положение? — извика той.

Тя се сви до бюрото. Овладя се.

— Прав си.

Той извърна глава и изруга. След това я погледна отново.

— Предлагах ти да се оженим.

Тя не отвърна нищо.

Той я загледа пронизително. Погледът му се впи в очите й. Грейс затаи дъх. О, господи, пак ще й направи предложение! Той спря да я гледа.

— Никога не съм мислил да те излагам на показ, както се изразяваш — изрече той бавно. — Но също така не желая да те представя на моето семейство в тези дрипи, които носиш сега.

Стори й се, че не е чула добре думите му.

— Какво?

— Не смятам да те представя на моето семейство облечена като някоя… — той премълча думите, които му бяха на езика — като някоя стара мома.

На нея й прилоша.

— Какво искаш да кажеш?

— Колко пъти трябва да ти го казвам? — запита той вече напълно обезсърчен.

— Кога ще се срещна с твоето семейство? — обхвана я неподправен ужас.

Погледът му я пронизваше.

— Мислех да тръгнем за там след няколко седмици или дори по-рано. Не съм си ходил отдавна вкъщи, а сестра ми, мъжът й и децата им са там.

Тя с усилие запази спокойствие. След няколко седмици. Имаше още време. Беше абсолютно невъзможно да се срещне със семейството му — нито сега, нито когато и да е занапред!

— От какво се боиш, Грейс? От нещо друго, а не от презрение, нали? То е по-опасно за теб, нали? Защото, ако наистина се боеше от хорските приказки и лошото мнение на другите, никога нямаше да приемеш моето предложение от онази нощ, а щеше да приемеш предложението ми за брак. Страхуваш се, нали?

Тя скръсти ръце на гърдите си. Мразеше способността му да разчита чувствата й.

— Не.

— Ти не желаеш да си красива. Боиш се от това. Един господ знае защо. През целия си съзнателен живот си бягала от възможността да бъдеш привлекателна жена, каквато си всъщност. Не разбирам — по лицето му се изписа твърда упоритост. — Но съм уверен, че ще се опитам да разбера.

— Рейд — каза тя, без да съумее да се удържи да не протегне ръка към него. — Не искам мъжете да ме гледат и да виждат само поредното хубаво личице.

— Защо не?

— Защото трябва да постигна нещо в живота си! И похотливите мъже, които могат да мислят за едно-единствено нещо, няма да ме отклонят от целта!

Той я изгледа внимателно.

— Вие сте твърде необикновена жена, Грейс О’Рурк.

Нотката в гласа му я стопли и изпълни с надежда.

— Моля те, не ме карай да отивам при мисис Гарот.

Погледът му вече не беше толкова остър. Усмивката му бе унила.

— Какво пък — каза той, — ако Мохамед не отиде при планината, мисля, че планината ще дойде при него.

Той се върна след един час с един от хотелските прислужници. Носеха голям куфар. Рейд даде бакшиш на момчето и затвори вратата. Усмихна се на Грейс.

— Ето планината, милостива госпожице — закачи я той.

— Какво си направил?

— Е, мисис Гарот не се крие в куфара — каза той и го отвори. — Но смята това за твърде необичайно.

Сърцето й се сви. Знаеше, че макар и да не й се наложи да ходи при шивачката, той ще продължи да настоява да я облече така, че да личи, че е негова любовница. Примигна при вида на бижуто, което той измъкна от куфара — рокля от мека сива коприна, която стигаше до шията и беше напълно порядъчна на пръв поглед. Той я погледна.

Сърцето на Грейс заподскача високо. Той продължи да изважда съдържанието на куфара. Дрехите бяха в нежно виолетово, в горско и ментово зелено, в наситен прасковен цвят и в небесносиньо.

— Лично аз смятам — каза той, — че ти ще изглеждаш великолепно в излъчващи енергия наситени цветове като смарагдовозелено, царско — синьо и тъмномораво. Но… — той въздъхна и се усмихна. — Имам чувството, че ще предпочетеш тези.

Тя докосна с пръст изящната лека вечерна рокля в прасковен цвят с миниатюрни перлени копченца, най-фина дантела и моден турнюр. Беше невероятно красива. Видът й бе точно такъв, какъвто той искаше.

— Пробвай я — настоя леко той.

Грейс вдигна блесналия си от щастие поглед към него. Облиза устни. Рейд, наистина…

— Хайде, по-смело! — каза той с усмивка. — Няма нищо лошо в това да желаеш тази дреха. Просто искам да ми разрешиш да ти дам и други като нея.

Тя се вгледа в изисканата рокля. Наистина я искаше. Искаше да я притежава, искаше да я облече. Това беше най-хубавата рокля, която бе виждала или докосвала някога. Изведнъж се поддаде на импулса, сграбчи я и се втурна към паравана в дъното на стаята. Последва я плътният сърдечен смях на Рейд.

— Трябва ли ти помощ? — извика той.

Тя долови закачливата сладострастна нотка в гласа му, но беше твърде заета да снема бързо от себе си сивите памучни дрехи.

— Не — отвърна тя, докато се измъкваше с мъка от полата я подритваше настрана. Плъзна се в прасковената рокля. Вдигна си корсажа и с облекчение забеляза, чу вратът и ключицата й се виждат, но цепката на бюста не се е оголила. Дори най-добре възпитаните дами носеха рокли с неприлично изрязани деколтета вечер. Тя бе доволна от неговия избор, колкото и смешно да звучи това.

Най-неочаквано Грейс се притесни. Дали той ще я хареса? Какво ще си помисли, когато я види облечена в тази рокля? Сърцето й учести биенето си.

— Грейс?

Тя си пое дъх и излезе. Очите му блеснаха.

— Как изглеждам? — запита тя срамежливо.

— Великолепна — промълви той. — Ти си направо великолепна.

Той преувеличаваше, разбира се, но чувството, което я изпълни, несъмнено бе бурна радост. Тя се обърна към огледалото. Не повярва на очите си, когато видя отражението.

— В хотела има прислужници за дамите — каза Рейд, докато заставаше зад нея. Пръстите му намериха автоматично копчетата, които тя не бе успяла да достигне, и ги закопчаха. — Да изпратя ли да я повикат, за да ти направи прическата?

За пръв път Грейс обърна внимание на косата си, която бе здраво стегната в типичен за стара мома кок. Като насън тя се зае да си маха фибите. Рейд не помръдваше зад нея. Тя вдигна с две ръце косата си и я вдигна събрана нагоре. Задържа я така, като обръщаше леко лицето си ту на една, ту на друга страна.

— Какво ще кажеш да те отведа да вечеряме долу тази вечер? — попита тихо Рейд.

Долу. Вечеря. Вече беше виждала елегантната трапезария. Той искаше да я заведе там, където се събираше обществото. Разбира се, всички ще разберат, че му е любовница. Обаче… Тя си представи, че влиза вътре под ръка с него, с вдигната нагоре коса и в прекрасна рокля.

— Не знам — промълви неуверено тя.

Той се разочарова.

— Добре. Някой друг път.

Ръцете му легнаха върху покритите й с коприна рамене. Наведе се и я целуна по шията.

Тя се загледа в него. Клепките му примигваха често, докато устните му докосваха нежно кожата й. Понякога той се проявяваше като изключително нежен мъж. Грейс погледна към огледалото, за да се види как изглежда в елегантната вечерна рокля. Сълзи изпълниха очите й. Тя му беше любовница, а той я беше облякъл, сякаш тя му беше жена.

— Рейд? Промених решението си. Хайде да вечеряме навън днес.

Това беше първата й публична поява като любовница на Рейд. Главите на всички се обръщаха към нея.

Грейс знаеше, че я гледат стотина очи и въпреки усилията си поруменя от главата до петите. Имаше чувството, че се е превърнала в кълбо от оголени нерви. Ръката на Рейд придържаше здраво лакътя й, докато слизаха по стълбите. Самият той изглеждаше величествен в черния си вечерен фрак. Грейс се почувства прекрасно преди малко, когато Рейд я възнагради почтително с възхитения си поглед, но сега се питаше дали не трябва да избяга и да се скрие някъде. Каква грешка допусна! Ами да, дори портиерът я зяпаше.

— Рейд — прошепна умолително тя и спря внезапно на последното стъпало. — Да се върнем!

— Погледни ме, Грейс. Нима искаш да се крием в нашата стая през цялата година, която ни остава?

Тя вирна брадичка.

— Ако наистина искаш, ще си отидем — каза той. Погледът му се преплете с нейния.

Тя се страхуваше и едновременно с това бе изпълнена със смелост. След това погледът й се прехвърли от Рейд върху набитата фигура на шерифа Форд. Очите й се отвориха широко от изненада. Когато го видя да стои в центъра на хола, тя си спомни сцената, когато Рейд и Форд бяха застанали готови за бой на Сребърната улица. И двамата бяха гневни, и двамата бяха силни, а никой от тях не желаеше да отстъпи. Грейс никога досега не се беше проявявала като страхливка. Нямаше да се изложи и сега.

— Какво, по дяволите, прави той тук? — измърмори ядосано под носа си Рейд.

В този миг една чернокоса красавица мина през входната врата под ръка с един възрастен джентълмен. Грейс настръхна, когато видя, че това е Луиза Баркли. Форд поздрави двойката.

Луиза се усмихна на думите му. После прозвуча кокетният й смях. Тя сложи ръка на рамото на Форд. След това дамата с придружителя й се отдалечиха и влязоха в ресторанта през прекалено пищните палисандрови врати.

Форд се загледа в Рейд и Грейс.

Грейс усети, че тялото на Рейд до нея се напряга.

— Рейд? Моля те, хайде да вървим. Умирам от глад.

Той не отговори. Те влязоха в хола. Форд се приближи до тях. Грейс се опита почти незабележимо да насочи Рейд към ресторанта, но той я задърпа решително право към шерифа.

— Търсих те, Браг — каза непринудено Форд. Погледът му стана похотлив при вида на Грейс. — Здравейте, мис О’Рурк. Тук ли живеете сега? — Той се подсмихна.

Вбесеният Рейд задиша тежко.

— Имаш ли да казваш нещо важно на дамата?

— Дама?

Грейс сграбчи ръката на Рейд, но той се отърси от нея. Замахна, но намесата й позволи на Форд да се наведе и да избегне удара.

— Спри, за бога, той е представител на закона. Ще те арестува! — извика тя ядосано.

Форд насочи хладнокръвно револвера си и запъна ударника му.

— Май нападаш служител на закона, момко?

Челюстта на Рейд се издаде напред, когато той сви лицевите си мускули. Дишаше тежко. Възстанови горе-долу самообладанието си. Вдигна нехайно ръце нагоре. После се усмихна.

— Да съм те докосвал, шерифе?

Форд се озъби и прибра в кобура оръжието си.

— О, не, струва ми се, че не си. Хей, Браг, аз не съм глупак. Зная, че имаш повече пари от всички в този град, взети накуп. Зная, че си близък приятел с някои влиятелни хора. Но, ако ме предизвикаш, ще те хвърля в затвора. Парите ще ти купят свободата, но никога няма да забравиш нощта, която ще прекараш при мен.

— Това заплаха ли е, шерифе?

— Не. Това е факт. — Той погледна Грейс. — Може би ще му напомниш за това след малко, когато се приберете горе.

Ръката на Рейд се стегна под нейната.

— Моля те — прошепна Грейс, — моля те.

Форд сияеше.

— Отбих се само за да ти съобщя някои новини. Помислих си, че ще те заинтересуват.

— Какви новини?

Форд изглеждаше опечален.

— Спомняш ли си онзи моряк, който нападна мис О’Рурк? Ейбъл Смит? Той май е избягал. Не е за вярване, нали? Какво ли ще каже съдията, когато дойде?

Рейд го гледаше втренчено. Форд въздъхна.

— Забавлявайте се тази вечер — каза той. Обърна се, за да си отиде.

Рейд го сграбчи за рамото и го спря. Форд погледна ръката му, но Рейд не я отмести.

— Правиш голяма грешка, шерифе — провлечено каза Рейд, — ако смяташ да ми се изпречиш на пътя и да победиш.

Форд сви рамене и се освободи. Докосна шапката си и се отдалечи.

— Да вървим в ресторанта, Рейд, хайде.

Той се загледа след Форд, а после я хвана за ръката. Грейс се вторачи в профила му и се разтревожи силно. Той беше твърд като гранит. Тя положи свободната си ръка върху неговата.

— Гладен ли си?

Рейд прехвърли с усилие вниманието си върху нея, но още не й отговаряше.

Когато главният келнер ги поведе към масата им, Грейс си напомни, че тя е причина за всичко това. Рейд издърпа стол и я настани да седне. Беше съвсем мрачен.

— Какво си решил да правиш? — попита Грейс, докато той преглеждаше внимателно списъка с вината.

Той не вдигна поглед към нея.

— За какво питаш?

— Рейд!

Той остави менюто настрана.

— Нали искаше именно това? Да стана противник на Форд, да го убия!

— Не!

— Но точно това ще стане, Грейс. Или той ще ме убие, или аз него.

Тя стисна силно ръцете си.

— Не! Трябва да има начин да решим този проблем.

— Не искам да се месиш в това — заяви й той.

— Какво ще правиш сега?

— Ще поръчам малко шампанско.

— Не, имам предвид какво ще правиш с Форд.

Той я погледна, после се обърна и даде знак на келнера.

— Ще намеря онзи моряк и ще го върна обратно.

— Но той сигурно е напуснал града.

— Несъмнено.

— Не го преследвай, Рейд. Остави го да си върви.

— А какво ще кажеш за нарушения закон, а, Грейс?

Грейс заби поглед в покривката на масата.

— Ти го приемаш много лично. Захващаш се с това поради погрешни причини! Ти и предложението ми направи, воден от изцяло погрешни причини!

Ръката му удари силно по масата.

— Решила си да ме поучаваш и укоряваш! Това не ми харесва!

— Всички ни гледат — прошепна тя.

— Всички те гледат от мига, в който слязохме по стълбите — каза той със здраво стиснати устни. — Защото изглеждаш зашеметяващо. Кажи ми нещо, Грейс. — Той се наведе напред. — Как, по дяволите, ще разбереш защо постъпвам именно така, а не иначе?

Тя преглътна.

— Ти не се досещаш какви са моите мисли и чувства. Не ги познаваш, защото не си правиш труд да разбереш какви са те! Вместо да се опиташ да ме разбереш, ти ме осъждаш, сякаш съм някакъв долен мерзавец. Кой знае защо не се опитваш да надникнеш по-дълбоко в мен.

— Това не е вярно.

— Така ли?

— Тогава кажи ми — изрече тя, а сърцето й затуптя силно, — защо ми предложи да се омъжа за теб?

— Защото исках да ми станеш жена.

Исках. Минало време. Искал е тя да му стане жена, но вече не иска това. Пък и откъде накъде? Нали вече е получил, което искаше? Не че това има значение! Не мисли да се омъжва за него, нали?

Той още я гледаше строго. Грейс сведе поглед. Чувстваше се ужасно. Не забеляза разочарованието, което се изписа на лицето му.

„Колко пъти вече не ми стига съвсем малко кураж, за да й направя ново предложение“, запита се Рейд. Все завърташе разговора около този въпрос, но тя нямаше да му отвърне така, както той искаше, нямаше да му каже, че е променила решението си. В същия миг той се смая, тъй като осъзна, че още иска да се ожени за нея и че винаги ще иска.

„О, господи“, помисли си той. „Влюбен съм в нея“. Досега не бе осъзнал истината, само беше произнесъл някои думи във вихъра на страстта. Но не беше възможно да се крие от истината. Влюбил се е в Грейс О’Рурк.

В една безумна, червенокоса, политиканстваща стара мома. В една чудесна и страстна жена в разцвета на красотата й. Веднага след зашеметяващото откровение се появи изпълненото с плам решение на проблема. Ще се ожени за нея. Колкото и време да му е необходимо да я убеди, ще се ожени за нея.

— О, колко необикновено щастливи изглеждате двамата! — измърка Луиза Баркли.

И двамата вдигнаха очи и излязоха от мрачния си унес. Луиза изглеждаше блестящо в яркопурпурната си копринена рокля. Раменете й и по-голямата част от белите й гърди бяха напълно оголени. Изведнъж Грейс се почувства старомодно облечена и безцветна.

— О, да, каква изненада — продължи Луиза на висок глас. — И това ако не е Рейд Браг и, о, едва те познах!

Грейс седеше неподвижно. Тя се напрегна. Искаше й се Луиза да ги бе заварила да се гледат захласнато и предано един друг.

— Здравей, Луиза. — Рейд се изправи учтиво на крака. Взе ръката й и докосна съвсем леко кожата й с устни.

— Вече чух, разбира се, тъй като всеки в този град знае, но не повярвах, докато не го видях със старите си очи! Това е гувернантката, ох, извини ме, учителката на чернилките!

— Спри, Луиза — каза Рейд.

— Скъпи, ще ти простя прегрешението, тъй като виждам, че си имаш разправия с новата си любов… о, с приятелката ти? Как ти харесва обстановката тук?

Грейс си пое рязко дъх.

— Но, скъпа — обърна се Луиза към Грейс. — Не губи надежда. Толкова хубаво си се нагиздила. Рейд е много опитен, когато му се налага да прави жените щастливи. Но ти вече знаеш това, нали?

Грейс почервеня от срам и гняв. Още преди да си е поела дъх, Луиза целуна Рейд по бузата. Той се дръпна сковано назад, но закъсня. Грейс вече бе видяла как пълните й розови устни се разтварят и оставят влажна следа по кожата му. После Луиза се отдалечи плавно. „Няма да извикам“, каза си Грейс.

— Не й обръщай внимание. Тя е една озлобена жена — каза Рейд, след като седна и взе ръката й.

Грейс дръпна силно дланта си, сякаш се бе опарила от докосването му.

— Но ти й обърна внимание. Не смяташе, че тя е достатъчно зла, за да я държиш настрана от леглото си.

— Никога не съм твърдял, че съм бил безгрешен в това отношение.

— О, не, със сигурност не си бил безгрешен. — Тя усети, че няма да успее да сдържи повече сълзите си.

— Грейс!

Тя скочи на крака и избяга от залата. Знаеше, че Рейд ще я последва. Спъна се в роклята си на стълбите, но успя да възстанови равновесието си. Падна на ръцете и коленете си на най-горното стъпало. Рейд й извика, докато изкачваше с мъка стълбите. Грейс се изправи и чу, че платът на прекрасната й рокля се къса. Зарида.

Той застина на най-горното стъпало, но само за миг.

— Тя не заслужава да ревеш заради нея — рече й нежно той и я взе в обятията си.

— Скъсах си новата рокля — изхлипа тя.

— Това може да се оправи.

— Прекрасната ми нова рокля.

— Ще ти купя друга.

— Не искам друга. — Тя плачеше.

Той я залюшка.

— Не викай. Моля те, не викай.

— Прегърни ме.

— Прегръщам те.

— Не ме пускай.

— Няма. Никога. Ще се грижа за теб, Грейс, кълна се.

— Страхувам се.

— Не се страхувай. Никога не се страхувай. Всичко ще се оправи.

— Как ще се грижиш за мен, ако те убият?

Той вдигна разплаканото й лице.

— Какво искаш да кажеш?

Тя се вгледа в очите му и лицето й се разкриви отново от плач.

— Ще ме обичаш ли, Грейс?

— О, да, да, ще те обичам! — изхълца нервно тя.

Дъхът заседна в гърдите му. Стисна я още по-силно. Залюляха се заедно.

— Не разбирам какво ми става — изрече тя в пропитите му от нейните сълзи гърди.

— Просто спри да се бориш с мен, Грейс — прошепна той. — Престани да ми се съпротивяваш и всичко ще бъде наред.

22

Първото, което усети Грейс сутринта, беше ярката и гореща слънчева светлина, която нахлуваше в стаята им. Тя отвори очи, примигна и се запита защо е спала до толкова късно. Заляха я спомени — Рейд я понесе към стаята, като я галеше и прегръщаше. Нещо се случи с нея през последната нощ, някакъв изблик на чувства, който съпровождаше осъзнаването, че тя се бои за него. Когато устата му се устреми нежно към нейната, за да я утеши, и бе още мокра от нейните сълзи, тя го стисна с всичка сила, прегърнала голямата му шия. Искаше й се да не го изпуска никога. Той ахна от изненада.

— Рейд — извика тя, докато хапеше настървено устните му. Не беше в състояние да обуздае нуждата си от него и агресивността си, породена от ужаса и страха. Беше отчаяна. Единствено голямото му тяло, което се притискаше в нейното, можеше да премахне това отчаяние.

Грейс се претърколи към своята страна на леглото. Беше започнала авантюра, която отчаяно желаеше да прекрати. Нямаше предвид страстта, която тя и Рейд изпитваха един към друг. Защо да се срамува от несдържаното си поведение, щом ги дебнат такива опасности? Щом е възможно да бъде убит един невинен човек? Щом допусна грешката да насъска Рейд срещу Форд? И дори, ако не убият Рейд, а загине Форд, тя никога не се бе стремяла да налива масло в огъня, никога не бе и сънувала, че резултатът от намесата й ще доведе до такива гибелни последици.

Шерифът заплаши Рейд. Прилоша й, когато си спомни това. По-рано Рейд и Форд само си разменяха нападки, но този път шерифът го бе заплашил нагло. Ако Рейд се озове в затвора на Форд, ще изпадне в много тежко положение. За нищо на света това не бива да се случва!

