Силвия Дончева

360 градуса преди края

И тъй, бъдете съвършени, както е И тъй, бъдете милосърдни съвършен и Небесният ваш Отец, както и Вашият Отец е милосърден.

Матей, гл. 5-48 Лука, гл. 6-36

Всичко това се случи преди много, много Завъртвания на голямата Двойна Спирала, тогава, когато ние още бяхме хора и нямахме и най-малка представа за същността на Всемира — Живот, състоящ се от множество спираловидни завъртвания едно в друго, устремени все нагоре. Тогава ние дори и не подозирахме, че на определени периоди всеки кръг от тази огромна и безкрайна Спирала се преместваше с едно ниво нагоре и по този начин променяше и формите на живота в себе си. След всяко такова Завъртване Всемирният Живот се измянеше и ставаше все по-съвършенно любящ, все по-сложен и многообразен, а жителите му поемаха все по-нови и по-големи отговорности към себе си и към останалите зад тях. И така постепенно всички звена от Спиралата вървяха и вървяха напред, докато за всяко дойдеше съдбоносния момент да се изкачат достатъчно високо, за да се превърнат в истински покровители на Живота като Нас. Ниел Великите творци на Живота, създаден с Любов, и нашите най-добри помощници от Съвършените, единствени осъзнаваме цялата Спирала, а дори и това, което е зад нея. Затова и върху на с преди всяко следващо Завъртване натежаваше и отговорността от сътресението на Промяната. Ние, Великите бяхме тези, които подготвяхме Живота за последващия скок и ние бяхме там, където той се появяваше и там, където все още се зараждаше. Ние бяхме тези, които обгръщахме с търпение и всепоглъща любов Хаоса и Тъмнината, за да намерим зрънцата Съвършенството и да ги облъхнем със собствения си живот. Ние бяхме тези, които постоянно вдъхваха чрез любовта си Жизнеността в ниските полета на безкрайност, твърдост, неподвижност и студенина.

Ние, Творците на Живота във вечната борба с Общата Стихия, т.нар. Втора Огледална страна на Нашата Спирала, трябваше с любов и всеотдайност да отглеждаме и възпитаваме Безкрайния Велик Живот. Това е сега, но било е време, когато дори след няколко последователни Завъртвания на Спиралата не се е откривала възможност за оформяне на нови Съвършени — помощници на Великите творци, които да осъзнаят и да поемат с любовта си контрола на формите отдолу. Било е време на застой, когато след няколко поредни опита най-сетне усилията на нашите водачи дали резултат. В Кълбото, в нашата Вселена, само кръг от Огромната Спирала, Те ни бяха изградили нас — Хората — Създания, способни да съзнават Любовта на Живота, крепяща Всемира. Оттогава мечтаеха да ни превърнат в техни помощници, а по-късно и в Творци на новите животи като тях Самите — Най-Велики. И тогава в онова далечено минало, когато наближаваше новото Завъртване, чрез което Хората трябваше да се превърнат в Съвършени, а Спиралата да запулсира под новите вибрации, Вселената ни се обърка. Ние, тогавашните Хора, намиращи се в нея, се оказахме ужасно неподготвени за етапа си на Съвършенство. И щяхме да загинем, ако не успеехме да усвоим преди Завъртването енергията на мисловните полета. Без контрол над Мисълта си Ние нямаше да можем да издържим на мощните вибрации на горното поле, в което Спиралата се готвеше да ни отпрати. Беше час на катастрофа и то не единствено за Нас, защото животът в нас не можеше да си отиде просто ей-така. Нашето нехайство щеше да погуби всички, защото другата страна на Двойната Спирала — Стихията, беше винаги нащрек и мигновено при провал на Любовта щеше да налезе в галактичните ни светове. Тя с устрем щеше да се втурне и чрез нас да унищожи Първата, нашата Спирала, а ние да се върнем с милиони кръгове назад, още преди живота ни да се е зародил и да е покълнал…

Затова беше време на върховно изпитание за всички Нас — Отгоре и Отдолу на нашето Кълбо — Вселена, за всички, където пулсираше всемирния т Живот. Борбата беше страшна и Стихията дори успя да се установи в нашите селения, но ние все пак опазихме Живота, защото именно тогава се оказа, че Ние — Хората вече бяхме Съвършени, макар и да не осъзнавахме това.