Тя намери веднага бележката. Слисаната Грейс се втренчи в самоуверения му почерк. Пликът бе адресиран само с една дума — „Грейс“. Тя се изправи, приседна и посегна към листа, изпълнена с лоши предчувствия. Някакси вече знаеше какво пише вътре…

Не исках да те събуждам. Потеглих за Ню Орлиънс, където най-вероятно е избягал Ейбъл Смит. Надявам се да се върна до седмица с него. Платил съм за стаята. Заедно със сметката е уредено всичко, което ще ти потрябва, включително и храната. Всичко е уговорено. Оставил съм ти за всеки случай и малко пари.

Рейд

В плика имаше сто долара.

Той бе заминал. Грейс смачка писмото и го хвърли на пода. Ще се моли той да се върне сам, без да е хванал жертвата си, за да не продължава повече този нелеп конфликт. Но имаше усещането, че дори при такъв развой на обстоятелствата нищо няма да възпре тези двама мъже от явно неизбежния им сблъсък.

„Грейс, глупачко такава! Ти ще си виновна, ако загине някой! Ако убият Рейд…“ Тя си пое дъх. Тази мисъл беше непоносима. Тя го обичаше. Наистина го обичаше. Това чувство я бе обзело някак неусетно. Тя се бе влюбила в него.

А той дори не се бе сбогувал с нея.

Стига е седяла така. Реши да се възползва от отсъствието му по най-добрия начин. Ще посвети цялото си внимание на неофициално организирания си клас. И стига да е възможно, ще измисли начин да отклони Рейд от пряк сблъсък с Форд. Вече се опита веднъж да го отклони. Ще опита пак. Но защо се чувства толкова ужасно, само като си помисли за това?

— Не трябваше да идваш днес, Алън — каза Грейс.

Алън слезе бавно от кабриолета, който караше Грейс. Той я бе съпровождал по време на училищните занятия, а сега се бяха върнали в Начез. Беше късен следобед.

— Длъжен бях, Грейс. Трябваше да дойда, щом чух, че водиш неофициални учебни занятия. Освен това вече се чувствам много по-добре.

Грейс се размърда неловко на мястото си. Почувства се голяма страхливка задето изобщо не спомена за Рейд по време на разговора им.

— Мисля, че доктор Ланг е бил голям оптимист, когато е казал, че ще се оправиш толкова бързо. И със сигурност не е предвиждал да прекараш целия следобед извън леглото!

— Това засяга ли те?

— Разбира се, че ме засяга — изрече жално Грейс.

— Обичаш ли го?

Тя спря. Беше изненадана. После поруменя силно.

— Знаех си — извика Алън и извърна лице. — Знаех, че никога няма да отидеш при него, ако не го обичаш — погледна я отново. Беше се разгорещил. — Предложи ли ти да се омъжиш за него?

— Не искам да се омъжвам — каза Грейс по-спокойно, отколкото се чувстваше. В мига, в който произнесе тези думи, усети, че лъже.

— Не претендирам, че разбирам какво става между вас двамата, Грейс — изрече внимателно Алън. — Дори нямам основания да твърдя, че си щастлива с него. Господ знае, че той не е лош човек, но е длъжен да се ожени за теб. Както и да е — добави тихо Алън, — ако той промени намеренията си, винаги ще съм тук и ще бъда на твое разположение. Ще те чакам. Все още искам да се оженя за теб, Грейс.

Той говореше искрено, а по очите му личеше колко много я обича. На Грейс й се прииска да заплаче.

— Не те заслужавам, Алън — изрече тя с пресипнал глас, а след това подкара кабриолета надолу по улицата, обратно в конюшнята.

На четвъртия ден от заминаването на Рейд Грейс имаше посетители. Децата играеха на гоненица в двора на църквата. Грейс обядваше до Алън, чието състояние се подобряваше забележимо. Всеки ден той настояваше да идва с нея в училището. Движеше се малко вдървено, но тя се радваше, че Алън е тук, защото той изпитваше истинско удоволствие от преподаването. Грейс трябваше да признае, че се чувства добре с него. Приятно й беше да преподават заедно. Приятно й беше да седят така на обяд, да обсъждат учениците си и да се радват на техния напредък. Знаеше, че ако се омъжи за него, така ще протече целият й живот.

Спомни си за Рейд. Сърцето и душата й литнаха от радост. Чувствата й към всеки един от двамата бяха несравними и тя съзнаваше добре това.

— Кой идва, Алън?

Алън вдигна поглед от книгата, която четеше.

— Не знам, аз… — внезапно той се изправи. — Грейс, остави ме да говоря аз.

Тя също се изправи и сложи ръка на очите се, за да ги предпази от яркото слънце. Сърцето и се сви, когато двамата ездачи се приближиха. Винаги би разпознала белезникавия дорест кон на Роулинс. С него беше Форд.

— Виж ти, виж ти, и това ако не е малката даскалица — каза провлечено Роулинс. — Учи всички негърчета с приятеля си янки.

Форд се ухили. Беше вперил очи в Грейс.

— Чух, че мъжът ти е напуснал града — той смушка коня и се приближи.

Грейс се уплаши.

— Добър ден, шерифе, мистър Роулинс. С какво мога да ви услужа?

Роулинс отметна глава назад и се разсмя. Форд се усмихна.

— Тя приказва, сякаш е пила само оцет, нали? Но аз съм те виждал и една друга вечер. Тогава се беше нагиздила хубаво и беше сочна като прасковка. Сбъркала си с приятеля си, скъпа — той посегна и я докосна по рамото.

Грейс си пое дъх. Алън застана помежду им.

— Какво ви води насам, шерифе?

Очите на Форд се отделиха неохотно от Грейс. Той погледна Алън.

— Моето приятелче тук много се е разпалило. Мисли си, че ще се разбере с дамата, нали? Но май не е постигнал успех. Мисля да му правя компания, докато обсъдим това — онова.

Той се ухили.

Роулинс, който седеше небрежно на седлото, неочаквано протегна крак и се плъзна на земята. Запъти се към тях.

— И какво искате да обсъдим? — запита с дрезгав глас Алън.

Грейс посегна към Алън и го хвана за ръката. Изви бързо глава, когато Форд се спусна на земята, обви я с ръката си и я притисна към себе си.

— Пусни ме — извика тя и се помъчи да се освободи и да види какво прави Роулинс. Форд я хвана без усилие. Държеше я изотзад. Той бе здрав и як като бик и Грейс скоро спря да му съпротивлява. Сърцето й затуптя толкова силно, че и прималя. Цялото й тяло се обля в пот. Дрехата й залепна за него.

— Тъпи янки, това е последното ми предупреждение — изсъска Роулинс. — Не искаме негърски училища в Начез. — Той удари Алън с юмрук право в строшените ребра. Алън изкрещя падна на колене, докато се държеше за удареното място.

Грейс ахна и поде яростна битка с Форд.

— Ах, ти, проклет грубиян! Пусни ме!

— Господи, обзалагам се, че тя се представя страхотно в леглото на Браг — каза Форд и притисна лице в шията й. Едната от едрите му ръце я хвана за гърдите. Поразената Грейс замръзна на място. Не вярваше, че всичко това е възможно да се случи. Той опипа зърното й и я пусна. Тя хукна към Алън и го прегърна. Роулинс и Форд се качиха на конете си.

— Добре ли си? — извика тя, когато неканените посетители се отдалечиха шумно.

Алън бе застанал на колене.

— Какъв мръсник!

— Алън, има ли ти нещо?

— Можеше и да е по-зле.

Грейс му помогна да се изправи. Той целият се бе изпотил.

— По всяка вероятност Браг ще го убие — заяви мрачно Алън.

— Не! — Грейс обезумя. — Алън, не искам да казваме нищо на Рейд! Моля те!

Алън я погледна опечалено.

— Ох, Грейс.

— Не искам да страда.

Той кимна най-сетне.

Грейс се обърна към децата, които се бяха скупчили уплашено.

— Всичко е наред, тези ужасни хора си отидоха и няма да се върнат днес. Хайде, елате всички! Време е да почваме часа!

Алън сграбчи ръката й.

— Ти си луда, Грейс! Не можеш да продължаваш след това, което ни се случи!

— Някой трябва да им преподава. И докато ти не си официално на работа, аз възнамерявам да правя това.

— Грейс, тези мъже не са малки момчета. Те имат оръжия и камшици. Раняват и убиват хора.

— Забелязах вече. Но аз имам едно предимство. Жена съм. Може и да се отнесат малко грубо с мен, но се съмнявам, че дори Форд ще посмее да ме нарани.

— Не съм съгласен!

— Както и да е, за утре смятам да им подготвя няколко номера. Решила съм да си купя оръжие.

Алън се втренчи в нея.

— Не за да го използвам — каза тя и се изчерви. Алън имаше същото отношение към насилието като нея. — Само ще го нося.

— О, боже — отвърна Алън.

— Не вярвам на очите си — Форд се беше изправил.

— Повярвай им — отвърна с усмивка Рейд. Но в очите му нямаше и искрица смях. Той се беше разгорещил, целият беше просмукан от пот и мръсен. Но човекът, когото той буташе пред себе си, беше още по-мръсен, а също и с доста синини. Едното му око бе посиняло и затворено, устата му бе подута, а по него имаше всякакви рани.

Форд се съвзе и се захили с палци в джобовете си.

— Няма да си тръгнеш, нали, момко?

Рейд насочи пронизителния си поглед към него.

— В никакъв случай. Само си помисли как ще изглеждаш сега в очите на хората, шерифе. Затворникът ти бяга, а сега ти го връщат. Не смяташ ли, че имаш голям късмет?

— И всичко това заради някакъв цветнокож боклук.

— И заради една дама.

Форд само го изгледа.

Рейд се овладя. Не искаше да се сбива с Форд, не и заради Грейс, не и щом искаше да спечели по-голяма победа — да даде моряка под съд и да го осъдят. Ще се въздържи от сблъсък сега, за да спечели войната.

— Довиждане, шерифе.

Форд се засмя.

Навън Рейд кимна на човека от агенцията на Пннкертън, когото бе наел да охранява затворника, после забърза с големи крачки към Стръмната улица. Искаше час по-скоро да се види с Грейс.

Нея я нямаше в тяхната стая и той предположи, че е излязла да пазарува. Надяваше се тя да си купи нещо хубаво и скъпо. Усмихна се при тази мисъл. Беше й донесъл вкъщи няколко подаръка. Сложи ги внимателно на масата. Един от тях беше хубав и скъп. Той си помисли, че вече са достатъчно близки и тя ще го носи. Но може би няма да се съгласи.

Не беше в състояние да забрави последната нощ, която прекараха заедно. Грейс се мяташе като тигрица в обятията му. Той се смая от пламенната й и взискателна страст. И й отвърна достойно. Беше си представял, че дълбоко в Грейс има спотаени пламъци, но никога не беше и сънувал, че страстта й ще се окаже толкова гореща и силна. Нито пък си беше представял, че ще се люби толкова неистово и обезумяло с нея. Тя не знаеше, но той наистина имаше белези от зъбите й по шията си, както и следи от ноктите й по гърба си. Носеше ги с гордост.

Докато го нямаше в града, той се тревожеше за нея, тъй като познаваше склонността й да изпада в неприятни ситуации. Но в каква неприятна ситуация можеше да изпадне Грейс сега? Знаеше, че вече не членува в християнското дамско дружество за трезвеност заради връзката си с него. Вече не беше и учителка. Това бе единственото, за което той съжаляваше, защото беше косвеният виновник да я уволнят. За щастие беше разкрил замислите й да води неофициални учебни занятия. Беше й забранил да се занимава с това. Грейс не трябваше да се забърква в нещо подобно.

Отпусна се във ваната с гореща вода. Надяваше се, че тя ще се върне, докато той е вътре. Ще я свали на земята и ще смъкне всичко от нея, за да й даде да разбере колко много му е липсвала. След онази нощ тя нямаше повече да се държи превзето и прекалено благопристойно, нали? Усмихна се. Имаше само един начин да разбере това.

Току-що бе излязъл от водата и си бе увил хавлията около кръста, когато вратата се отвори и на прага й се появи Грейс, която замръзна на място от изненада. Той се усмихна.

— Здравей, скъпа.

Тя го гледаше право в очите. Устните й се разтвориха и нададоха беззвучно възклицание. Тя наподобяваше приказно видение в светлосинята си копринена рокля. После Грейс сведе очи и забеляза, че тялото му е почти голо. По бузите й се появиха големи цветни петна. Рейд не успя да се удържи и получи мигновена ерекция, защото я желаеше силно. Тя му беше липсвала прекалено много.

— Ела тук, скъпа.

Тя го изненада напълно. Втурна се към него и обви ръцете си около влажното му тяло. Рейд я притисна страстно към себе си.

— Харесва ми това посрещане!

Тя притисна силно тялото си към него. Рейд искаше да й даде подаръците, но още по-силно желаеше да направи нещо друго с нея. Ръцете му хванаха здраво бедрата й и ги долепиха до неговите.

— Ох, Грейс, колко ми липсваше.

Устните им се сляха. Устата й беше отворена, влажна и изпълнена с копнеж по него. Той обгърна лицето й с длани, така че да гледа в очите й.

— Мисля, че няма да се държа както трябва, Грейс.

Тя се усмихна. Устата й затрепери и той се стресна, когато съзря сълзи в очите й.

— Сега не е най-подходящото време да те превъзпитавам — прошепна тя.

Той извика възторжено. Вдигна я и я понесе към леглото. Тя му подаде ръка и се изтегна на белите чаршафи. Рейд никога нямаше да забрави този миг. Великолепна гледка, от която на човек му спираше дъхът. Грейс му подаде ръка.

Той се засмя и се хвърли върху нея. Тя се разсмя от изненада. Той изтръгна чантичката й изпод тях и я хвърли на пода, на който тя тупна тихо. Рейд възседна Грейс. Още не си беше махнал хавлията.

— Сега — каза той със закачлива нотка в гласа си, — сега си изпаднала в голяма опасност!

— Аз ли? — запита удивено Грейс. Тя посегна към хавлията и я дръпна. — О, скъпи — каза тя. — Май си прав!

Той я отрупа с подаръци. На леглото се изтърколиха леки кутийки и опаковани пакети и се хлъзнаха по тялото й. Грейс приседна, като стискаше здраво чаршафа.

— Какво правиш?

Той се усмихна, извади една яркочервена роза от букета в ръката си и я подхвърли към нея.

— Рейд!

Той хвърли още една и още една. Една падна на корема й, а друга на ръката й. Грейс започна да се смее. Рейд се засмя. Хвърляше рози, докато те не покриха цялото пространство около нея на голямото бяло легло.

— Ти си непоносим!

— Но на теб това ти харесва — каза той, седна и я целуна леко по устата.

Тя не успя да сдържи усмивката си — като слънчев лъч и звезден водопад.

— Отвори някой пакет — замоли я той.

— Какво си донесъл?

Тя отвори една кутия и намери в нея прекрасен шал с цвят на тюркоаз, оцветен тук-там в сребристо и златисто.

Вдигна очи към него.

— Харесва ли ти?

— Обичам те — тя го прегърна силно и стремително.

Рейд усети, че се хили като идиот.

— Отвори друг.

Грейс така и направи, и си прехапа устни, за да сдържи удоволствието си.

— Как разбра, че обичам шоколад?

— Добро попадение — отвърна спокойно той, без да й казва, че досега не е срещал жена, която да не обича шоколад.

— Донесъл си ми прекалено много подаръци — смъмри го тя.

— Отвори още един.

Тя посегна към една кутия.

— Не тази, другата до нея.

Тя го погледна, усмихна се и взе кутията, която той побутна към нея. Разопакова я бавно и измъкна лек ефирен пеньоар, украсен с дантела и оцветен в най-мекия оттенък на бялото. След него се появи една много фина нощница.

— О!

— Харесват ли ти? — попита нерешително Рейд.

Харесаха й. Трябваше да си признае, че й харесаха. Платът бе прозрачен, но дрехите бяха наистина изкусно ушити, а шевовете — изящни и едва забележими. Тези дрехи подхождаха повече на някоя принцеса.

— Само кралица трябва да ги носи — рече тя и премигна, за да прогони една внезапно бликнала сълза.

— Ти си кралица — каза той и взе ръката й. — Моята кралица. Погледите им се преплетоха.

„О, дали наистина иска да каже това“, помисли си тя. „Защо не ми вярва Грейс?“, запита се той.

— Има и още нещо.

Грейс се усмихна, без да успее да сдържи нетърпението си.

— И това е достатъчно!

— Нищо не е достатъчно за теб!

Тя го изгледа строго.

— Думите излизат прекалено лесно от устата ви, сър.

Той си прехапа устните, за да не се засмее. Сложи ръка на сърцето си.

— Признавам се за виновен, мадам.

Тя отвори кутията и извади най-малките копринени гащи, които бе виждала някога. Бяха черни. Стигаха й само до върха на бедрата, а дали не бяха още по-къси? Имаха дантелени жартиери с червени розетки. Заедно с тях се появи най-късата дантелена долна риза, която Грейс беше виждала през живота си. Много се съмняваше, че ще й стигне дори до кръста.

— О, каква хубава носна кърпа — каза тя, когато разпери долната риза.

Рейд избухна в смях. Не можеше да се спре и скоро му потекоха сълзи. Тя също се смееше. Ама и Грейс беше направо забележителна! Рейд очакваше тя да реагира по всякакъв друг начин, само не и по този. Той се хвърли към нея, прегърна я и я стисна силно.

— Много си лош — изрече Грейс в шията му.

— На твое разположение съм. Грейс, трябва да ме превъзпиташ.

Тя докосна бузата му.

— Прекалих ли?

— Малко.

— Не ме обвинявай за това.

— Няма да те обвинявам.

Рейд стана и се зае да събира празните кутии и пакети. Грейс го наблюдаваше. Нямаше сили да откъсне поглед от него. Очите й бяха изпълнени с неизразимото удоволствие от любовта. „Влюбена съм“, каза си тя, докато се държеше за гърдите. „Наистина съм влюбена!“

— А ти какво прави, докато ме нямаше? — попита Рейд, докато подреждаше всичко в една спретната купчина, която камериерката да отнесе по-късно. Грейс се готвеше да отговори, когато Рейд зърна захвърлената й на пода чантичка. Той я вдигна. Тя остана неподвижна.

— Ей, какво носиш вътре? — запита той. — Това нещо тежи един тон.

— Рейд — възкликна тя, за да му отвлече вниманието. Но закъсня.

Той се обърна с лице към нея и я загледа втренчено. Смайването отстъпи на нежеланието му да повярва на очите си. След това по лицето му се изписа гняв, а той вдигна пистолета. Черното и грозно оръжие увисна в ръката му. Тя си го бе купила след премеждието с Форд и Роулинс.

— Какво е това, по дяволите?

— Револвер.

— Зная, че е револвер — изрече мрачно той. — Защо държиш пистолет в чантичката си, Грейс?

— Защото… — Тя облиза устни. — Защото си помислих, че може да ми потрябва.

Той я погледна. Лицето му имаше странно изражение. По него се четеше тревога, загриженост и страх.

— Защо ти е притрябвал пистолет?

Тя не искаше да му разказва за Форд и Роулинс.

— Това е само предпазна мярка — увери го бодро Грейс. — Нали ходя сама всеки ден до училището и… ами, помислих си, че трябва да намеря оръжие, с което да се защитя, просто за всеки случай. За да се защитя от крадци. И от хора като оня моряк.

Той я продължаваше да я гледа. Тя му се усмихна безстрашно.

— Ама ти преподаваш ли? — Той не вярваше на ушите си. Беше й го забранил и забраната оставаше в сила, въпреки че след това се беше занимават само с намирането на пари за нея. Той й го бе забранил, а тя не се бе подчинила на заповедта му.

— Ти преподаваш?

— Да.

— Не вярвам на ушите си! — Ръката му удари с такава сила по масата, че тя се наклони.

— Рейд!

— Мисля, че ти го казах — извика той. — Не искам да преподаваш!

Прииска й се да е облечена така, че да може да стане права. Вместо това тя успя само да изправи гърба си, докато седеше, и да вдигне високо завивките.

— Хайде да се успокоим. Не си ми казвал да не преподавам. И нямаш право…

— Казвам ти го сега! — изръмжа той.

Тя се изправи. Вече не се интересуваше дали е покрита с чаршафи или не.

— Как смееш! Нямаш право да ми казваш какво да правя!

— Слушай какво, Грейс. И имам право, и искам — извика разярено той.

— Аз съм учителка! — извика тя. — Правя това, на което съм способна.

— Ти си ми любовница.

Тя си пое дъх.

— Не съм твоя собственост.

Той стисна зъби. За щастие не й отвърна, защото и двамата знаеха истината — Грейс му принадлежеше. Той буквално я беше купил за една година напред. Грейс придърпа чаршафа около тялото си.

— Не съм твоя собственост — повтори тя упорито.

— Няма да преподаваш — каза той. — Много е опасно и толкова. Няма да говорим повече по този въпрос.

— Не си честен — изрече глухо тя и сподави бликналите сълзи.

— Не искам да пострадаш, Грейс — отвърна с усилие Рейд.

— Никой няма да ми стори нищо. Аз съм жена. Няма да ми причинят нищо лошо.

— Самозалъгваш се. А аз не искам да споря повече. Приключихме разговора. — Той се обърна, отвори гардероба и посегна към панталоните си.

— Не сме приключили разговора — извика тя.

Той не й обърна внимание, а си извади панталоните.

— Смяташ ли, че наистина ще ме спреш, Рейд?

Той си закопча колана с рязко движение.

— Уредих да откарат майка ти във Фрейзъровата болница в Ню Йорк. Тя е най-модерната в града, а аз съм близък приятел с директора й. За майка ти ще положат специални грижи.

Тя усети мигновено, че той сменя темата. Сега се държеше тактично с нея, но това не я интересуваше. Доброто му държание се бе появило прекалено късно.

— Ще я преместя някъде другаде.

— Уредил съм й лична медицинска сестра.

— Ти ми даде пет хиляди долара, не си ли спомняш?

— Да, дадох ти тези пари — рече той. — Правя всичко това за теб, Грейс. Ще се погрижа за майка ти.

Дали Рейд не се опитваше да я подкупи? Защо му трябваше да я насилва с гази забрана? Защо му трябваше да бъде такъв инат? Решението на проблема се наложи от само себе си. Трябва да бъде толкова непреклонна, колкото е и той — особено, щом като тя е права, а той бърка! Е, добре, ще продължи да преподава. Просто ще трябва да почне да го лъже и да си послужи с измама. На Рейд му направи впечатление ожесточеното й изражение.

— Грейс — предупреди я той, — дори не си помисляй да продължаваш да упорстваш. Няма да отстъпя по този въпрос.

За негова изненада тя се усмихна.

— Добре. Не искам да споря повече с теб.

— Нито пък аз — изрече рязко той. Изведнъж се приближи до нея и я прегърна. Тя още бе наежена от гняв. — Не ми се сърди, Грейс. Само се опитвам да направя най-доброто за теб.

Погледът й се смекчи.

— Знаеш това, нали? — продължи той.

— Да — призна тя и го докосна по бузата. — Наистина го знам.

Той я изгледа и разбра, че е невъзможно да й позволи да преподава.

Тя го изгледа и разбра, че е невъзможно той да я спре.

Той нямаше да й позволи да се изложи на такъв риск. Толкова силно я обичаше.

Тя нямаше да му позволи да властва над нея. А май точно натам вървеше.

23

Рейд беше влюбен. Следващите няколко дена преминаха сякаш в мъгла. Виждаше и чуваше само Грейс. Трябваше да си заповяда да не й купува прекалено много подаръци, да не протяга прекалено често ръце към нея и да не я поваля много пъти в тяхното голямо легло с балдахин. Но му бе твърде трудно да се удържа. Обичаше да гледа усмивката й и да слуша смеха й. Неочаквано стана лесно да я прави щастлива. Грейс не му се съпротивляваше повече. Той усещаше, че тя му се бе покорила.

Още държеше в себе си дванадесеткаратовия жълт диамант.

Страхуваше се да я ухажва прекалено стремително и напористо. Беше успял да я накара да се влюби в него. Спокойно можеше да твърди това не само заради начина, по който тя отвръщаше на ласките му в леглото, но и заради усмивките, които тя му отправяше. Заради погледа й, който той долавяше върху себе си, докато тя го наблюдаваше скришом. Обаче реши да изчака още малко, преди отново да й направи предложение за брак.

В началото той изпитваше леко подозрение, докато те прекарваха времето си в правене на любов в приятните утрини и ходеха на разточителни пикници следобед. Грейс беше отстъпила прекалено лесно. Това просто не й беше присъщо. Но след това той се сети, че досега трябва да е разбрал, че никога не бива да очаква Грейс да постъпва като другите жени и че тя винаги ще се държи непредсказуемо.

Ако не беше тя, той щеше да изостави напълно текущия си бизнеса. Не искаше да се отделя и за миг от нея. Но Грейс беше категорична и неумолима, и настояваше той да посвещава по няколко часа всеки ден на обширните си делови интереси.

— Нали не искаш да те ограбят посред бял ден? — питаше тя с ръце на хълбоците.

— Не, мадам.

Той се усмихна и те си създадоха навик. Всеки ден от десет до два той поддържаше кореспонденцията си и насочваше цялото си внимание към бизнес интересите си. Разбраха се Грейс да обикаля през това време насам-натам из града. Тя винаги се завръщаше с нови покупки — пресни кифли, дантелени ръкавици, камея или фиба. Веднъж дори му донесе подарък — прекрасен пръстен от оникс и злато. Рейд онемя от изненада. Макар да бе получавал и по-рано подаръци от жени, този случай беше различен, защото бе от Грейс. Той остана поразен.

— Харесва ли ти? — попита тя срамежливо.

— Прекрасен е.

— Зная, че ти го купих с твоите пари…

Той я прекъсна, като я сграбчи стремително и прегърна страстно.

— Парите, които ти давам, са твои. Благодаря ти, Грейс. — Искаше да й каже, че я обича, но се страхуваше да разкрие най-съкровените си чувства. Те, разбира се, не се бяха скрили далеч от хорските очи през тези дни. Отдалеч му личеше, че е дълбоко влюбен в нея.

Рейд взе решение. Изпрати телеграма на близките си. В нея им съобщаваше, че той и една позната дама ще пристигнат на петнадесети, след три седмици. Усмихна се при тази мисъл. В рамките на тези двадесет дена ще й направи предложение и Грейс ще го приеме. Това означаваше, че когато се върне вкъщи, ще води и булката си. Не мислеше да се бави с женитбата до пристигането им в ранчото на родителите му. В мига, в който Грейс приеме предложението му, ще я отведе при най-близкия свещеник и ще й надене този пръстен на пръста.

Беше се настанил да поиграе в „Черната пета“ след вечеря. Грейс го бе прогонила навън. Каза му, че й се налага да напише няколко писма и че точно сега няма време да се шляе насам-натам с него. Това му хареса. Искаше тя винаги да мисли само за него. Дори когато Грейс се занимаваше с нещо друго, той искаше да бъде заедно с нея, в съзнанието й… все едно, че Грейс е винаги с него.

Искаше му се да се прибере в хотела и да се люби с нея. Обаче току-що бе спечелил голяма сума, а той вярваше в честната игра. Фарис и другите никак нямаше да му се зарадват, ако ги изостави точно сега. Освен това той и Грейс се бяха любили целия следобед на една поляна до езерцето. Но знаеше, че ако продължи да мисли за това, колкото и да обичаше да играе честно, ще излезе от играта.

— Хей, Рейд! Тука ли си или те няма? — Джордж махна с ръка пред лицето му.

Рейд изруга и отпусна ръка.

— Мислех за нещо друго. Извинявай.

— Защо не се върнеш в любовното си гнездо и не се отървеш от натрапчивите си мисли — или каквото друго там те мъчи. — Той му намигна и го изгледа цинично.

— Хей, слушайте — възкликна силно някой от съседната маса.

Всички до един, включително и Рейд, замълчаха и се вслушаха в нощта. Чуваха се само щурците, едно конско изцвилване и шумът от колелетата на нечий файтон. По дяволите всичко това! Той си дръпна назад стола и се приготви да си тръгва, когато изведнъж прозвуча отчетливо, като ставаше все по-силен, тропотът на приближаващи конски копита. Побиха го ледени тръпки.

Беше късно и имаше само едно възможно обяснение за голямата група ездачи.

Джордж произнесе думите:

— Нощни ездачи.

— Чудя се кой ли клетник са подгонили — промълви някой.

Рейд си мислеше същото. Кипна от възмущение и гняв. Изведнъж забеляза, че всички в бара го гледат. Отново го побиха тръпки като зловещо предчувствие за надвисваща гибел. Не си носеше пистолета, но имаше нож в себе си. Изправи се бавно на крака. Помисли си:

„Нима Форд ще посмее да ме нападне?“

И Джордж се изправи.

— По-добре си върви.

Рейд му се усмихна накриво.

— Нямам намерение да бягам.

Очите на Джордж се ококориха от изненада.

— Глупак! Те не търсят теб! Как можа да й позволиш да направи това, Рейд? Не знаеше ли, че ще се стигне дотук? Роулинс от няколко дни дрънка непрекъснато за твоята малка червенокоска.

— Какво?

— Той се е раздразнил от това, че тя още учи чернилките — каза Джордж. — Раздразнил се е и от това, че тя не се е подчинила на второто му предупреждение. Наистина е ядосан.

Рейд разбра всичко за секунда.

— Тя ги учи?

Искрена симпатия се изписа по лицето на Джордж.

— Не знаеше ли? Тя е организирала нов клас. Те се събират всеки ден от десет до два, Рейд. Като слушах вчера Роулинс, останах с впечатлението, че…

Рейд изруга и се втурна навън. Усети, че Джордж го следва по петите. Изненада се леко. Не успя да направи и крачка навън от входа и ездачите прелетяха в галоп покрай него. Големите черни коне бяха около дузина на брой. Рейд замръзна на място. В същия миг, в който те отминаха, той скочи на коня си и го подкара в галоп, като се мъчеше отчаяно да се сети за някой по-кратък път до хотела. Нямаше пряк път. Когато сви зад завоя в галоп, видя, че множеството конски тела се приближава стремително и спира пред хотел „Сребърната дама“. Половината от ездачите слязоха от конете и като един се втурнаха вътре.

Грейс знаеше, че е допуснала голяма грешка.

Излъга Рейд и сега се чувстваше ужасно. Но той нямаше да й разреши да преподава. Затова тя тайно и зад гърба му продължаваше да се занимава с децата. Нямаше да му отстъпи. Това бе невъзможно.

Не ставаше дума само за правото на децата да се учат. Знаеше, че Алън ще бъде в състояние да се върне на половин работен ден чак след няколко седмици. И какво ще прави тя тогава? Няма да бъде нищо повече от любовница на Рейд.

Дори ако той пак й направи предложение, как би могла да го приеме? Любовта не беше всичко на този свят. Той се мъчеше да я принуди да се подчини на волята му, а тя дори не му беше жена. Той нямаше никакви права над нея, в никакъв случай не и законни права, обаче й бе наложил решението си, което я засегна дълбоко. Знаеше, че ще бъде истинско чудо, ако се оженят, без да започнат спор по някакъв въпрос, по който той пак ще се опита да й наложи волята си. И ще постъпва така и по-нататък, защото двамата нямаха едно и също мнение по никой въпрос, а нямаше особена вероятност някой от тях да се промени.

Подобни размишления бяха безсмислени. Той няма да й предложи пак брак и тя трябва да благодари за това на бога. Защото някаква неразумна частичка от душата й просто умираше да му каже „да“!

„Това ли е любовта?“, запита се тя и зарови лицето си във възглавницата. Страдание, душевна болка и толкова силен копнеж, че те разяжда отвътре?

Толкова много го обичаше.

Имаше чувството, че е уловена в капан.

„Още един ден изтече“, напомни си тя енергично. Беше сключила споразумение. Ще остане с него в продължение на една година. Защото нямаше да се справи с тези увъртания и чувстваше, че трябва да му признае всичко. Грейс беше сигурна само за едно. Не се бяха разбирали той да й забранява да преподава. Не бяха споменавали това и що се отнася до нея, ако тя знаеше, че той ще постъпи така, никога нямаше да се съгласи да се обвърже с него.

Имаше ужасното чувство, че рано или късно Рейд ще разбере, че тя не му се е подчинила и истината ще предизвика поредица от събития, които ще приключат с това, че тя ще го напусне. За нейна изненада от очите й потекоха горчиви, сълзи. Ужасно неприятно й бе да признае как трябва да постъпи. „О, Рейд“, помисли си тя, „върни се, люби се с мен и излекувай всички рани, дори само за един кратък миг. Прегърни ме, сякаш ме обичаш. А аз ще се преструвам…“

Тя вдигна глава. Нощта беше странно тиха, тъй като обикновено пиянската глъчка от баровете по Сребърната улица се чуваше изпод стръмнините и изпълваше въздуха. А след това тя долови лек тътен като от отдалечен тропот. Дали не валеше? Вдигна се на лакът. Невъзможно бе това да е причината. През целия ден на небето не се бе мярнало и едно облаче.

Конници.

Те се приближаваха все по-наблизо.

Тръпка на ужас, съпроводена от внезапно осъзнаване на истината, полази по гърба на Грейс. Това със сигурност бяха нощни ездачи.

Инстинктите й нашепваха да се свие на кълбо под завивките, треперейки. Вместо това тя седна неподвижно. Едновременно се разгневи и уплаши. Опита се да помисли трезво. Коя ще бъде следващата им жертва? Почти не беше за вярване, че е възможно те да яздят толкова нагло по улицата по стръмнините. Какво да прави?

Де да беше тук Рейд!

Тропотът на конските копита беше толкова силен, че те сигурно се намираха под прозорците й. Чуваше пръхтенето на конете, подрънкването на юздите и подръпването на поводите. Грейс се изплаши и изтича до прозореца. Видя няколко конника, които държаха шест коня без ездачи на улицата под нейния прозорец.

В същия миг, в който тя си помисли: „Те са дошли за някой тук, в хотела“, чу тежки стъпки на мъже, които изкачват стълбите. Сви се уплашено до прозореца.

Вратата се отвори от нечий ритник и изхвръкна от пантите си. Грейс се втренчи в шестимата мъже, които се бяха скупчили на входа, който се виждаше смътно на светлината на един фенер.

— Браг го няма тук — изрече някой със задоволство. Ужасената и вцепенена Грейс разпозна в говорещия шерифа Форд.

— Казах ти, че е в бара — отговори друг.

— Здрасти, момиче — Форд се ухили и показа пожълтелите си зъби.

Грейс нямаше сили да помръдне.

— Аз ще я хвана — Роулинс си проби път и се запъти без усмивка към нея.

Грейс нададе ужасен вик, завъртя се силно и блъсна силно прозореца, който беше леко отворен. Те се намираха на втория етаж. Под нея имаше наклонен дъсчен покрив, а по-нататък нямаше нищо друго, освен прашната улица. Тя изпадна в паника и прехвърли единия си бял крак над перваза, но ръцете на Роулинс я уловиха и издърпаха обратно. Грейс изпищя.

Той й удари един силен шамар по лицето, за да я накара да замълчи.

— Затваряй си устата, учителко.

Грейс едва усети болката, когато той я помъкна за кръста по пода като чувал с картофи. Започна да се извива и да се гърчи, и зарита с крака, като се мъчеше да се освободи.

— Проклета малка котка — отбеляза някой.

— Приятелка на негрите — процеди Роулинс.

— Не знам — изрече неспокойно един младежки глас, — тя е жена…

— Тя е една луксозна проститутка янки — изкиска се злорадо Форд и я дръпна силно напред. — Хей, не ти ли се иска да преспиш с нас, учителко? Дали ще издържиш на това, което съм решил да ти сторя? — Той стисна силно гърдите й.

Грейс се наведе над ръката му и впи зъбите си в нея с всички сили.

Той нададе рев от болка, вдигна я право нагоре и я удари с такава сила с опакото на ръката си, че и се привидяха звездички, а след това пълна тъмнина обви съзнанието й.

Той не издаваше звук.

Конете пред него затрополиха на север от Начез.

Рейд тичаше безшумно и с лекота. Кръвта му кипеше от ярост и го удряше в главата. С вътрешното си зрение виждаше едно и също — как измъкват Грейс по нощница от хотела и я хвърлят на гърба на нечий кон. Тя не помръдва и изглежда безжизнена.

Тази вечер жадуваше за кръв.

Носеше се с леки и големи стъпки въпреки ботушите си, които не бяха пригодени за тичане. Държеше в ръце пистолета на Джордж. Тичаше безшумно така, както се бе научил в детството си, когато бе стоял с часове навън под тексаското слънце и както го бе учил баща му метисът. Нито една клонка не изпращя под краката му. Не прошумоля и един лист. Беше тъмно, но той не се спъна. От години не беше тичал така, всъщност от войната насам. Тогава той бе преследваният. А сега беше ловецът.

Той чу, че спират, чу гласовете им. Те бяха възбудени, гневни и спореха помежду си. Пот обля тялото му. Панталоните и ризата залепнаха за кожата му. Той спря и се сви зад храстите. Погледна да види какво става в сечището. Гледката накара всеки мускул в тялото му да се втвърди. За пръв път той издаде звук — рязко и приглушено вдишване.

Грейс лежеше на земята на ръцете и коленете си и разтърсваше замаяно глава. Дългата й коса се беше разпиляла навсякъде около нея. Форд се наведе от гърба на коня и с едно светкавично движение скъса нощницата й. Мъжете замлъкнаха. Гледката ги бе зашеметила. След това някой наруши мълчанието.

— Исусе Христе — ахна някой. — Вижте краката й.

— И циците.

Форд се засмя. Звукът отекна надалеч в нощта. Роулинс скочи на земята и изправи Грейс на крака, а после я притегли плътно до себе си. Ухили се и стисна грубо гърдите й. Отвори уста да каже нещо. Думите му така и не се чуха.

Ножът се заби отзад в шията му. Той се вцепени, отвори широко очи и рухна на земята.

— Бягай, Грейс — извика Рейд, изправи се и се показа пред тях, после почна да стреля. Човекът, който стоеше най-близо до Грейс, падна, преди да успее да направи някакво движение.

Грейс се обърка. Реагира твърде бавно. Закъсня много с опита си да избяга. Край Рейд изсвистяха няколко куршума. Той се опита да им отвърне. Видя, че Форд посяга да я хване и се завъртя, за да го застреля. Отклони поглед от бъркотията, която настана след изстрелите. Тъкмо когато натискаше спусъка, го одраска един куршум и той пропусна целта си.

Форд задърпа Грейс настрана. Държеше я пред себе си и крещеше на всички да спрат да стрелят. Хората му, които се бяха изпокрили зад скали и дървета, се подчиниха. Рейд се облегна на един дъб. Не обръщаше внимание на горещата струйка кръв на хълбока си. Гледаше как Форд държи Грейс и копнееше отново да почне да раздава смърт:

— Хванах малкото ти момиче, Браг — изкрещя Форд. — Хвърли си оръжието или ще направя дупка в хубавата й бяла кожа.

От слепоочието на Рейд потече пот, която навлезе в лявото му око. Усещаше, че ще загуби контрол и ще полудее при гледката на голата и уязвима Грейс.

— Ще го направя, Браг! — изкрещя Форд.

Рейд хвърли оръжието си.

— Вземете пистолета — отсече Форд. — И го хванете.

Рейд пристъпи иззад дървото. Двама души го уловиха чевръсто. Той се остави да го изведат на светлината на факлите. Целият настръхна, когато видя по лицето на Грейс един червен белег, който беше започнал да посинява. Кожата й се беше подула. След това видя, че Форд опипва гърдите й и обезумя. Поведе неистова борба с двамата, които го държаха и се освободи. Смехът на Форд секна рязко. Рейд изпита неописуемо удоволствие, когато връхлетя върху шерифа и го хвана за гърлото. Няколко секунди не му стигнаха, за да го прекърши с двете си ръце. Писъкът на Грейс беше последното, което чу. Усети страшна болка в тила си и всичко пред него потъна в мрак.

Водата беше гореща. Той се задави, когато тя почна да се стича по лицето и устата му. След това усети, че това не е вода, а уиски. Болката в главата му ту спираше, ту се появяваше отново. Той си спомни къде се намира. Обзеха го гняв и страх. Съвземаше се с мъка в мрака, когато някой плисна в лицето му още течност. Плисването беше като шамар. Рейд плюна, изкашля се и отвори очи.

— Не искам да изпуснеш представлението, Браг — измърка Форд.

В погледа на Рейд се четеше омраза.

— Първо малката ти приятелка и после е твой ред.

Тялото на Рейд се сгърчи и въжетата, които обвиваха китките му се впиха в кожата му. Той се изправи благодарение на силните си крака. Веднага забеляза Грейс, която беше вързана на кръст. Бяха я обърнали с лицето надолу. Тя беше гола и трепереше. Рейд едва успяваше да говори от страх, но когато отвори уста, гласът му беше съвсем спокоен.

— Не го прави — каза той и откъсна поглед от бялото й тяло. — Знам, че искаш мен, а не нея.

Форд се засмя.

— Ние ще й причиним само малко болка — каза той. — Но това ще стигне, за да си стегне багажа и да загуби всякакво желание да се връща тук. Но ти… — той пристъпи по-близо. — Ти ще видиш как кожата ти става червена. След това ще гледаш как я чукам. А после ще умреш продължително и бавно, Браг, и никой в Начез няма да го е грижа за теб.

— Тя е жена.

— Тя е твоята проститутка янки — изрече цинично Форд и се засмя, когато Рейд размърда безсилно ръцете си във въжетата. Шерифът се протегна и го блъсна силно назад. Рейд падна на ръцете и хълбоците си. Главата му се удари в земята. Болката го проряза и пред очите му притъмня. За миг лежеше почти в безсъзнание и се бореше с пристъпите на виене на свят. Повдигаше му се. Чу, че Форд нарежда на някого да го свести. Нямаше право да припада тъкмо сега. Длъжен бе да спаси Грейс. Тръскаше глава, за да я проясни, когато някой пак му плисна уиски в лицето. Този път двама души го повлякоха и изправиха на крака. Когато го пуснаха, той се олюля несигурно. Шерифът изрече рязко нова заповед.

— Дръж го, Франк, не искам да изпусне нещо.

— Почвай — нареди той на мъжа, който стоеше с камшик до Грейс.

Стори му се, че движението е забавено. Рейд видя, че тялото й се напряга и проблясва на светлината на факлите. Забеляза, че ръката на мъжа се вдига бавно назад и после се насочва напред също толкова бавно. Коженият камшик се изви като змия към Грейс. Сякаш му трябваше цяла вечност, за да стигне до нея. Чу крясък и се стресна, защото не извика Грейс, а той. Камшикът плесна леко кожата с цвят на слонова кост и остави червен белег по гърба й.

Цялото тяло на Грейс се изкриви. Рейд се дръпна, за да се освободи от двамата, които го държаха. Форд се засмя. Мъжът нанесе нов удар на Грейс. Този път тя изскимтя и главата й клюмна надолу към въжетата.

В нощната тишина прозвуча изстрел. Всички, включително и Рейд, се обърнаха към стрелеца. Тъмнината беше гъста, но не чак дотам, че да скрие няколкото ездачи, които тъкмо минаваха покрай дъбовете. Отекна нов изстрел и някой извика от болка. Нощните ездачи се втурнаха да се крият. Форд закрещя безсмислени заповеди. Рейд усети, че около него няма никой. Той падна на земята и се затъркаля. Изтрещя залп, после още един. Той се изви и видя Грейс. Страхуваше се да не я уцели някой заблуден куршум. Застана с усилие на колене. Паникьосаните ездачи хукнаха да бягат покрай него.

— Не мърдайте, миста Рейд — изрече един тих глас зад него.

— Джеф! — ахна Рейд. — Можеш ли да ме освободиш? Черното като нощта малко момче имаше нож и му преряза въжетата. Рейд още не се бе освободил напълно и се запровира към Грейс между последните няколко конника. С ъгълчето на очите си съзря Форд, който се отдалечаваше в галоп от него. Знаеше, че ще го убие скоро. Стигна до Грейс тъкмо когато над поляната се възцари пълна тишина.

— Грейс? Грейси?

— Добре съм — изпъшка тя с пресипнал и дрезгав глас.

Ръцете му още трепереха, но той ги сложи на бялото й рамо без белези. Прилоша му при вида на окървавения й гръб. Джефри й бе разрязал въжетата. Рейд я взе на ръце. Не знаеше откъде намери сили да се изправи с нея. След това усети, че Джордж мята сакото си върху нея, а Алън Кенеди казва:

— По-добре да ги отведем при лекаря.

24

— Трябва да го видя — извика тя и се опита да се изправи и да седне.

— Лекарят е при него. Просто се отпусни — заговори й ласкаво Хариет и се помъчи да я задържи за ръката.

Грейс усети, че всеки момент ще се разплаче. Спомняше си само заканите на Форд, че ще убие Рейд.

— О, Хариет, моля те.

— Той е в безсъзнание и дори няма да разбере, че си при него — заяви твърдо Хариет. — Спри да се вълнуваш, иначе тези отвратителни белези няма никога да зараснат.

Грейс се отпусна по корем и прегърна възглавницата под главата си. Чувстваше се напълно изтощена и още се страхуваше. Там имаше прекалено много кръв и всичката бе на Рейд. Усети, че Хариет я докосва по главата и гали косата на тила й. Очите й примигнаха и се затвориха.

— Обещай — прошепна тя, — че ще ме повикаш, ако той има нужда от мен!

Главата го цепеше от болка. Първата му съзнателна мисъл беше: „Господи, какво съм направил? Дали не съм паднал пиян под масата?“ После изведнъж си спомни всичко. Очите му се отвориха рязко и той се опита да седне. И хълбокът, и главата му се раздираха от болка.

— Добро утро — изрече бодро Хариет с поднос в ръце.

— Грейс.

— Тя е добре. Още спи. Бедничката, много е изморена. Лягай долу, момче — смъмри го тя.

Усилието да седне беше прекалено мъчително и Рейд се подчини. В този миг забеляза, че се намира в дома на Хариет, а не в „Сребърната дама“.

— И Грейс ли е тук?

— Да. Домът ми е по-наблизо и затова ви докараха тук. — Хариет се протегна и го пипна по челото. — Нямаш треска. Лекарят казва, че си здрав като бик, но трябва да останеш цяла седмица на легло, защото имаш цицина на главата.

Той направи унила гримаса.

— Добре ли е Грейс?

— Ще и остане някоя и друга драскотина.

Лицето му се изкриви от гняв.

— Тя е добре — успокои го Хариет. — А можеше да бъде много, много по-зле.

Нямаше защо да му го казва.

— Искам да я видя.

— Няма да ставаш от леглото.

— Трябва да я видя — каза отново Рейд и се опита да седне. Успя само поради ината си.

— Ако се наложи, ще те обърна и ще те напляскам отзад — заяви Хариет. — Ще останеш в леглото, както нареди лекарят.

Рейд трябваше да се усмихне съвсем леко.

— Мирувай, Хариет — каза той, без да има сили да й се съпротивлява. — Просто умирам да й хвърля един поглед.

— О — каза Хариет, но с усмивка. — Ти си неудържим. Как ли се е справяла майка ти с теб?

Широка усмивка разкри зъбите му.

— Доколкото си спомням, създавах й доста главоболия.

— Рейд — Хариет смени тона си и стана сериозна. — Те изгориха църквата на цветнокожите.

— Кога?

По някое време снощи. Той се разгневи силно.

— Знае ли Грейс?

— Никой не й е казвал. Алън и аз решихме, че й стигат толкова неприятности. Сега не му е времето да й съобщаваме още лоши новини.

При споменаването на Алън, Рейд си го представи как той СИ прекарва времето заедно с Грейс, докато тя се възстановява. Въпреки усилията си веднага почувства лек пристъп на ревност, но друго, по-силно чувство го измести.

— Когато видиш Алън, ще го помолиш ли да се отбие при мен?

— Закъсня — каза Алън от входа. — Вече съм тук.

Рейд погледна право в него.

— Как е Грейс?

— Тя се събуди току-що — каза Алън. Той погледна Хариет. — Каза ли му останалото?

Хариет поклати глава.

— Останалото от какво?

Алън направи гримаса.

— Онзи моряк Ейбъл Смит е мъртъв.

— Какво е станало? — запита Рейд. Скулите му се изопнаха.

— Самоубийство според Форд.

Рейд изруга. Загледа се мрачно в крака на леглото. Смит беше мъртъв. Не вярваше на ушите си. Рейд беше абсолютно сигурен, че човекът не се е самоубил. Нямаше защо да го прави. Форд наистина ли смяташе, че ще се измъкне по този начин и че Рейд сега ще отстъпи? Ако е така, скоро ще разбере, че е сбъркал. Рейд възнамеряваше да следи отблизо всяко негово действие.

— Как е Грейс всъщност?

— Уморена е и все още е малко нервна. Зашеметена е от преживяното — той замълча. Не намери сили да съобщи на този мъж, когото уважаваше, но и комуто завиждаше, че тя е питала за него.

Рейд изруга. След това погледна Алън.

— Искам да ти благодаря. На теб и на Джордж. Ако не бяхте дошли… — гласът му заглъхна. Обзе го чувство за вина. Не сполучи да помогне на Грейс, когато тя имаше най-голяма нужда от него. Фарис и Кенеди бяха героите, не той.

— Няма защо да ми благодариш — каза Алън. — Знаеш колко много обичам Грейс и колко държа на държавното образование. Но ако не беше Фарис, нямаше да разбера какво става.

— Все пак — настоя упорито Рийд, — ти едва си се възстановил от неотдавнашния побой. Благодаря ти.

Алън кимна рязко.

Погледът на Рейд го пронизваше.

— Знаеше ли, че тя преподава?

— Да. — Въпреки че видя разгневеното изражение на Рейд, Алън продължи. — Опитах се за я спра, но ти познаваш Грейс. Когато си науми нещо, никой не може да я спре. Тя ме накара да обещая, че няма да ти казвам.

Рейд изруга.

— Разкажи ми всичко, Алън. Искам да знам всичко, което е станало, докато ме нямаше.

— Грейс… — смъмри я Хариет.

Грейс изгледа решително Хариет, а после устреми поглед покрай нея към Рейд, който спеше на леглото. Лицето му беше загубило обичайния си цвят, бе прекалено бледен. Тя се втрещи. Забърза към него. Седна на ръба на леглото, до бедрото му. И без да се интересува дали някой я гледа, го погали по бузата и по гъстата коса. Той се размърда леко.

Сърцето й се сви. Той беше най-храбрият мъж, когото познаваше. Сведе лицето си и го целуна нежно по устните.

Гледаше как клепките му примигват, ъгълчетата на устата му се извиват в лека усмивка, а лицето му се обръща към нея. Той примижа.

— Грейс?

— Тук съм — промълви тя и докосна отново бузата му. Той изпълни с лицето си дланта й и затвори очи. Когато ги отвори, сънливостта вече бе изчезнала от погледа му.

— Добре ли си?

— Аз ли? — Тя опита да се засмее тихо, но не успя. — Добре съм. За теб се безпокоя, не за себе си.

Погледът му стана строг.

— Можеха да те убият.

— Не мислеха да ме убиват — изрече тя с цялото си спокойствие, на което беше способна.

— По дяволите — извика той, посегна и сграбчи ръката й. Движението го накара да потрепери от болка, но я стискаше сякаш със стоманени пръсти. — Ти ме излъга, Грейс!

— Прости ми. — Тя потрепери и го погали отново по косата. — Много съжалявам! — Личеше й, че страда.

Реакцията й като че ли смекчи гнева му.

— Как можа да ме излъжеш?

— Много ми беше трудно — изрече глухо тя. В очите й блеснаха сълзи.

Той затвори очи, като я видя, че тя му отстъпва.

— О, Рейд — извика тя и го прегърна силно. — Заради мен едва не те убиха.

„По-късно“, помисли си той, докато я държеше внимателно в прегръдките си. „Ще намерим изход от този проблем по-късно.“ Засега му стигаше, че са живи и са заедно.

Няколко дни по-късно Рейд лежеше в кревата и се изтягаше.

Чу стъпки и мигновено легна по очи, отвърна лицето си от вратата и затвори очи. Още в първия миг се досети, че стъпките са на Грейс. Усмихна се, когато чу, че вратата се отваря, но изличи веднага усмивката от лицето си.

— Рейд? — Гласът й бе колеблив, сякаш не е сигурна дали иска да го събуди.

Той простена леко.

Усети, че тя оставя подноса и се приближава. Рейд си помисли, че е голям късметлия, защото тя не го завари долу на разсъмване, когато той търсеше нещо за четене. В края на краищата беше прекарал три дена в леглото и знаеше, че ако не е тя, ще полудее. Простена отново и се обърна, за да я погледне, като примигна, сякаш се е събудил току-що.

Усмивката й бе толкова нежна и сърдечна, че той затаи дъх.

Тя се доближи и тутакси докосна челото му, търсейки признаци на някаква несъществуваща треска. Вчера той имаше само лека температура, но изпълнените с любов грижи на Грейс и постоянното й безпокойство за него го накараха да прецени, че си струва да остане още в леглото. Единственото му оплакване беше, че Хариет отказва да й разреши да го изтрие с гъба в банята. Когато й предложи това, Хариет се ужаси и възкликна, че и без това се приказва достатъчно по адрес на тях двамата и че докато те възстановяват здравето си при нея, тук няма да има никакви срамни сцени! И добави категорично: „Надявам се, че ще се ожениш за нея, и то скоро.“

— Изглеждаш все по-добре с всеки изминал ден — каза Грейс и седна до него.

Той въздъхна.

— Благодарение на твоите грижи. Знаеш това.

— Знам, че умееш да ласкаеш.

— Нима?

— Доста добре те познавам.

Те се усмихнаха. На Рейд му се прииска да я притегни в обятията си и да я целува, докато и двамата останат без дъх. Посегна към нея.

— Ела тук.

Тя се противопостави.

— Трябва да си почиваш, Рейд.

— Не искам да си почивам. Искам теб.

Тя поклати глава, но се усмихна.

— Само ти, Рейд, можеш да лежиш болен и ранен в легло и да искаш…

Думите й заглъхнаха, а тя се изчерви.

— И да искам какво? — закачи я той.

— Не мисля, че трябва да произнасям тези думи — изрече тя нежно.

Той докосна ръката й.

— Тогава аз ще ги кажа. Искам да се любя с теб, Грейс. — Той чу собствените си думи — да се любя. По-лесно му беше да изрече тези думи, отколкото това, което наистина искаше да каже. Искам да те обичам, Грейс. Наистина те обичам. Позволи ми да те обичам. Остани завинаги с мен. Омъжи се за мен.

Скоро. Скоро ще й направи ново предложение.

Рейд се стараеше да не мисли много за това, че смъртта го е подминала на косъм или че Грейс го е излъгала. Начинът, по който се грижеше за него сега, караше всички събития да изглеждат като сън… кошмарен сън. Тя беше толкова внимателна, толкова сърдечна, толкова нежна. Той си даваше сметка, че с грижите си за него тя му се извинява по най-добрия възможен начин. Много му харесваха вниманието и грижите й. А когато се оженят, е, какво пък, ще имат достатъчно време да се занимават с нейната склонност да си създава постоянно неприятности. Освен това, тя със сигурност ще бъде доста заета с гледането на децата им…

Неочаквано изпита обезпокоителното чувство, че дори децата няма да отклонят Грейс от неистовия й стремеж да промени света. Усмихна се от немай-къде. Как е възможно да си представя Грейс по някакъв друг начин? Слава богу, има безопасни учителски места, в нормални градове, където призрачни нощни конници не заплашват със смърт учителите. Тогава му дойде на ум ужасна мисъл — дори при нормални и спокойни обстоятелства той се обзалагаше, че тя ще намери начин да изпадне в опасна ситуация — и положението няма да е нормално и спокойно за дълго!

Тя прекъсна мислите му.

— Гладен ли си?

— Хъм.

Тя протегна ръка зад него и оправи възглавниците. Той не помръдна и не й помогна. Гърдите й докоснаха леко голата му гръд. Слабините му го заболяха още по-силно.

— Наведи се напред — нареди му тя. Той се подчини с удоволствие. Докато тя се занимаваше с възглавниците зад гърба му, той зарови лице в примамливата цепка на бюста й. Тя ахна, дръпна се и се засмя.

— Още ме боли главата — излъга с жален глас Рейд.

Тя му помогна да седне изправен. Ръцете й се озоваха под мишниците му. Той се сгуши до лицето й и я ухапа.

— Рейд.

— М-м?

— Какво ще правим?

Разтревоженият й глас привлече веднага вниманието му.

— Какво има, Грейси? — Той стисна ръката й.

— Тази сутрин погребаха Роулинс.

Рейд се намръщи. Той отвърна на изпитателния поглед на Грейс. Не беше нужно Грейс да произнася на глас въпросите си. Той ги четеше в очите й.

— Радвам се, че поне не ме осъждаш — каза той. — Най-сетне веднъж да се попиташ как се чувствам.

— Да.

Той я изгледа сериозно.

— Убивал съм и преди, Грейс. Не е приятно, дори когато жертвата е гадина като Роулинс. Онази нощ нямах никакъв избор. Те бяха твърде много, а тяхната омраза и насилие може да породи само смърт и убийство. Трябваше да реагирам светкавично. Ако пак изпадна в подобна ситуация, ще постъпя по същия начин.

Грейс стисна ръката му.

— Страхувам се, Рейд. Много от хората в града са се разгневили! Искат шерифът да те арестува!

Рейд се усмихна леко и присви очи.

— Нека да ме арестуват. С готовност ще отида в ареста.

— Какво искаш да кажеш?

Рейд се засмя мрачно.

— Форд няма да се осмели да ме задържи. Аз съм богат и влиятелен. Моите адвокати не само ще ме освободят, но и ще извадят на показ пред всички какво става в този град и как Форд управлява с насилие и заплахи. Това ще бъде страхотен скандал, сигурен съм. Въпреки че всички са чували подобни новини, въпреки че на хората на Север им е дошло до гуша от проблемите с Юга, уверен съм, че тукашните събития веднага ще се превърнат в главна тема на деня за цялата нация. Това ще бъде краят на Форд. Всичките му постъпки са противозаконни. Ако ме арестува, не само ще изложи на риск кариерата си, но и ще отиде на подсъдимата скамейка.

Грейс въздъхна.

— Не се сетих за това. Толкова се разтревожих при мисълта, че ще те арестуват.

— Форд може да е всякакъв — каза Рейд, — но не е глупак. За съжаление.

— Обичаш ли да пътуваш, Рейд?

Навсякъде около тях чуруликаха птички, а тревата се полюшваше от полъха на ветреца. Слънцето блестеше ярко, а по небето нямаше и следа от облаци. Това ставаше два дни по-късно. Рейд държеше Грейс за ръката. Бяха се отбили в сечището. Грейс носеше кошница за пикник.

Рейд се усмихна.

— Знаеш, че обичам да пътувам. Къде искаш да отидем? В Ню Йорк? Лондон? Китай? Тибет?

Тя се усмихна насила.

— Никога не съм ходила в Европа. — И си помисли: „Ще бъде ли лесно?“

— Нека бъде Европа, Грейс. — Той я погледна. — Не знаеш ли, че бих ти дал луната и звездите, ако можех?

В очите й блеснаха сълзи.

— Европа ще ми хареса.

Той я улови за ръката.

— Париж напролет.

Грейс усети, че й спира дъхът.

— Напролет ли? Но това е чак другата година.

— А ти кога искаш да идем?

— Какво ще кажеш да тръгнем сега?

— Грейс, дори ако заминем веднага, първо ще трябва да се отбия в Тексас… Толкова съм наблизо и… — той се усмихна смутено. — Майка ми ще ме убие, ако не отида. Освен това искам да се срещнеш с най-близките ми роднини.

Тя се уплаши.

— Рейд, не желая да се срещам с родителите ти.

Усмивката му изчезна.

— Те ще те харесат.

— Хайде да идем сега в Париж. — Тя го стисна здраво за раменете.

— Май пак бягаш от мен, а, Грейс? — попита тихо той.

— Не!

— Ти не се уплаши от заплахите на Роулинс и не избяга. Дори излъга, за да им се противопоставиш храбро. А сега искаш да избягаш. Защо?

— Страхувам се — промълви тя и се притисна към него.

Той я прегърна силно.

— Не се страхувай. Обещавам, че няма да позволя да ти се случи нещо.

— Не се безпокоя за себе си, а за теб! Форд е зъл, Рейд, и ще ти стори нещо. Той е напълно способен да ти прати куршум в гърба.

Рейд не се усмихна.

— Ти още не ми вярваш, нали? От първия миг, в който се срещнахме, ти реши, че съм мерзавец, мошеник, донжуан и комарджия. Дали не изпуснах нещо?

Грейс искаше да му каже, че го обича, но се боеше. Вместо това тя замръзна на място. Обзе я някакво мрачно предчувствие.

— Освен това ме смяташ и за страхливец, нали?

— Не!

— Ако избягам, ще излезе, че съм точно такъв. Борбата между мен и шерифа Форд не е свършила и докато нещата не се изяснят, нямам право да напусна града. — Той започна да се отдалечава от нея.

Грейс хукна подире му.

— Рейд, бъди благоразумен. Малодушието няма нищо общо с това. Да си отидеш сега е проява на здрав разум! Защо да предизвикваме още Форд?

— Няма да избягам оттук, Грейс. Няма да избягам от никого.

— По дяволите! Искаш да те убият!

Той се обърна бавно. Тя ридаеше, покрила лице с ръцете си. Той се смая. Отиде при нея и взе мокрите й от сълзи ръце в своите.

— Ти се боиш за мен.

— Да!

— Ти ме обичаш.

— Да!

— Достатъчно, за да застанеш на моя страна?

Тя го загледа втренчено. Миглите й се бяха разрошили и бяха влажни. Няколко минути никой не продума. После тя изрече:

— Моля те, да се махнем оттук.

Гласът му стана твърд и рязък.

— Достатъчно ли ме обичаш, за да се омъжиш за мен?

Тя ахна.

Погледът му беше твърд като диамант.

— Какво казваш?

— Ще се омъжиш ли за мен, Грейс? Обичаш ли ме достатъчно, за да се омъжиш за мен?

Сърцето й заби толкова силно, че тя не успя да се съсредоточи върху думите му.

— Аз… аз… Рейд! Трябва да си помисля!

Ноздрите му се разшириха от гняв.

— Мисля — заяви той леденостудено, — че точно това ми каза и предишния път.

— Рейд — тя улови ръката му и каза, когато той се обърна. — Ние не си подхождаме. Знаеш, че не си подхождаме.

— Не си подхождаме — изрече той. — Колко смешно, аз пък си мислех, че си подхождаме, и още как.

— Знаеш какво искам да кажа! Преиначаваш смисъла на думите ми!

— Аз ли? Ти си единствената, която се придържа толкова стриктно към значението на думите, чак до точката.

— Спомни си какво стана, Рейд. Признай си честно — щеше ли да ми позволиш да уча децата, ако знаеше какво ще стане?

Той избухна.

— По дяволите, какво общо има това с нас?

— То е изцяло свързано с нас!

— Проклятие, ти знаеше много добре, че това, което вършиш, е безразсъдно. Излъга ме. Правеше каквото ти хрумне зад гърба ми. Заради теб едва не ме убиха, а теб за малко не те изнасилиха. Знаеш много добре, дявол да го вземе, че никога нямаше да ти разреша да преподаваш! За бога, Грейс, Алън ще се върне на работа след няколко седмици!

— Ако сме женени, ще имаш право да ми забраниш да преподавам. И по закон ще бъда длъжна да ти се подчинявам.

— Моля те да се омъжиш за мен. Двамата ще се борим за правото ти да преподаваш. — Погледът му бе изпълнен с горчивина и непримиримост. — Нищо не се е променило. Никога не си ми имала доверие.

Той се обърна и се отдалечи с големи крачки обратно към пътя, по който бяха дошли от града. Тя се ужаси.

— Чакай, Рейд!

Но той не спря. Сякаш поглъщаше разстоянието с големите си крачки. Грейс се завтече след него.

— Чакай, Рейд, моля те!

Настигна го и сграбчи ръката му. Той се освободи от нея, без да я поглежда. Тя спря и се облегна на едно дърво, като дишаше тежко.

— Моля те — задъхано каза тя. — Почакай.

Той не спря, нито се обърна назад.

25

Грейс имаше чувството, че е смъртно ранена. Отпусна се на земята в основата на дървото и заплака. Тя го бе наскърбила, а бе много по-лошо да му причинява болка, отколкото да страда самата тя. Мили боже, какво да прави сега? Тя дори не му каза „не“. Говореше истината, когато му заяви, че й трябва време, за да си помисли. Така беше, за бога!

Знаеше, че й е невъзможно да се омъжи за него.

Той ще я лиши бавно от нейната независимост, или поне ще се опита да постигне това. Бракът им ще се превърне в безмилостна битка. Няма ли да започнат да се мразят един друг?

Той иска да се ожени за нея. Това означава ли, че я обича? И ако е така, как е възможно да иска да й отнеме най-важните за нея неща на този свят? Нещо по-лошо, защо сърцето моли разума й да се примири с това?

— Никога няма да мога да се омъжа за него. Произнесени на глас, думите й зазвучаха искрено. Изправи се на крака. Беше взела решението си веднъж завинаги.

„Какво да правя сега? Ще се махна.“

Грейс се мразеше. Не искаше да си отива. Но трябва ли да остава тук и да играе ролята си на любовница до другата година, когато приключва споразумението им, и да чака да се случи неизбежното? Да враждуват с Рейд като котка и куче? Ще може ли да издържи да го обича и да бъде с него, щом знае, че връзката им е обречена на провал? И ако тя напусне, няма ли да си тръгне и той? Тя беше сигурна, че той ще продължи да се противопоставя на Форд, докато тя е тук и го гледа. Но ако я няма…

Тази мисъл й вдъхваше най-много надежда. Ще принесе с радост в жертва оставащото им време, за да осигури безопасността му.

Грейс намери кошницата за пикник и се наведе, за да я вдигне. Точно когато се чувстваше не чак толкова зле, видът на изоставената кошница й напомни за станалото току-що. Заплака отново. Каза си, че ако трябва да бъде наистина честна към себе си, е длъжна да признае, че в момента има само едно място, където иска да се намира — в прегръдките на Рейд. Искаше й се да го моли за прошка и да смекчи болката му.

След няколко минути забеляза, че не е поела по пътека, която ще я отведе до пътя към града. Поради дълбокото си вълнение бе тръгнала по едва забележима пътечка. Подвоуми се. Не беше сигурна накъде да върви. После реши, че пътят се намира пред нея и с малко късмет ще го намери бързо. Няколко минути Грейс крачеше с нарастващо безпокойство, докато не видя най-накрая едно сечище между дърветата пред нея. Имаше нещо познато в ливадата отпред и тя почувства облекчение. След това се спъна в някаква издатина и притисна ръка до устата си.

Това беше ливадата, на която се намираше църквата, където тя беше преподавала. Само че сградата я нямаше. Беше напълно разрушена. Не бе останало нищо, освен пепел, мръсотия, следи от пожар и изкривена купчина от желязо.

Сълзи изпълниха очите й. Такова насилие, такава склонност към унищожаване… такава омраза. Грейс усети, че ще заплаче отново. Но не й бяха останали непроляти сълзи. Вместо това тя се наведе към едно почерняло дърво и го прегърна силно, за да облекчи някак страданието си.

Върна се в хотела със свито сърце. Влезе в тяхната стая. Рейд не я погледна. Той изтриваше крема за бръснене от лицето си. Беше само по панталони и ботуши. Грейс усети, че в гърлото й засяда буца.

— Рейд?

Никакъв отговор. Той загреба купчина пари от бюрото и ги напъха в джоба си.

— Рейд?

Той едва я погледна и сви рамене. Грейс се ужаси. Той я изоставяше. — Рейд?

— Какво, Грейс?

Той се държеше толкова студено, че сърцето й едва не спря да бие.

— Излизаш ли?

Този път той я погледна с присвити и леденостудени очи.

— Не си прави труд да ме чакаш.

Грейс едва не се задави, докато го гледаше как й обръща гневно и презрително гърба си. Рейд си облече с пренебрежителни жестове светлосиня жилетка и светлокафяво сако. Мина покрай нея, сякаш тя бе невидима. Вратата се затръшна силно зад него. Той изчезна от погледа й.

Върна се чак призори, когато тъкмо бе започнало да се развиделява. Грейс не беше спала изобщо. Очите й бяха почервенели от плач. Лежеше вдървено по хълбок на своята страна на леглото и се преструваше, че спи, но се вслушваше във всяко негово движение. Веднага разбра, че той е трезвен, защото си смъкваше дрехите подред една след друга. Сърцето й сякаш бе замръзнало в гърдите й и тя се помоли наум той да легне в кревата, да я вземе в прегръдките си и да й каже, че я обича. Вместо това той се покатери на леглото, оставяйки празнина от два фута между тях, и веднага заспа. Беззвучният й плач беше най-мъчителното преживяване, което беше имала някога.

Следващата сутрин беше повторение на предишния ден. Грейс не успя да издържи. Той закусваше и четеше вестник, без да престава да се държи хладно. Отнасяше се към нея по същия мъчителен начин, както и вчера. Грейс се чувстваше длъжна да разбере какво е правил той снощи. Когато Рейд дойде до леглото, от него не се носеше мирис на евтин парфюм. Не видя и следи от червило по дрехите му, които тя отдели грижливо настрана за перачката. Не можеше да понесе мисълта, че той е прекарал нощта в обятията на друга жена.

— Покер ли игра през нощта?

Той не вдигна очи.

— Да.

Тя спря да говори за миг.

— Спечели ли?

Той зашумя с вестника.

— Не.

— Съжалявам.

Той остави вестника настрани. В погледа му бушуваха пламъци.

— Имаш ли да ми казваш нещо, Грейс?

— Къде беше снощи? — извика тя. — С друга жена ли беше? Погледът му беше крайно неотстъпчив.

— Нямаш право да питаш.

Тя ахна.

— Ти не си ми жена — заяви той, а мускулите на челюстта му се изопнаха. — Само омъжена жена има правото да задава такива въпроси.

Тя не се удържа и лицето й се сгърчи.

— О, по дяволите! — избухна Рейд, стана рязко и прекатури стола си. След това излезе.

Грейс реши, че трябва да си отиде сега, докато бяха в лоши отношения помежду си. Но как именно по тази причина да стори това?

Навън в коридора Рейд се облегна на вратата. Изкушаваше се да влезе вътре и да я вземе в обятията си. Дяволите да я вземат! Тя изобщо му нямаше никакво доверие! Не му вярваше достатъчно, за да се омъжи за него, не му вярваше, че е в състояние да се справи с Форд, не смяташе, че ще стои настрана от проститутките, щом не е с нея! За какъв го мислеше?

Той не се прибра до зазоряване. Този път се върна пиян вкъщи. Беше загубил хиляда долара, но това не го интересуваше. Разбира се, само тя бе виновна, проклетата червенокоса магьосница. Да върви по дяволите, щом не му вярва. Да върви по дяволите, щом отказва да му стане жена. Под въздействието на алкохола болката от отказа се превърна в зейнала пропаст, която заплашваше да го погълне.

Тя спеше на своята страна на леглото. Изглеждаше непоносимо хубава. Беше облечена в ефирната нощница, която той й бе купил. Косата й се спускаше като водопад навсякъде около нея на огненочервени вълни. Внезапно го връхлетяха удивително приятните спомени от деня, в който се завърна от Ню Орлиънс. Господи, колко щастлива беше тя. Приличаше съвсем на малко момиченце на Коледа, което не е в състояние да сдържи възторга си от няколко обикновени подаръка. И той беше щастлив. Тогава бяха невероятно щастливи, а сега са ужасно нещастни.

Желанието заля слабините му, нарасна, измъчваше го. Желаеше я толкова силно, че му се струваше, че ще умре. Но не, нямаше да я докосне. Да пукне, ако й покаже колко много се нуждае от нея и колко силно я желае.

Тя се размърда и се повдигна на лакът.

— Рейд?

Очите й бяха червени и подути. „Аз ли съм й причинил това?“, помисли си той с угризение. Сърцето го заболя силно, но прогони мисълта, че е виновен и трябва да се разкае. Беше й предложил брак, а тя се поколеба и му каза, че трябва да си помисли. Това беше доказателство, че не го обича.

— Рейд!

Той си заповяда да не й обръща внимание, да й обърне гръб и да се съблече. След това реши да не си събува панталоните — проклет да е, щом още я желае! Заповяда си наум да не я докосва, щом се вмъкне в леглото.

— Всичко ли… — тя си пое дъх. Гласът й затрепери. Личеше й, че е готова да избухне в плач.

— Всичко ли е наред?

Той затвори очи и поде борба със себе си. Чу неравномерното й дишане и по-скоро почувства, отколкото видя, че тя се свива на кълбо. Прокле се, когато тя зарида сподавено. Приближи се към нея.

Наведе се със стон и докосна раменете й. Тя ахна и моментално се хвърли в обятията му. Той я прегърна. Тя извика. Той я погали. Тя се притисна към него.

— О, Грейс, дявол да го вземе — изохка той.

Тя стисна силно лицето му.

— Люби се с мен — настоя несдържано тя. — Моля те, Рейд. Устните й се впиха силно в неговите.

Той не удържа на ураганния й напор, омекна и се почувства безвъзвратно погубен.

— Грейс, Грейс…

— О, Рейд — възкликна тя. Събори го по гръб, възседна го и обсипа с целувки лицето, клепките, шията и челюстта му. Сграбчи кичури от косата му и го прикова на място.

— Рейд…

Той затвори очи и изви назад главата си, за да достигне Грейс с устни гърлото му. „Може би“, помисли си той, „може би това ще бъде достатъчно. Само да съм по-търпелив.“

Тя се изтегна върху него. Затърка се в тялото му. Рейд се смая от неприкритото й и настойчиво желание.

— Грейс — възкликна той, взе главата й в ръцете си и се премести, за да я изтърколи под себе си. Нямаше сили да чака. Никога не беше изпитвал такава нужда от някого, каквато изпитваше сега към Грейс. Господи, колко му бе липсвала!

— Не — изпъшка тя на колене и посегна да разкопчае панталоните му. Ръката й обгърна твърдата му като стомана и гладка като коприна издутина. За първи път тя го докосваше там. Рейд се чувстваше безпомощен, безвъзвратно изгубен и обезумял.

— Грейс… моля те!

Тя го прегръщаше и се търкаше в него, а след това се остави той да я прониже и да я изпълни със себе си. Заедно стигнаха до върховното удоволствие.

Тя отложи заминаването си.

Рейд изпрати нова телеграма до родителите си, с която им съобщаваше, че ще пристигне по-късно.

И двамата се вкопчиха отчаяно в новата си връзка. Вече не бяха просто мъж и любовницата му. И двамата се мъчеха да понесат някак това положение на нещата, което бе неприемливо за тях, но им бе невъзможно да го променят. Трябваше да предвидят, че всичко това рано или късно ще свърши, но никой от тях не дръзваше да си помисли това. По-лесно им беше да си прекарват времето заедно и да се преструват, че всичко е наред, и че нещата никога няма да се променят. Докато бяха двамата, взаимното им привличане беше неудържимо, независимо дали се намираха в леглото или бяха навън. Обаче отчаянието и неотложната потребност присъстваха невидимо всеки момент с тях. И двамата го усещаха.

Поради това Грейс не разбра какво прави Рейд. Предишните два дена той бе изчезнал тайнствено някъде. Твърдеше, че не може да си позволи да пропусне покера с високи залози. Остави Грейс самичка. Тя се разстрои и обиди. Тяхната връзка бе така несигурна, както и преди, но неговото държание я усложни допълнително. Тя усещаше много добре, че той прави нещо зад гърба й. В крайна сметка един ден се появиха Клариса и Джефри и внесоха приятно разнообразие в един бездеен следобед.

— Елате с нас, мис Грейс — заяви светналият от радост Джеф и я задърпа по стълбите.

— Взехте ли си боне, мис Грейс? — запита Клариса зад нея. — Вънка е наистина горещо. Със сигурност ще ви трябва боне.

— За какво е цялата тази суетня? — попита Грейс, която усети тяхното неудържимо вълнение. — Не, не си взех боне.

— Ще ви потрябва — настоя Клариса. Грейс изтича обратно на горния етаж и си взе бледолилавата шапка, която подхождаше на райетата на ленената й рокля.

— О, нима виждам любимото си муле — възкликна Грейс, когато съзря Мери, която бе впрегната в малка каручка. На Мери дори не й мигна окото. Грейс я потупа предпазливо — след всичко преживяно беше длъжница на това муле. Мери изви шия и я погледна. Трудно беше да се каже дали погледът й е укорителен или недоверчив.

— Е — каза Грейс, — закъде сме се запътили?

Те се качиха на каручката. Клариса дръпна юздите.

— Това е изненада — каза тя и подвикна енергично: — Дий!

— Миста Рейд казва… — заговори Джеф, но Клариса го смушка силно в ребрата с лакът и той спря внезапно.

— Рейд ли? Какво общо има той с това?

Джефри се сви от смущение. Клариса го изгледа намръщено и се впусна да обсъжда учтиво времето, след това предстоящата реколта на памука и модела на роклята на Грейс. Накрая Грейс се наведе и сложи дланта си върху ръката й, за да я накара да замълчи. Изпитваше много силно любопитство.

Начез остана зад гърба им, а те се насочиха на север. Ако Грейс не знаеше вече, че църквата е изгорена, тя би заподозряла, че са се запътили към опожарените й останки.

— Къде отиваме?

— Ще стигнем скоро — отвърна Клариса с усмивка.

Грейс седеше, сложила ръце в скута си. Птиците пееха в летния следобед, дърветата шумоляха, орловите нокти и лавандулата се стелеха нагъсто около тях. Тя чу гласове, много гласове, повечето мъжки. Когато приближиха, долови по-отчетливо шумовете. Хората се смееха силно и пееха. Където и да се намираше, навсякъде би разпознала прочувственото и мелодично пеене на освободените роби. А след това чу силен трясък и отмерени удари.

— Какво става тук? — запита Грейс, мъчейки се да види увеселението иззад завоя.

А след това се досети, разбира се, защото това беше мястото, където се намираше унищожената църква.

Те завиха и мулето спря. Грейс извика от изненада. Пред взора й се откри блестящата дървена фасада на нова сграда. Тя беше малко по-широка от предишната. Личеше си, че току-що са сложили чамовия под. По наклонените покривни греди и по земята стояха хора, които забиваха гвоздеи. С мулета и волове докарваха още дървен материал. Застлан с керемиди покрив вече покриваше половината от строежа. Гледката беше удивителна.

Тук изглежда се бяха събрали стотина души. Имаше не само мъже, но и жени и деца. В голяма яма се печаха цели животни. До нея бяха подредили маси, които се огъваха от изобилната храна по тях и бяха застлани с цветни, празнични покривки.

В този миг Грейс откри за своя изненада, че не всички присъстващи са негри. Забеляза Джордж Фарис. Той си беше навил ръкавите до лактите. Държеше чук и се усмихваше, докато стоеше до конструкция от стъпала. Съзря Алън, който посочваше къде да изсипят съдържанието на една количка. Грейс успя да забележи и няколко други бели като доктор Ланг, Хариет и Сара Белели. Белите бяха само десетина на брой, но това беше началото и сърцето й се изпълни с радост.

След това го видя.

Рейд се беше настанил високо в десния ъгъл на постройката. Намираше се на равнището на покрива. Носеше панталони и обувки за работа, но не и риза. Беше мокър и лъщеше от пот, докато ковеше равномерно. Яркозелена носна кърпа обгръщаше челото му. Тя пазеше косите му да не падат надолу и задържаше потта. За миг Грейс се захласна по гледката, която представляваха мускулите, които се издуваха по гърба му и от очертанията на бицепсите му.

— Мъжът ви направи това — изрече Клариса в ухото й. — Това беше негова идея. Сега имаме съвсем нова сграда за църква и училище. Тя е по-хубава от предишната.

Обзеха я твърде силни чувства, които тя не успя да овладее. Сълзи изпълниха очите й. Рейд беше построил тази сграда. Той не беше негодник, а възхитителен човек. Беше от онези хора, които преместваха планините, изпречващи се на пътя им. Не беше ли усетила това още в първия миг, в който го срещна? Дали затова не го насъска толкова егоистично срещу Форд? Нима е възможно да го обича сега повече отпреди? Нима се беше влюбила в него от момента, в който го видя за първи път?

Не откъсваше поглед от него. Чукът му изведнъж замря във въздуха. Той се премести и обърна глава, за да огледа множеството. Видя я и погледите им се срещнаха.

На лицето му се появи усмивката с дълбоките трапчинки. Тя видя, че той държи пирони в устата си. Рейд й махна за поздрав с чука. Тя засия от радост и размаха ръка.

— Внимавай там горе — извика тя.

Той й намигна дръзко в отговор.

После Джефри я затегли към майка си Хана, която й подаде чиния, пълна с храна. Грейс я пое. Имаше чувството, че сърцето й ще се пръсне от радост. Погледът й продължи да се движи по покривните греди, където работеше Рейд.

— Доста хора се събраха — каза Хана.

— Той ги доведе, нали?

— Малко сладки приказки, няколко разговора набързо и дори няколко ругатни, и хората се събраха.

— Така ли?

— Всички се плашеха. Рейд им каза, че е правилно, че се страхуват, а това, което не е правилно, е, че не се страхуват достатъчно, за да избягат оттук. Той каза, че Форд и другите с него имат същата кръв като нас и че цветът й е същият. Каза, че ако се обединим, ще издържим, а ако се разделим, сме загубени. Каза още много неща. Каза, че нашите деца заслужават, когато пораснат, да имат възможност да станат нещо повече от земеделци и че каквото и да казва президентът Линкълн, ние още сме роби, а белите ни държат закрепостени за земята чрез дълговете и лошотията си.

— Всичко това ли каза? — попита с вълнение Грейс.

— Не си спомням всичко, което каза. Той каза твърде много неща. Този момък с думите си ни накара да дойдем.

Грейс се усмихна.

— Били сме навели глави толкова ниско, рече, че сме забили нос в калта. А след това така раздразни всички, че те бяха готови да вдигнат вилите и да прогонят Форд от града. Най-накрая той ги успокои и обеща да дойде с тях тук, за да вдигнем отново църквата.

Грейс не можеше да откъсне погледа си от голата бронзова фигура на Рейд, която се очертаваше ясно на фона на синьото небе. Едната му ръка се вдигаше и спускаше неуморно. След двадесет минути той слезе на земята, като се спусна стремително надолу през последните десет фута. Закрачи нехайно към нея и я прегърна с изпотената си ръка. Това не засегна Грейс. Тя се притисна към него. Той отвърна на погледа й със спокойна и уверена усмивка.

— Благодаря — изрече тя тихо.

— Не го направих само заради теб, въпреки че мисълта за теб ме подтикваше постоянно.

— Знам.

— Наистина ли?

— Всеки, който си навлича неприятности, като събира тези хора и им държи реч като твоята, прави това поради вътрешно убеждение.

— Такъв ми е характерът — изрече дрезгаво той.

— Благодаря ти.

Те се гледаха един друг. Рейд сведе лицето си. Устните им се докоснаха. В същия миг и двамата усетиха паниката, която обхвана тълпата и сподавената възбуда в гласовете край тях. Хората наоколо замлъкнаха разтревожено. Рейд вдигна глава и се озърна. И двамата едновременно забелязаха шерифа Форд на сивия му кон.

— Тук май празнувате, а? — провлечено каза Форд.

26

Форд не беше сам. Зад него стояха половин дузина мъже, които държаха пушки в ръцете си. Грейс знаеше, че те до един са нощни ездачи. Несъзнателно стисна здраво ръката на Рейд. Ужасът вледени кръвта й.

Той се отдръпна от нея. Тръгна напред, застана пред всички и препречи пътя на Форд и хората му. Не носеше оръжие.

— Искаш ли да се присъединиш към нас, шерифе? Още работна ръка ще ни бъде от полза.

Форд се засмя. Мъжете зад него се присъединиха към смеха му.

— Това място тук е обществена собственост — провлечено каза той. — То принадлежи на град Начез. А добрите бели хора от град Начез не желаят цветнокожите да ходят на училище, защото на тях мястото им е на полето. Хайде, момчета.

Конниците тръгнаха напред.

Рейд се обърна към събраното множество. Очите му блестяха гневно.

— По дяволите — провикна се той. — Нима ще им позволите да ви изгорят новото училище? Те са само шестима, а ние сме петдесетина! Шест срещу петдесет! Дявол да го вземе, мъже ли сте или животни, че им се подчинявате толкова безропотно?

На Грейс й се искаше да извика: „Недей, Рейд!“ Но беше безсилна. Той беше толкова яростен и великолепен, че всички около нея, цялата тълпа се размърда неловко и неспокойно. Рейд изруга.

Форд се засмя и се наведе от коня си.

— В тези негри няма и един грам смелост.

— Кучи син — провлечено каза Рейд. След това се раздвижи. Скочи към Форд бързо и силно като рис, го нападна и го и го сграбчи ненадейно. Форд падна от коня. Рейд се озова върху него. Започна да налага безмилостно с юмрук лицето на шерифа.

— Това ти е за Грейс, мръснико!

Конниците понечиха да се втурнат напред, но преди да успеят да обградят двамината, тълпата излезе от вцепенението си, раздвижи се, развълнува се и прегради пътя на ездачите. Включиха се дори жените и децата. На земята Рейд удряше с юмрук лицето на Форд с думите:

— А това ти е от мен, мръснико. А това ти е заради тези хора — заради всички хора, които тормозиш с гадната си воня.

Един конник посегна към оръжието си. Хана извика:

— Спрете го, спрете го! Веднага!

Някой го замери с чук. Той не уцели ездача, но едно момче го сграбчи за глезена от другата страна на коня. После се притекоха на помощ и по-възрастните, и конникът се строполи на земята. Не се виждаше от скупчилите се около него деца и младежи.

— Исусе Христе! — извика уплашено друг конник, когато множеството се втурна към коня му и посегна към краката му. Някой изтръгна оръжието направо от ръцете му. Конят изцвили неспокойно и се запрепъва, докато тълпата го буташе и едва не падна на земята.

— Да се махаме оттук! — извика ездачът.

Един от конниците вече се беше измъкнал от тълпата и се отдалечаваше в галоп. След миг го последваха и останалите. Изведнъж настъпи пълна тишина и спокойствие. Множеството се разпръсна, напрежението спадна.

Рейд седеше неподвижно върху Форд, който не помръдваше. Грейс се втурна към него.

— Добре ли си?

— Да — отвърна той и се изправи. Разтърси дясната си ръка и изтръпна от болка.

Форд лежеше неподвижно. Грейс се вторачи в него.

— Той да не би да е…?

— Не, не го убих, Грейс, колкото и да ми се искаше. — Погледът му беше потъмнял. — Смятах, че разбираш — аз не съм хладнокръвен убиец.

— О, Рейд — извика тя и го прегърна. — Наистина те разбирам. И мисля, че си чудесен. Това, което направи току-що, е прекрасно. И невероятно безразсъдно.

Той омекна.

— Май сме един дол дренки с теб, а?

Тя примигна.

— Говори ми — помоли я той. — Говори ми колко съм чудесен.

Тя затвори облекчено очи.

— Невероятно чудесен си.

Той се усмихна и я прегърна. Но не й каза мисълта си: „Защо не се омъжиш за мен, щом съм толкова чудесен?“ Отхвърли тази мисъл, вместо да я произнесе на глас.

— Ей-сега ще сложа шерифа на седлото му. Надявам се да не пукне, докато стигне града — каза той и погледна множеството. — Ще построим ли това училище сега или ще чакаме до следващата година?

Хората изреваха мощно, щом чуха въпроса му. Това беше доста ясен отговор.

Тя се измъкна от стаята им през нощта и излезе навън крадешком само с една малка пътна чанта.

Душата я болеше толкова силно, че тя викаше без глас, тъй като не смееше да издаде и звук.

Училището беше готово. Той й каза, че това е неговият дар за нея и за бившите роби от Начез. Разбраха се да заминат утре за Тексас, но това утро никога нямаше да дойде.

Сега разбираше колко погрешно мнение е имала за Рейд. Всеки човек, който извършваше подобни на неговите дела, сигурно открай време е бил с правилни убеждения. Те просто бяха заровени дълбоко в него, а той ги бе пренебрегвал постоянно. Но това не бе променило главния проблем, който стоеше в дъното на раздора им — той не признаваше Грейс за пълноправна личност, която се отчита само пред себе си за постъпките си. Освен това тя се страхуваше твърде много, че той ще й отнеме независимостта. Рейд беше защитил публично правата кауза, но той все още й налагаше решенията, които тя би трябвало да взема самостоятелно. Спорният въпрос с нейното учителстване така и си остана неразрешен, защото се оказа невъзможно да се намери такъв изход, който да устрои и двамата.

Почувства се виновна. Но оставането с Рейд само отлагаше неизбежното. Неговото настояване да отидат в Тексас ускори бягството й. Понякога той беше много досетлив и отгатваше безпогрешно чувствата й. Затова тя се изненада, че той не усеща колко ще се срамува тя, ако се срещне с родителите му в качеството на негова любовница. Но нямаше смисъл да му разкрива чувствата си.

Грейс се люби с неистова страст с Рейд този следобед. Знаеше, че това е за последно. Той отвърна на ласките й със същия плам и безразсъдност. Не се ограничиха с един път. Неколкократно се сливаха мъчително един с друг, докато най-сетне някъде около полунощ той заспа дълбоко.

— Обичам те — каза Грейс, наведе се и го целуна по неподвижните устни. За нейна изненада той изсумтя. Ръката му обви китката й, а устата му се отвори под натиска на нейната.

Дали се беше събудил?

Грейс никога нямаше да узнае.

Остави му писмо, в което му казваше, че го обича, но това няма да им помогне. В писмото тя се опитваше да обясни какво означава за нея независимостта й и че й е невъзможно да живее с мъж, който се мъчи да й я отнеме. Разбираше, че Рейд иска да я защити. Но както той трябваше да се противопостави на Форд, така и тя смяташе, че е длъжна да преподава въпреки заплахите на Роулинс. Пишеше, че никога няма да се омъжи и да се откаже от професията си. Преподаването беше неразривна част от самата нея, също както и вярата й в правото на жените да гласуват и в правото на бившите роби да се учат. И двете чувства бяха дълбоко вкоренени в нея.

Предстоеше й да върви дълго пеш до следващия град, където, далеч от любопитните жители на Начез, ще вземе първия влак в северна посока, за да се върне в Ню Йорк. Представи си колко ще се разгневи Рейд, когато разбере, че е избягала. Да се разгневи ли? Не, тя го познаваше доста добре и знаеше, че това ще му причини повече болка от всичко друго на света. „О, Рейд“, помисли си тя с мъка, „какво неприятно събуждане ти устроих! По-добре никога да не се бяхме срещали и никога да не се бяхме влюбвали! Тогава нямаше да ти причиня това!“ Тутакси Грейс разбра, че това не е вярно. Знаеше, че ще съхрани спомените си за него като някаква скъпоценност и ще го помни, докато е жива.

Когато си помисли за бъдещето, я обхванаха мрачни мисли. Напускаше Рейд, но животът й трябваше да продължи. Петте хиляди долара ще премахнат задълго безпокойството за болничните сметки на майка й. Вече беше член на Националната асоциация за правото на жените да гласуват и беше добра приятелка с председателките й — Елизабет Кади Стентън и Сюзън Б. Ентъни. Ще обикаля из страната и ще държи сказки на хората. Ще се потопи изцяло в борбата за делото. Следващото лято във Филаделфия ще се чества Стогодишнината, а Грейс вече знаеше, че Асоциацията има големи планове за акции, които да повлияят на хорското мнение. Ще отиде с тях.

Спря за миг, когато пътят я изведе до новата църква. Тя имаше нужда от още боядисване. Но точно сега блестеше в бяло на лунната светлина и миришеше приятно на прясно отсечено дърво. Рейд я бе построил. А някой ден той ще принадлежи на някоя друга.

Този път тя чу отдалеч приближаването на конете. Опитът я подтикна да постъпи както трябва. Не ги изчака да се приближат, а се скри в гората. „Това не е възможно“, помисли си тя отчаяно, но сцената се разигра пред очите й.

Грейс се сви зад един дебел дъб и се загледа разтреперано. Чу гласа на Форд. В очите й бликнаха сълзи от гняв и безсилие, когато ги видя да обграждат сградата и да я обливат с някаква лесно запалима течност. Гласовете им бяха тихи, груби и заплашителни. След няколко секунди огънят пламна и от четирите страни. Грейс не помръдваше. Почти не виждаше от сълзи, а пламъците пращяха и се виеха нагоре.

Тя сподави стона си. Зад нея подскочи един елен и избяга в храсталака.

— Какво е това? — изсъска някой.

Грейс застина на място.

— Има някой в гората — отвърна друг мъж.

— Сигурно е негър — каза Форд. — Изкарайте го оттам.

Конниците се насочиха към нея. Грейс изпищя и хукна да бяга, но един ездач й пресече пътя. Тя се плъзна покрай коня и се озова в сечището, където сега пламтеше ярко училищната сграда.

— Това е жената на Браг. Хванете я — изрева Форд.

Грейс вдигна полите си, хукна покрай същинския ад, който се бе разразил на ливадата и се втурна към гората от другата страна.

Не мислеше. Тичаше напосоки. Гората беше черна като катран. Клоните я жулеха и одраскваха. Спъна се, но не посмя да падне. Убоде се на тръни и извика от болка. Едва не зарида. Отвори уста, за да си поеме дъх, и се сви, тъй като един храст дива роза я улови като в капан. Вслуша се в нощните шумове, но чу само плисъка на Мисисипи, жабите, щурците и една сова. Измина известно време, преди да успее да задиша по-равномерно и да разбере, че, слава богу, им е избягала. Измъкна се предпазливо от храсталака. Усети, че си е загубила едната обувка. Кракът й започна да пулсира. Събу скъсания чорап и се отпусна на земята. Още трепереше. Нещо се плъзна по глезена й. Тя подскочи и побягна. „Няма край,“ помисли си, „не му се вижда краят на това насилие, както и на тази нощ.“

Най-сетне спря, за да се ориентира къде е. Беше загубила пътната си чанта и малкото си вещи вътре. Но парите и аметистовата огърлица още бяха в нея. Докосна подаръка на Рейд под роклята си. Затвори очи. Толкова се радваше, че той не си го взе обратно, когато тя му поиска пари. Това беше всичко, което й остана от него, като изключим спомените. Беше сигурна, че се е загубила и никога няма да се измъкне от гората. Точно в този момент видя между дърветата една голяма къща с колони. Миг по-късно Грейс въздъхна с облекчение. Това беше Мелроуз.

— Трябва ми твоята помощ.

Луиза, която изглеждаше великолепно в някаква претенциозна безвкусица от розов сатен и перца, я гледаше недоверчиво. Грейс преглътна.

— Зная, че не ме харесваш. Знам…

— Какво ти се е случило? — попита надменно Луиза, когато видя скъсаната й рокля и разрошеното й лице.

— Напускам Начез — каза тихо Грейс. Вече беше по-спокойна, въпреки заседналата здраво буца в гърлото й. — И ми трябва твоята помощ, за да успея.

Очите на Луиза се присвиха. Макар че се усмихваше, видът й никак не беше привлекателен в този момент.

— Ти се шегуваш с мен.

Грейс само я гледаше.

— Отиваш си посред нощ, пеш — усмихна се подигравателно Луиза и хвърли един бегъл поглед на голите и окървавени крака на Грейс. — Бягаш оттук.

Грейс не отвърна. Не биваше да го прави.

— Какво се е случило? — повтори Луиза. — Рейд не знае, нали?

— Не.

Луиза отметна глава и се засмя.

— Разкажи ми какво се е случило. Как си загуби обувката? Защо в косата ти има клончета, а по роклята ти се вият бодли?

— Когато излязох от града, минах покрай църквата. Те дойдоха, изгориха я и ме видяха. Успях да им се изплъзна.

— Много лошо — каза Луиза. — Много, много лошо.

— Ще ми дадеш ли назаем кочияш и кабриолет, само да ме откара до следващата железопътна гара? — Гласът на Грейс звучеше отчаяно. — Трябва да съм далеч оттук, преди Рейд да разбере, че ме няма.

— Нима е възможно да ти откажа? — попита риторично Луиза. — Веднага ще изпратя да повикат кочияш. Искам да се махнеш оттук, преди да дойде гостът ми.

— Благодаря ти — каза Грейс и се запита кого ли очаква Луиза. — Ще имаш ли нещо против да ми заемеш едни обувки? Трябва и да се пооправя малко.

— Иди в кухнята — Луиза й посочи с ръка задната част на къщата. — Знаеш пътя.

Грейс се подвоуми.

— Какво чакаш? Казах ти, че очаквам някой да дойде всеки момент.

— Моля те, не казвай на Рейд, че си ме виждала.

Луиза се усмихна.

— И през ум не ми минава да го направя.

Грейс изпита болка от тържествуващата нотка в гласа й. Обърна се и се запрепъва към кухнята. Не успя да се удържи и си представи Рейд в прегръдките на Луиза. „О“, помоли се тя, „дано не се обърне към нея за утеха, след като открие, че ме няма!“

Луиза не й донесе обувки. След като използва гърба на един поднос за огледало, Грейс си оправи косата, махна клончетата и бодлите, приглади и опъна полите си. Свали си другата обувка и се запъти към предната част на къщата. Ако Луиза беше благоволила да й донесе обувките, Грейс би се измъкнала незабележимо през задния изход. А сега, е, какво пък, положението и така беше доста лошо. Ще се измъкне някакси и любовникът на Луиза ще запази анонимността си.

Щом влезе в коридора, застина на място и едва не припадна от изненада. Никога нямаше да сбърка гласа, който се чуваше от всекидневната. Говореше Форд:

— И жената на Браг беше там, но ни избяга. Но, по дяволите, какво правеше там сама през нощта?

— Тя е тук — изрече несъобразителната Луиза. — Тя ще напусне Рейд и аз ще й помогна да се добере до гарата.

Настъпи мълчание. После Форд се разсмя. Грейс се обърна и хукна да бяга.

— Какво правиш, по дяволите? — извика Форд.

Той я улови, преди да се е промъкнала през внушителната предна врата, изкиска се и я притисна към себе си.

— Я виж какво хванах!

Луиза стоеше със скръстени ръце и се мръщеше.

— Какво правиш, Уил? Пусни я! Тя си отива от града. Да й кажем: „Прав ти път!“

Лицето на Форд още беше подуто и разранено. Едното му око беше насинено.

— Значи най-сетне ти дойде умът, а? Колко жалко, че не взимаш със себе си и онзи тексаски боклук.

— Пусни ме — изрече задъхано Грейс и се изви.

— О, можеш да вървиш по дяволите, ако искаш. Начез ще стане далеч по-приятен град, след като теб те няма тук. Но няма да те пусна, преди да пробвам от това, което е получил и Браг.

И Луиза и Грейс ахнаха едновременно. Грейс продължи да се бори още по-енергично, макар и да не постигна никакъв успех. Разгневената Луиза се приближи до тях.

— Хей, я слушай — изръмжа тя. — Аз ти се отдадох, но ако продължиш да опипваш тази бяла отрепка, никога повече няма да те пусна тук. Ясно ли е?

— Дявол да го вземе — изрече Форд и отпусна Грейс.

— Спомни си — каза Луиза с разширени от гняв ноздри и стегната челюст, — че той се насочи към нея само защото ми беше омръзнал!

Форд пусна Грейс.

— Аз чух друго по този въпрос, но смятам, че има и друг начин да си отмъстя. Да върви по дяволите — той насочи черните си очи към Грейс и пипна с пръст аметистовата й огърлица. — Днес имаш късмет, малката.

Грейс потрепери от страх.

След това той скъса огърлицата от шията й.

27

Рейд се събуди с усмивка на лице, прозя се и се протегна бавно. Посегна към Грейс. Докато се раздвижваше по този начин, се чудеше дали не му се е присънило любовното й обяснение снощи. Той почти беше заспал, но можеше да се закълне, че тя му каза, че го обича. Дори само споменът за тези думи караше сърцето му да се свива от радост и надежда.

Ръката му се движеше по студената повърхност на леглото. До него нямаше никой.

Рейд обърна глава и се загледа в мястото до себе си, където трябваше да лежи Грейс. Огледа стаята, но не видя и помен от нея. Отначало, все още неразсънен, той само се обърна, но след това изпадна в ужас. Нейната страна на леглото беше съвсем студена, сякаш я няма от часове…

Къде, по дяволите, е хукнала посред нощ?

Хрумна му, че може да й е станало лошо и изтича в банята, но тя беше празна.

Сигурно е излязла да се поразходи, макар и да е било много рано сутринта. Или пък, и той помрачня, докато е скитосвала, е попаднала в беда.

Несъмнено се бе случило именно това.

Но толкова рано? Защо е излязла толкова рано призори?

Той се бе успал. Слънцето грееше високо в небето. Сигурно беше десет часът. Погледна към джобния си часовник и разбра, че предположението му е правилно. Наплиска си набързо лицето с вода, насапуниса се и се изми. Реши да прескочи бръсненето. Вече усещаше лека паника. Обу си бързо панталоните.

Щом чу почукването по вратата, извика безцеремонно: „Влез!“, като очакваше това да е камериерката, която носи закуската. Примигна, когато видя Алън, а после се зае да си закопчава ризата твърде бързо, като объркваше илиците и копчетата. Разбра, че са се сбъднали най-лошите му страхове — тя е изпаднала пак в беда.

— Какво има?

— Не знам как да ти го кажа, Рейд — изрече Алън и се размърда с неудобство. Погледът му се стрелна по стаята. Лицето му поруменя, когато забеляза леглото.

— По дяволите, къде е Грейс?

Алън се стресна.

— Не е ли тук?

— Не си ли дошъл заради нея?

— Не, Рейд, изгорили са новото училище до основите.

Рейд изруга. Удари с юмрук по бюрото. Водата, с която се изми, се разля по пода.

— По дяволите всичко!

— И аз чувствам същото — изрече сухо Алън. — Кметът повика с телеграма федералните войски.

— Мислиш ли, че ще дойдат?

— Изобщо не вярвам в това — отвърна Алън. — На хората на Север им е дошло до гуша от проблемите на Юг. Северняците искат да оставят Юга да се оправя сам, сам да си строи всичко и въобще да върви по дяволите. Това е истината, Рейд. Без помощта на местните хора няма да спрем ездачите. Преди няколко години тук имаше федерални войски, но с идването им ездачите не престанаха да извършват престъпления. Дори и сега пак да дойде армията, пак няма да успее да се справи с положението. Ще трябва да минат доста години, преди да се променят нещата.

Рейд го погледна.

— Ти няма да останеш тук, нали?

Алън отвърна на погледа му.

— Не, няма. Знам, че съм страхливец. И че съм загубил вярата си в бъдещето. Не искам да ми строшат гръбнака следващия път. И… — той сви рамене. Не искаше да произнася следващите думи. Рейд разбра, че е решил да си тръгне и заради тях двамата с Грейс.

Рейд тъкмо се готвеше да излезе, за да я потърси, когато съзря писмото на масата. Замръзна на място. Посегна към него, видя името й и разбра всичко. Разбра, че го е напуснала.

Отпусна се в стола и зачете писмото. Заболя го толкова силно, че в очите му блеснаха сълзи. Тя му бе казала, че е чудесен, а снощи му призна, че го обича. А сега в писмото му съобщаваше това отново, но този път за сбогом.

Обаче, когато стигна до края на писмото, вече не страдаше, а беше ядосан. За пореден път Грейс го бе преценила погрешно. Отдавна бе разбрал, че тя никога няма да се откаже от професионалните си занимания и от борбата си за човешки права — и се бе съгласил с това! Отново си беше съставила прибързано мнение за него и беше стигнала до погрешни заключения, без дори да си дава труд да го попита какво мисли по въпроса! Само да беше попитала! Да, той не искаше тя да преподава в Начез, но в страната имаше още толкова много учителски места. Разбра защо се е чувствала длъжна да преподава именно тук. И ако беше възможно да почне всичко отначало, се надяваше, че този път ще я подкрепи. От своя страна очакваше тя да му повярва достатъчно, за да остане при него. Но не, тя бе избягала.

Ще я намери.

Тя го обичаше. Той я обичаше. Ще решат този проблем веднъж завинаги. Когато отвори вратата, готов да се втурне навън, той се озова срещу помощник-шерифа Лойд Бейкър.

— Шерифът иска да идентифицираш едни останки — изрече той.

Той яздеше към училището заедно с Бейкър и чувстваше, че му прималява.

Грейс не е мъртва!

Но те му твърдяха обратното.

Грейс не е мъртва! Повтаряше го като припев и като молитва. Пгюдължи да го произнася, докато се носеше във вихрен галоп към пепелта и праха, в които се бе превърнала новата църква.

Скочи от коня, още преди жребецът да е спрял. На мястото се беше струпала голяма тълпа от обезпокоени хора. Всички гледаха само в него. Форд излезе напред. Изглеждаше самодоволен. Тук бе и Хариет. Тя поклащаше глава и стоеше до Хана, Джон и няколко други цветнокожи семейства. Всички бяха онемели от тежката загуба, като изключим една жена, която плачеше открито, без да се срамува.

— Къде? — запита той. Бейкър му бе казал, че са намерили изгорено тяло. След това видя какво държи Форд — една от пътните чанти на Грейс и една от изящните й обувки. Коленете му омекнаха. Едва не му прилоша. Някой го хвана за ръката и му помогна да остане прав. Беше Фарис.

— Хариет Голд потвърди, че вещите са на мис О’Рурк — каза Форд.

Рейд го изгледа с широко отворени очи. Ужасено.

— Така е.

— Тялото е в пепелището.

Зашеметеният Рейд се обърна, за да отиде на мястото. Не, това не беше Грейс, не беше! Понечи да приближи. Струваше му се, че всичко това не се случва в действителност. Сякаш ходеше насън. Изотзад го последва гласът на Форд.

— Заради огъня не личи чии са останките.

Тялото се състоеше само от овъглени кости. Нямаше коса и останки от плътта. Бяха само кости. Рейд изпита облекчение. Това не беше Грейс. А след това един слънчев лъч отрази нещо блестящо и привлече погледа му. Той се втренчи в аметистите и диамантите, които проблясваха на шията на скелета.

— Не.

Нямаше злато. Бяха останали само камъните, които бяха подредени в отблъскващо правилен ред.

— Не.

— Ела с мен вкъщи, Рейд — каза нежно Хариет.

Не я забелязваше. Виждаше само Форд, който се наслаждаваше на гледката, бръкнал с ръце в джобовете си.

Форд промени небрежната си стойка.

— Аз не бях тук — извика той и отстъпи назад. — Цяла нощ бях с Луиза! Питай я, ако не ми вярваш!

Рейд се насочи бавно и хладнокръвно към него. Форд отстъпи още една крачка назад.

— Да не мислиш, че съм дотам полудял, че да взема да убия някого? След онова, което ми стори? Казах ти — бях с Луиза.

Рейд беше ослепял от болка и гняв, но още беше на себе си. Нямаше да убие Форд, ако не беше абсолютно сигурен, че именно той е виновникът за престъплението. Падна на колене. Вдигна лице към небето. Риданието, което прозвуча, вледеняваше кръвта и раздираше душата. Рейд изрева още веднъж.

— Цялата нощ ли прекара тук, Форд?

— Да — потвърди Луиза и посегна, за да го докосне по ръкава. — Съжалявам, Рейд.

Той се втренчи в нея.

— През цялата ли нощ беше тук Форд, Луиза?

— Да, Рейд. — Тя се приближи и сложи ръце на раменете му. — Скъпи, защо не влезеш да пийнеш нещо?

Той я погледна.

— Ще открия кои са били там — каза той. — И ще ги убия всичките.

— Чакай, Рейд — извика Луиза, когато той се спусна по стъпалата на верандата. — Рейд!

Скръбта му беше толкова голяма, че му се прииска да се свие в някой тъмен ъгъл и да заплаче. Вместо това се съсредоточи върху мисълта за отмъщението. Три дена се опитваше да открие кой точно е подпалил училището. Много младежи в Начез бяха нощни ездачи. Не беше тайна кой е ездач, защото те сами се перчеха с това, но никой не знаеше поне малко факти, които да изяснят убийството на Грейс. След три дни проучвания Рейд не знаеше нищо повече, отколкото в началото.

— Ще си докараш някоя болест — каза Хариет. Тя беше дошла в хотелската стая, където бе отседнал той. Отвсякъде го заобикаляха вещите на Грейс. Още усещаше аромата на тялото й. Пред него стоеше половин бутилка бърбън. Държеше в ръка нощницата й. Притискаше я до гърдите си.

— Обичам я — изрече с пресипнал глас Рейд.

— Трябва да почнеш нов живот — каза Хариет. — Нея я няма, Рейд, но ти още си тук. Прибери се вкъщи при майка си и баща си. Прибери се при любимите си хора.

Той я погледна и изпразни чашата.

— Да не мислиш, че не ми се искаше да се скрия в някоя дупка и да умра, когато разбрах, че са убили момчетата ми? Нищо не може да се сравни със загубата на дете, скъпи. Нищо.

Той наведе унило главата си.

— Толкова боли, Хариет…

— Тя щеше да настоява да продължиш борбата, ако беше жива!

Рейд изтри рязко една малка струйка сълзи от очите си. Не извика. Нямаше да вика.

— Да, така е, но, по дяволите, толкова ми е трудно. — Погледна Хариет за пръв път от началото на разговора им.

— Но първо трябва да се погрижа за една работа. — Първата работа на Рейд бе да построи отново църквата.

Този път сградата включваше отделна стая само за провеждане на учебни занятия. През следващите три седмици три поде кампания срещу шерифа. В атаките си наблягаше преди всичко на смъртта на моряка Ейбъл Смит. Нае агенцията на Пинкертън да разследва самоубийството. Доказателствата срещу шерифа бяха само косвени, но Ейбъл Смит беше бял, а не негър. Много от градските жители, които бяха на страната на нощните ездачи, се изпълниха с негодувание и възмущение, когато узнаха за тази подозрителна смърт.

Рейд изпрати писма до местните вестници, Джексън Клариън и Абърдийн Икзаминър. Не се интересуваше от това, че журналистите съчувстват на нощните ездачи и на техните методи за въздействие. Скоро съмнителното самоубийство на моряка се превърна в обществен скандал. В Начез се сформира малка група граждани, които подеха кампания в защита на закона, реда и справедливостта. Те се обявиха срещу Форд. Въздържателското дружество на Сара Белели се включи в нея. Общественото негодувание се надигна, а Рейд подклаждаше огъня чрез вестниците. Само след няколко седмици при него се появи разгневеният Форд.

— Ти стоиш зад тази работа — изръмжа Форд. — Да не мислиш, че не зная това? Да не мислиш, че ще стоя и ще те гледам със скръстени ръце?

Рейд се засмя.

— Искам да знаеш следното, кучи сине. Искам да знаеш, че ще те унищожа. Свършено е с теб в Начез.

Форд се поколеба. Рейд разбра, че той се страхува.

— Не можеш да ме унищожиш, момко — каза Форд.

— Така ли? — засмя се Рейд.

— По-голямата част от гражданите все още ме подкрепят — процеди Форд. — И ако не ми вярваш, какво пък, ела на Крос Крийк утре през нощта и сам ще се убедиш.

Крос Крийк. Рейд бързо се досети, че нощните ездачи пак са решили да сплашат някого. Те се готвеха да пребият един изполичар, който беше закъснял с плащането на вноските си. Рейд осъзна, че за Форд е изключително важно да демонстрира властта и силата си в този случай.

Точно обратното, за Рейд беше жизненоважно да го спре. Въпреки че болшинството от градските жители се разтревожиха от вестта за смъртта на Смит, Рейд знаеше, че е невъзможно да разчита на тях, за да спре нощните нападения на Форд срещу цветнокожите. Ставаше дума за пряк сблъсък с шерифа и хората му. Рейд можеше да разчита само на няколко души като Фарис. Затова нае неколцина от агенцията на Пинкертон. Така успя да сформира малък кавалерийски отряд, който яздеше в задушната и безлунна вечер, за да спре нощните ездачи.

Но не се стигна до бой. Форд и хората му не очакваха да се сблъскат с въоръжен противник, който ги превъзхожда по численост. Щом видяха хората на Рейд, те им обърнаха гръб и избягаха като банда страхливи хулигани, каквито си бяха всъщност. Рейд се втурна в галоп след Форд. Той го настигна на половината път до Начез. Никой и нищо нямаше да го спре сега, не и когато се приближи толкова до постигането на заветната си цел — унищожаването на своя кръвен враг.

— Спри и се бий, Форд!

Форд продължи да бяга. Рейд се втурна след него. Конете им галопираха шия до шия слепешком в мрака. Той скочи върху Форд. Двамата се стовариха на земята и се затъркаляха, водейки лют бой. А после се изправи само Рейд, който едва не преби с юмруци до смърт Форд.

Тогава видяха Форд за последен път в Начез. Но Рейд не се радваше и нямаше чувството, че е победил. Усещаше само дълбока празнота в сърцето и душата си.

* * *

— Здрасти, татко.

— Рейд! — Кехлибарените очи на Дерек Браг се отвориха широко от изненада. Миг по-късно по лицето му се изписа усмивка от удоволствие. В следващата секунда Рейд се озова в силната и пламенна прегръдка на баща си. Двамата си приличаха като две капки вода, като изключим очите, които при Дерек изглеждаха тридесет години по-възрастни. Двамата бяха еднакво тежки и имаха едно и също здраво телосложение. Лицата им бяха като огледално отражение едно на друго. Само че единият беше млад и строен, а другият бе видимо по-възрастен, но все още несъмнено хубав. Дерек го пусна и се усмихна.

Рейд отвърна на усмивката му. Забеляза как усмивката на баща му се стопява и видя озадачения поглед в очите му. Усети, че Дерек вече е доловил унинието, което не го напускаше. „Не мигай“, помоли се наум Рейд и отклони поглед. Не забеляза загрижеността, която се изписа по лицето на Дерек, а тя изчезна, когато той отново вдигна очи.

— Къде е мама? — с известно усилие успя да придаде безгрижна нотка на гласа си. — И сестра ми? И онзи негодник картоиграчът, за когото тя се омъжи?

Дерек го прегърна през рамото и го въведе в предверието на ранчото, чийто под беше дъбов.

— Миранда! — извика той. — Сторм! Брет! — Той се усмихна на сина си. — Майка ти ще ти издърпа ушите, сине.

Рейд се усмихна при тези думи.

— Да не се е ядосала за нещо, а?

Дерек го погледна.

— Ядосана? — Той отметна глава назад и се засмя.

Сестра му изглеждаше невероятно хубава. Тя беше в разцвета на младостта си и беше пет години по-възрастна от Рейд. Щом го видя, хукна надолу по стълбите. Елегантната й копринена рокля, турнюрът, обръчите и всичко друго й стигаха до коленете и разкриваха дългите, изящни и обути в копринени чорапи крака. Това беше Сторм, която Рейд познаваше далеч по-добре от мъжа, който се бе оженил за нея и с когото тя живееше в Ноб Хил в Сан Франциско. Тя изпищя от радост. Викът й му напомни за тяхното детство и Рейд я улови, когато тя се хвърли в прегръдките му.

— Щях да те убия, ако не беше дошъл — призна му тя задъхано. — Всички тези телеграми! Първо ще пристигнеш на една дата, после на друга! Майка ти е подготвила няколко изненади! Много ти е сърдита!

Рейд се усмихна смутено и забеляза над рамото на Сторм, че Брет го гледа. Прегърнал с една ръка сестра си, той протегна другата, за да разтърси десницата на зет си. Доста, време измина от онзи ден преди петнадесет години, когато Рейд отказа да пусне Брет в къщата и заплаши да го накълца на парчета, докато Брет се мъчеше да намери избягалата си жена.

Майка му се появи с вик на входа. Сторм се усмихна и прегърна мъжа си. Миранда беше дребна на ръст. Когато Рейд я прегърна, на фона на неговия ръст тя изглеждаше още по-миниатюрна. Откакто Грейс го напусна, не беше прегръщал жена и сега усети, че толкова силно страдание изпълва душата му, че той задържа майка си в обятията си далеч по-дълго от обичайното. Най-сетне успя да се овладее.

— Къде са племенниците ми? — попита той и се усмихна.

— Спят — отвърна Брет. — Слава богу.

Той и жена му си размениха влюбени погледи. В душата на Рейд нещо се скърши, когато видя дълбоката им привързаност, тъй като те не се държаха така по-рано. Брет забеляза погледа му и го озари с ослепителната си усмивка.

— Ръцете ми не се задоволяваха да прегръщат само жена ми — заяви той и му намигна.

Сторм смушка Рейд в ребрата.

— Не му обръщай внимание, Рейд, той е чудесен баща. Как е Ник? А къде е очарователната дама, която очаквахме да доведеш?

Лицето на Рейд остана неподвижно. Усети, че около него настъпи дълбока и въпросителна тишина. Сторм се съвзе първа и го стисна за ръката.

— Май казах нещо неприятно. Съжалявам, Рейд. — Усмихна му се несигурно.

Рейд нямаше сили да отвърне на усмивката й.

— Ник е добре — каза той. — Той се е посветил изцяло на възстановяването на Драгмор.

Нима е бил само преди няколко месеца в Европа? Струваше му се, че оттогава са минали години. Сякаш това се бе случило в някакъв друг живот — живот преди Грейс. А сега Грейс изчезна от живота му.

— Що се отнася до дамата, тя претърпя злополука. — Запита се дали гласът му им се струва толкова дрезгав, колкото изглеждаше на самия него.

— Всички да влизат във всекидневната — изкомандва Миранда и опари с поглед Сторм. — Дерек, налей малко бренди. Гладен ли си, Рейд? Изглеждаш ми много отслабнал.

Този път устните му се извиха в усмивка.

— Не, мамо, не съм гладен, но малко бренди ще ми дойде добре.

Той стискаше здраво преградата в яслата и гледаше втренчено неясните очертания на расовия жребец на Дерек. Беше пълнолуние. Луната светеше много ярко. Навсякъде около него се чуваха познатите тексаски нощни звуци, с които бе израснал. Обаче тази вечер не му беше уютно сред тях. Една сова изкряска. Рейд се облегна на преградата и се втренчи напосоки в полумрака. Ранчото зад него беше почти тъмно, като изключим светлините в неговата стая и в спалнята на стопаните.

Вътре в нея стоеше Миранда с четка в ръка. Прекрасното й лице се бе напрегнало от тревога.

— Той е излязъл да се поразходи, Дерек. Преживял е нещо страшно.

— Знам — каза Дерек. — Забелязах това още в първия миг, в който го видях. Не се усмихва весело. В очите му няма блясък. — Той погледна жена си. Страдание изпълваше погледа му. Той споделяше скръбта на детето си. — Смяташ ли, че тя е мъртва?

— Смятам, че той има нужда от теб — каза Миранда. Малката й ръка стисна голямата му десница. — Не мога да понеса да го гледам така. Рейд винаги е бил обичлив и не е спирал да се смее. А сега сякаш някой непознат ни е дошъл на гости!

Дерек излезе навън. Не се опитваше да прикрие приближаването си. Знаеше, че Рейд го чува, въпреки че той не се обърна, защото Рейд му беше син и бе обучен да действа и мисли като апах. Когато Дерек застана до него при оградата, Рейд сведе глава в знак на признателност. Отмина един миг.

— Той е самата красота, татко. Гласът му бе груб.

Дерек отпусна ръката си на гърба на сина си.

— Какво е станало, Рейд?

Рейд издаде звук на протест, докато гледаше ботушите си, само че сега гледаше сякаш през мъгла. Премигна гневно. Не беше сигурен, че ще успее да проговори, дори и да искаше.

Дерек не премести ръката си. Стисна рамото му.

— Излей болката — каза той. — Трябва да излееш болката.

Рейд се задави и си пое дълбоко и продължително дъх. Поклати глава отрицателно. По лицето му се стичаха сълзи. Пое си безсилно дъх.

— Татко — успя да отрони той. — Искам да остана сам.

Ръката на Дерек се премести на шията му. Стисна я.

— Обичаше ли я?

Горещият натиск на бащината му ръка и дълбоко личният въпрос отприщиха всичко, което му се бе събрало на душата. Сгърчи се над перилото и нададе силно ридание.

— О, по дяволите — простена той.

— Съжалявам, синко — каза Дерек и го притегли към себе си, докато сведената глава на Рейд не докосна рамото му. Щом усети колко близо са един до друг, Рейд се напрегна и дръпна, но баща му го стисна още по-силно.

— По дяволите — каза той. — Извикай, ако ти се иска. Аз съм твоят баща и те обичам.

Рейд извика.

28

Пролетта на 1876

Грейс разглеждаше през прозореца отминаващите гледки от Източен Тексас. Изненада се от вида на тучните пасища, от пищно избуялите наскоро засадени памучни полета, от дебелите дъбове и кипариси. Изпита неудобство. Чувстваше се така от мига, в който влакът навлезе в областта край Мисисипи. Това нямаше нищо общо с времето, защото пролетта беше приятна. Лошото си настроение дължеше на Рейд. Не го забрави през последните осем месеца, но когато в Ню Йорк узна, че той е отишъл на юг, усети леко облекчение. Сега само се питаше дали е останал на юг и ако е така, къде е… не че това имаше някакво значение.

За щастие лекционната й обиколка не включваше Начез. Грейс знаеше, че няма да понесе спомените, които ще я връхлетят, ако стъпи в този град. Питаше се дали той е още там, но той, разбира се, не беше. Но дори и да беше, досега ще се е появила до него нова жена, нова любовница. Заболя я непоносимо от тази мисъл, дори след като бе изминало толкова време.

Националната асоциация за правото на жените да гласуват замисляше да агитира във Филаделфия през юли по време на празнуването на Стогодишнината. Обиколката беше добре организирана. Тя представляваше и внушително усилие за набиране на нови членове с надеждата, че те ще заминат за Филаделфия, за да изразят публично своята поддръжка за делото. Сюзън Б. Ентъни и Матилда Джослин Кейдж, макар и да не бяха включени в официалната програма за Стогодишнината, възнамеряваха да връчат Декларация за правата на жените на вицепрезидента Фери. Имаха намерение и да прочетат откъс от нея високо на глас от платформата, преди някой да успее да ги спре. Предвиждаше се през това време другите членове на Асоциацията да раздават брошури и копия от Декларацията на тълпата. Тази перспектива не въодушевяваше Грейс. Ентусиазмът отдавна бе изчезнал в душата й. Той я изостави в нощта, когато тя напусна Рейд в Начез.

През ноември миналата година демократите бяха спечелили с голямо мнозинство изборите край Мисисипи и бяха прогонили веднъж завинаги републиканците от щатското управление. Тя прочете за това във вестниците и се натъжи от тези новини. Представи си колко много гласоподаватели не са имали възможност да гласуват поради заплахи, ако не и поради явно насилие.

Но чете и за събитията в Начез. Вестта за оттеглянето на Форд я изпълни с радост. Узна и че Рейд е построил отново църквата след заминаването й.

Въпреки че тя бе избягала от него, той бе останал достатъчно дълго, за да довърши това, което бе започнал. Тя се гордееше с него, но това чувство й беше не само приятно, но и й горчеше от него. Сърцето й се късаше, когато си спомняше за Рейд. Донякъде й се искаше той просто да бе напуснал Начез в пристъп на гняв от обидата. Вместо това той се бе проявил като герой. Беше построил отново училището. Тя почти имаше чувството, че той е преминал през времето и пространството, за да я докосне със своите дела и със своята любов.

И нещо повече. По някакво чудо майка й беше още жива и лежеше във Фрейзъровата болница. Тя се бе вкопчила упорито в живота и лекарите й даваха още няколко години. Грейс се изпълни с трепет, когато видя, че състоянието й е престанало да се влошава, дори и това да беше само временно. Искаше да остане в Ню Йорк и да бъде с Даяна, но майка й й заповяда категорично да отиде на лекционната обиколка.

— В това се състои животът ти — каза тя. — Нима си изоставила напразно онзи мъж?

Грейс разказа на майка си за Рейд. Невъзможно й беше да скрие разбитото си сърце от нея. Разказът й не изненада много Даяна. Отдавна й беше станало ясно, че се е появил някакъв богат благодетел, защото цената за пребиваването във Фрейзъровата болница беше много висока.

И не беше само това. Всеки месец Рейд плащаше невероятно високите сметки. Грейс не разбираше как сърцето му дава да върши това, след като тя го бе изоставила така хладнокръвно. Постъпката му беше великолепна. Тя я измъчваше и караше сърцето й да се къса. Както в случая с повторното изграждане на училището, делото му се набиваше дръзко в очите й. Тя се чувстваше така, сякаш не се е разделяла с него. Струваше й се, че той е толкова близо, че ако протегне ръка, ще го докосне. А той ще я чака.

Но не искаше той да е до нея. Това, което наистина искаше, бе да я остави на мира, за да възстанови отново вътрешното си спокойствие. Вместо това той се превърна в едно неуловимо, но настойчиво напомнящо за себе си присъствие в нейния живот.

Грейс притисна чело към прозореца и се замисли за тексаския си маршрут: Хюстън, Сан Антонио, Остин и Сан Маркос. Обиколката беше изтощителна, но й доставяше удоволствие.

— Да не искаш да кажеш, че няма да дойдеш? — запита недоверчиво Дерек.

Рейд сви рамене.

— Нямам настроение за празник, татко.

— Ще прекараме нощта в града. Във Фредериксбърг има много вино, жени и веселие. Хайде, сине. Никога не съм те виждал да работиш толкова дълго и упорито. Не знам как ще раздаваш картите с тези мазоли, които са ти излезли на ръцете.

Рейд се усмихна пряко волята си. Знаеше, че баща му уважава внезапно появилия се у него интерес към работата в ранчото, към усамотението, което сам си беше наложил, към неприветливостта и въздържанието му от жени. Но знаеше, че баща му смята, че след като са изминали осем месеца, е крайно време Рейд да се върне към привичния си начин на живот. Дерек дори му призна, че макар и винаги да е желал Рейд да поработи на ранчото до него, никога не си е представял, че това ще стане при такива обстоятелства. Рейд им разказа съвсем малко за Грейс, само колкото баща му да разбере причините за поведението му. Сега Дерек го окуражаваше меко да се превърне в предишния Рейд, дори ако това доведе до неговото напускане на ранчото.

— Предлагам ти да попътуваш малко из Европа — изрече тихо той в един зимен ден, докато пиеха кафе с капка бренди в него, — вместо да стоиш тук в изгнание, което сам си си наложил.

Рейд не му отговори.

Е, какво пък, може би Дерек е прав, може би е време да се върне в реалния живот. Може би просто му трябва една хубава игра на карти, хубаво пиене и жена — която и да е жена. Но дори, когато се опитваше да се убеди в това, той не изпита очакваното приятно предчувствие. Знаеше, че ще гледа да претупа набързо тези „забавления“. Помъчи се да не си спомня нейното име.

— Е, добре, ще ида да си стегна багажа.

Дерек се усмихна.

— Майка ти вече свърши тази работа.

Появи се Миранда. Изглеждаше дребничка и изящна в зашеметяващо красивия розов пътен костюм. Очите на Дерек светнаха, когато я съзря.

— Виждал ли съм те така преди?

Тя се усмихна и се обърна бавно към него.

— Не, не си. Харесвам ли ти?

Той показа зъбите си, когато се усмихна и прегърна страстно жена си.

— Че кога не съм те харесвал?

Дори като дете Рейд понякога се беше чувствал като натрапник, когато бе свидетел на нескритата и изпълнена с взаимен копнеж любов между родителите му. Но сега, след като сам бе изпитал силата на любовта, за него бе истинско мъчение да ги гледа. Затова се обърна, за да се качи на коня си. Но си спомни за Грейс. Нейният призрак не го оставяше на мира.

Стигнаха Фредериксбърг на залез-слънце. След като вечеря с родителите си и забеляза, но не обърна внимание на кокетните усмивки на десетина добре възпитани, елегантни млади дами, той се настани в бара и изпи пет чаши бърбън. Насили се да изпита познатото удоволствие от играта на покер. Минаха няколко часа. След като загуби няколкостотин долара, той се остави да го отведат на горния етаж при една хубавичка проститутка, чиято коса имаше оттенък на червено. Той я целуна. Това бе първата жена, която бе целувал от последната си среща с Грейс насам. Погали я равнодушно по гърдите. Не успя да се възбуди. Нещо по-лошо. Видът на твърде пищното й и дори леко отпуснато тяло, когато тя си съблече дрехите, го накара до се извини и да напусне възможно най-бързо. Не искаше проститутка. Това, че имаше големи гърди и червеникава коса, не я превръщаше в Грейс, нито дори в подходяща нейна заместничка. Не искаше заместничка! По дяволите, желаеше нея, жадуваше я, още я обичаше, а тя беше мъртва.

На следващата сутрин го болеше силно главата, когато слезе късно, за да закуси с родителите си.

— Добре ли прекара снощи? — попита Дерек с усмивка.

Миранда смушка мъжа си с лакът. Постъпката й не подхождаше много на една дама.

— Не го насърчавай да се държи като някой пройдоха — предупреди тя.

— Ще му се отрази добре — защити се Дерек.

Рейд изстена.

— Мисля да се връщам в леглото.

— Не, няма да го направиш — изрекоха едновременно родителите му. Дерек остави Миранда да продължи. — Идваш с нас.

— Мамо…

— А ти какво искаш да правиш? Цял следобед да пиянстваш в бара? Виж колко хубав е денят!

Рейд отстъпи. Чувстваше се твърде изморен, за да спори с нея.

Последва с усилие родителите си. Наоколо тичаха деца и се разхождаха младежи. Стопаните се перчеха под навесите с най-хубавия добитък в окръга. По сергиите бяха изложени на показ чудесни домашно тъкани дрехи. Един пътуващ търговец бе разтоварил червения си фургон и бе извадил навън всичките си стоки. Амбулантните търговци предлагаха захарен памук. Една циганка гадателка се опита да го подмами да влезе в палатката й със съблазнителна усмивка, но той й отказа учтиво. Изложените за продан яркоцветни юргани, детски балончета и кученца допълваха картината на празненството. Една млада жена им връчи по един позив. Веднага щом видя заглавието „Подкрепете правото на жените да гласуват“, вътрешностите му се свиха и му прималя. „Няма ли да свърши това някога?“, помисли си гневно той и смачка неприятната хартия. Завинаги ли ще го измъчват спомените за една мъртва жена?

— Те имат ораторка — извика Миранда. — И тя говори в момента! Казва се Елизабет Кади Стентън. О, колко искам да я чуя!

— Повярвай ми, мамо — каза Рейд, — ще се отегчиш.

Миранда се обърна към него.

— Интелигентна ли съм колкото баща ти или не? — запита тя.

Рейд се почувства неловко, видя погледа на Дерек и забеляза, че баща му едва сдържа смеха си.

— Разбира се, че си — той не излъга от учтивост, а каза истината.

— Да не би да смяташ, че стоя по-долу от баща ти?

— Разбира се, че не.

— Смятам, че си казах достатъчно ясно мнението — заяви Миранда.

— Май съм си взел за жена екстремистка — засмя се Дерек. Двамата с Рейд тръгнаха след дребничката Миранда, която закрачи отпред.

Рейд потисна страха си. Знаеше, че не трябва да отива и да слуша речите на тази ораторка. Усещаше, че това само ще отвори незарасналите му рани. Но беше безсилен да спре движението на тялото си напред. Дребната Миранда с мъка си пробиваше път през множеството. Мъжът и синът й я следваха. Рейд погледна към обикновената, скромно облечена жена, която стоеше на подиума, но не чуваше думите й. Зад нея имаше десетина стола, подредени в редица. Там седяха другите оратори. Когато видя за пръв път познатия блед профил и блясъка на грижливо събраните в кок червени коси, той разбра, че е сбъркал и го заболя толкова силно, че спря да диша. Невъзможно бе това да е Грейс.

Но след това тя обърна главата си към него.

В същия миг пронизващата болка го върна в настоящето. Това беше Грейс!

Тя пребледня, а виолетовите й очи се разшириха от изненада.

Това беше Грейс! Тя беше жива!

Той блъсна хората, майка си и баща си. По лицето му се изписа мрачно и заплашително изражение. Насочи се към подиума с решителни и целеустремени крачки. Тълпата замърмори от дръзкото му напредване. Говорителката не успя да завърши изречението си.

— Кой ни прекъсва? Сър! Извинете ме…

Грейс беше станала. Не го изпускаше от поглед. О, господи, тя беше жива!

Грейс се наведе към него, сякаш се готвеше да го посрещне. Рейд закрачи с още по-широки стъпки. Най-неочаквано тя скочи и хукна да бяга. Не успя да направи и две крачки и той я хвана. Метна я на рамо. Тя изкрещя.

— Пусни ме веднага!

— Кой е този човек? — възкликна разгневено Елизабет Кади Стентън. — Няма ли кой да го спре? Той ще отвлече едно от момичетата ми!

Рейд я понесе през тълпата, която се разтваряше пред него като Червено море пред Мойсей, като виждаше ожесточеното му изражение. Свали я на земята и й помогна да се изправи. Тя го погледна. Очите й блестяха ярко. Рейд си пое дълбоко дъх. Грейс се хвърли на врата му с радостен вик, а той я притисна до себе си, като стенеше. Прегръщаше я и я люлееше със затворени очи. Произнасяше името й непрестанно като в молитва.

— Наистина ли си ти? — извика той и обгърна с ръце лицето й. — О, Грейс…

Тя извика:

— Толкова ми липсваше, Рейд…

Той я целуна силно и властно, впи устни дълбоко в нея.

Тя се притисна поривисто към него, докато го прегръщаше страстно. Целувката им малко по малко се измени. Устата му спря да я мачка, а езикът му се плъзна между устните й. Те се наслаждаваха един на друг. Зъбите им се сблъскаха, докато те се мъчеха да навлязат възможно най-дълбоко един в друг. Толкова много я желаеше, че го заболя.

Стисна силно лицето й.

— Грейс, как можа да ми причиниш това? Мислех, че ти си…

— Трябваше да постъпя така — прекъсна го тя и изхлипа леко. Виолетовите й очи гледаха умолително. — Обичам те, Рейд, толкова много те обичам, наистина! Сърцето ми се късаше, когато те напусках, но как можех да остана? Опитах се да ти обясня това в писмото!

— Ти не ми даде възможност — извика той и стисна раменете й. — Ти ми нямаше доверие, Грейс! Никога не съм искал да те откъсвам от професията ти — никога! Но ти попита ли ме как се чувствам, поне направи ли опит да разбереш това? Не. Ти избяга!

— Какво казваш? — ахна тя и си запуши с ръка устата, отворила широко очи.

— Искам те точно такава, каквато си, по дяволите! Искам да преподаваш и да се бориш за делото, в което вярваш. Просто искам да съм до теб, за да те предпазвам от неприятности! Никога няма да се опитвам да ти преча да изпълняваш професионалните ти задължения.

— Но в Начез…

Той я прекъсна.

— Защо ме укоряваш? — Погледът му се преплете с нейния.

— Аз съм мъж. Ти си жената, която обичам. Никога няма да спра да те защитавам. Имаше и друг изход от положението, в което бяхме изпаднали, Грейс.

— О, боже — простена тя и потъна в прегръдката му.

— Трябваше да ми кажеш всичко, което те безпокои, Грейс. Господи, как можа да направиш това? Как можа да избягаш така?

— Никога не ми е било толкова трудно, както в онзи миг — призна разплаканата Грейс. — Смятах, че нашата връзка няма бъдеще и че ти винаги ще се опитваш да ме контролираш. Нямах ти доверие, Рейд. Страхувах се да ти повярвам. Толкова съжалявам, защото знам, че ако сега трябваше да го направя отново, нямаше да посмея! И се уплаших от срещата с твоите родители. — Тя хълцаше. — Нямаше да понеса унижението, не разбираш ли? А на всичко отгоре смятах, че ще те предпазя от сблъсък с Форд, ако ме няма. Толкова се страхувах, че ще те убие!

Той я изгледа продължително.

— Но аз мислех, че си мъртва!

— Какво? — ахна тя.

Той не можеше и не биваше да откъсва поглед от лицето й.

— Смятах, че си мъртва. Открихме тяло в пепелището. — Той спря. Внезапно разбра какво е станало в действителност. Погледът му я притисна. — Намерихме огърлицата, която ти подарих и някои твои вещи. Тялото беше толкова изгоряло, че никой не успя да го разпознае. Помислих, че си ти.

— Не — изрече тя ужасено. — Аз успях да избягам от нощните ездачи и стигнах някак до Мелроуз. Помолих Луиза да ми помогне. Един от кочияшите й ме откара до гарата. Но в имението беше Форд. Той ми скъса огърлицата. Помислих, че я задига, защото е скъпа и защото си ми я дал ти. Не знаех за какво е решил да я използва.

Рейд затвори очи за един мъчителен миг.

— Някой ден онази мръсница Баркли ще ми плати скъпо. А що се отнася до Форд, съжалявам, че не го убих, а само го прогоних от града.

— О, Рейд, никога не съм искала да ме мислиш за мъртва! — Тя се спусна към него, но после направи крачка назад. — Толкова много ли означавах за теб?

Той не се удържа и се засмя. Смехът беше груб.

— Дали означаваш много за мен? — повтори той. — Все едно да ме питаш дали има разлика между нощта и деня и между смъртта и живота. Без теб, Грейс…

Той се подвоуми и затърси подходящите думи.

— Ти си светлината в живота ми, не разбираш ли? Всичко се промени от деня, в който те срещнах. Без теб в живота ми има само мрак и отчаяние.

Тя си помисли, че сърцето й ще се пръсне от радост. Докосна нежно прекрасното му лице.

— Да не искаш да кажеш, че ме обичаш?

— Дали те обичам? Тази дума не е достатъчно силна! Обичам те, обожавам те, желая те, Грейс. — Внезапно той се усмихна дяволито. Трапчинките му се врязаха дълбоко в бузите му. Очите му блеснаха. Притегли я близо до себе си.

— Всъщност желая те още сега — изрече тихо той.

Грейс се изчерви.

— Омъжи се за мен, Грейс — изрече със заповеден тон Рейд. — Сега, днес, веднага. Още тук. А след това ще те отведа в хотелската ми стая и ще се любим като законно обвързани мъж и жена.

— Добре — съгласи се тя и притаи дъх.

Той се усмихна.

— Дамата се съгласи най-накрая — на третия път! Това означава ли, че си се поддала най-сетне на чара ми?

— Винаги съм се поддавала на чара ти — укори го нежно тя и докосна лицето му. — Но къде ще намерим свещеник?

— Наоколо има най-малко десет. Нали не смяташ, че ще те изпусна отново от поглед?

Тя се усмихна.

— Надявам се, че няма да го направиш.

Рейд я хвана за ръката и направо я повлече към мястото, където стояха родителите му. Те се бяха отдалечили дискретно, но ги гледаха невъзмутимо.

— Татко, намери ми свещеник.

В този миг забеляза с голямо закъснение, че Стентън не е подновила речта си, и че вниманието на цялото множество е съсредоточено върху тях двамата. Сега Стентън извика в рупора:

— Има ли свещеник в сградата?

Тълпата поздрави думите й с гръмък смях. Цяла група свещеници изскочи от множеството.

— Ние ще се оженим — заяви Рейд гордо. — А след това ще правя само две неща през живота си.

Грейс затаи дъх, но не се удържа и го изгледа с обожание. Щом го погледнеше, се изпълваше с обич!

— И кои са тези неща? — запита с усмивка Дерек.

— Да направя щастлива Грейс и да я пазя от неприятности.

Грейс прехапа неспокойно устни, но се усмихна. Миранда се приближи и я целуна по бузата.

— Добре дошла в нашето семейство, скъпа.

Очите на Грейс се изпълниха със сълзи.

— Добре, да почваме церемонията — извика Дерек, обърна се и посочи един свещеник. — Какво ще кажете, добри човече?

Духовникът се засмя.

— За мен ще бъде удоволствие.

Грейс и Рейд се усмихнаха един на друг. Рейд я хвана за ръката.

— Някой има ли пръстен? — Дерек се обърна към очарованото множество.

— Ама вие сериозно ли питате? — запита някой.

Рейд се засмя, а Грейс се усмихна, докато Дерек потвърждаваше, че той, разбира се, говори сериозно.

Цял куп хора изскочиха напред и им предложиха на заем своите пръстени. Рейд прие един със сърдечни благодарности и взе ръката на Грейс. Дерек и Миранда застанаха зад невероятната двойка.

— Почвай.

Дерек се усмихна на свещеника.

— Скъпи влюбени — произнесе напевно отецът.

Рейд и Грейс се раздвижиха, за да застанат с лице един срещу друг и се загледаха захласнато в очите.

— Това е завинаги, Грейс — пошепна Рейд така, че само тя да го чуе.

— Завинаги — Грейс си пое дъх.

— Обичам те — промълви Рейд. — Обожавам те.

Грейс светна от радост.

— Церемонията ще свърши бързо — прошепна той и я погледна многозначително.

Грейс се изчерви.

— Пръстенът, Рейд, сложи й пръстена — припомни му настойчиво Дерек с театрален шепот.

Изненаданият Рейд се сепна. Множеството се засмя тихо. След това Рейд сложи пръстена на пръста на Грейс.

— Обявявам за мъж и жена. Можете да целунете булката.

Рейд я притегли умишлено бавно в прегръдките си.

— Най-сетне — прошепна той. И сведе главата си към нейната.

Тъй като усети явната му ерекция, Грейс вдигна глава, за да си поеме въздух и изрече:

Вие, Рейд Браг, сте непоправим.

— Очаквам да ме превъзпиташ, не си ли спомняш? — каза той.

Те се засмяха и се целунаха отново.

Епилог

Ню Йорк, 1880

— Виж! Това е мама!

Малкото червенокосо момиченце, което бликаше от енергия, се изви силно в ръцете на баща си.

— Виждаш ли я, скъпа? — попита Рейд. Щом забеляза категоричното разтърсване на главата й, Рейд качи своята дъщеря на раменете си. — Е, какво виждаш, Люси?

— Ето я мама! — извика четиригодишната Люси на джентълмена в множеството, който стоеше до тях.

Рейд се усмихваше, докато я държеше за пълничките малки глезени.

— Мама казва, че жените трябва да гласуват — обяви на висок глас Люси.

Въпреки това джентълменът се усмихна.

— Тихо, сладурче — прошепна Рейд. — Да чуем какво казва мама.

— Всеки от вас е длъжен — викаше Грейс от подиума към аудиторията — да се присъедини към нас в нашата борба! Няма да допуснем решения на Върховния съд като това по делото Майнър и Браоли да ни разубедят. Точно обратното, те трябва да ни подтикнат да продължим! Никога не сме се нуждаели толкова много от поправка на Конституцията, която да даде право на жените да гласуват. Никога законът и тиранията на мъжете не са се проявявали толкова безочливо. Нашите потисници са уплашени, дами и господа. Защо отричат гражданските права на мисис Брадли, които се гарантират от четиринадесетата поправка, само защото тя е жена? — Грейс направи пауза. Виолетовите й очи огледаха бързо множеството.

Моля всеки от вас не само да подпише тези петиции, които настояват да се прокара поправка в Конституцията, но също и да вземете празна бланка, на която да се подпишат вашите съседи, роднини и приятели. Убеждавайте и молете! Ние се нуждаем от вашите подписи! Сега!

За миг в залата се възцари тишина. След това се чу леко ръкопляскане. Прекъсна го едно отделно дюдюкане. Последва го цял хор освирквания. Някой изкрещя:

— Жените принадлежат на дома си и аз, например, с отвращение слушам вас, неморалните привърженички на свободната любов!

Последваха го още дюдюкания и аплодисменти.

— О, по дяволите — каза напрегнато Рейд.

— Жените са равни с мъжете, ние заслужаваме да гласуваме! — изпищя една жена.

— Вървете си вкъщи, мадам! — извика й в отговор един мъж.

Всички заговориха високо. Смесиха се протестиращи и спорещи гласове. В залата настъпи пълен хаос. Тълпата се вълнуваше и люшкаше като някакво живо същество, извиваше се енергично и кипеше бурно. Рейд пое Лусинда в ръцете си.

— Не, татко! — започна да протестира тя. — Искам да гледам!

— Татко трябва да спаси мама — каза Рейд, прегърна дъщеря си и забърза по пътеката между редовете. Беше вперил очи в Грейс. Тя забеляза погледа му. Усмихна се приветливо. В очите му се четеше голямата му обич към нея. В този миг във въздуха полетя един зрял домат. Тя се наведе точно на време. Доматът уцели жената, която стоеше зад нея. Грейс забърза към изхода на сцената.

Хората се блъскаха и крещяха. Яйца и домати заляха като порой сцената. Десетината мъже и жени, членове на Националната асоциация, хукнаха да бягат. Рейд не изпускаше от поглед Грейс, докато тя се препъваше по стъпалата откъм сцената. Видя, че един мъж посяга и я хваща за ръката. Само след секунда Рейд го сграбчи и го изблъска настрана с едната си ръка, без да изпуска дъщеря си. Бутна пияния мъж в един друг човек. Двамата си блъснаха главите и залитнаха замаяно.

Рейд хвана Грейс за лакътя и я повлече навън. В този момент усети, че нещо го удря по тила. То бе студено и мокро. После почна да се стича под яката му. Двамата излязоха забързано навън и тръгнаха стремително по тротоара. Рейд я погледна.

— Хареса ли ти речта ми, миличко? — попита ласкаво Грейс Люси, след като я взе насила от ръцете на Рейд.

— Трябва ни поправка — възкликна Люси. — Трябва ни гласуване!

— Така е по-добре, миличко — извика Грейс и я прегърна силно. — О, скъпи, Рейд, имаш домат по сакото.

— Грейс, трябва ли да я учиш от малка на тези работи — простена Рейд. — И по чия вина имам домат на сакото?

Тя примигна невинно, наведе се и го целуна.

— Ами, не знам.

Той я прегърна.

— И като си помислиш, че аз смятах, че ще си стоиш вкъщи заради детето.

— Ах, ти, негоднико — възкликна тя.

— Хайде да не се бунтуваме една седмица — предложи той.

— Добре — съгласи се тя.

— Трябва ни поправка! — извика Люси. — Тате, и аз искам да се бунтувам!

Рейд изстена.

Информация за текста

© 1989 Бренда Джойс

© 1999 Антон Даскалов, превод от английски

Brenda Joyce

Violet Fire, 1989

Сканиране: ???

Разпознаване и начална редакция: Xesiona, 2009

Редакция: maskara, 2009

Издание:

Бренда Джойс. Виолетов огън

ИК „Ирис“

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14721]

Последна редакция: 2009-12-20 15:49:03

1

суфражетка — жена, която се бори за равноправие, а в случая — за правото на жените да гласуват. — Б.пр.

2

филистимляни — (библ.) враждебно на евреите племе, чийто вожд, гигантът Голиат, бил победен с хитрост от малкото еврейско овчарче Давид, който по-късно става могъщ цар на своя народ. — Б.пр.

3

Аболюционисти — борци за свободата на негрите — Б.пр.

Content

Бренда Джойс
Виолетов огън

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Епилог

Информация за текста

1