Пред лицето на огромната опасност и сриващата се Вселена ние успяхме да направим последната си стъпка като хора и да освободим силата на Любовта, градяща нашите мисли и сътворяваща Живота долу. Една пазителка от древността на Вселената — Кълбо, един пилот, един магьосник, Манас и един професор по история на онзи свят, заедно с тогавашните Съвършени, днес Велики като нас, Ни спасиха, а заедно със нас и нашата Вселена, и Двойната Спирала — Всемира на съграждащите с Любов.

1 глава

Сънят отдавна беше завладял подсъзнателните процеси в мозъка на младата жена и вече от няколко минути бавно се просмукваше към будното съзнание, обсебвайки и мислите и. Ярки картини, както винаги се сменяха шеметно и разкриваха една след друга последователните сцени на вече до болка познатите финални ситуации и личности. Видението щеше да прекъсне на точно определеното място, след което моментално щеше да дойде и събуждането. Но Анита знаеше, че дотогава има още време и затова трябваше да продължи да наблюдава събитията в съня. Ето пак виждаше в полузаспалото си състояние ярките отблясъци на древната пустиня, осезаемо чувстваше силата на слънцето и долавяше парещите му лъчи му дори и в храма. По-същия начин по-ясно дори от най-реалната действителност тя дочуваше и бавните напеви на поклониците и най-вече тихият, почти безплътен глас на Бога. Предсказанието му вече беше пред своя край. Тя щеше да го чуе минута преди да се събуди.

Беше толкова отдавна, преди повече от двеста и петдесет века, някъде далеч в пустотата на времето, в отминали и мрачни епохи на насилие, борба и жестока смърт. Беше от историята на първата обитаема Галактика, даже още по-рано от времето на първата човешка планета, от епоха, в която звездите са били нереални и непознати светове, а Вселената неподозиран свят. И въпреки това Анита знаеше, че всичко в този сън беше напълно истинско и всяка дума, мисъл или действие се бяха случили в историята, оставяйки следа в бъдещето на човека. Пробуденият мозък вече анализираше съня. Той сънуваше, но и същевременно мислеше наяве, беше на границата между реалността и неуловимата илюзия. И въпреки това картините бяха толкова живи, че вече дори и разбуденото и съзнание усещаше миризмите на благовонията, поддаваше се на унеса, обхванал мъжете в светилището и ясно чуваше познатите завършващи слова на Бога, които щеше да запомни и да пренесе в действителността. — Сине Мой, времето изтича, идва Моят Край, а от него Новото Начало.

Погледа си на Изток обърни към твоята изгряваща звезда, за да изпълниш мисията Моя. Така кръгът Си Божествен ще затворя, за да започна друг с Любов и Общност.

Дарил съм вече Сила, Власт и Мъдрост на Човека. Затова остава да го окрили последно Любовта, преди да стане Съвършен.

Поради туй обедини света, за да набележиш стъпките на пътя нов, на пътя осветен от Любовта…

Но помни Началото, понеже много пъти Слънцето от Изток ще изгрява Мойта сила в недрата на Земята съхранило.

Ще стане нужда тази Мощ от първите звезди, когато беше сътворен света, да се освободи преди човек да се изпълни с Любов, за да стане съвършен. Това е, което трябва да се помни, защото Моите Завъртвания, безчет са те…и никога не свършват. Помни навеки Пътя…сине Мой…

Думите заглъхваха все повече и повече, и гласът на оракула започна да утихва, докато съвсем изчезна. Заедно с него се загуби и Присъствието, Олтарът изстина и потъмня, въпреки че огънят под него гореше буйно. Амон си беше отишъл. Завинаги потънал във вечността, той обаче беше предначертал бъдещето и думите му бяха завинаги запечатани в главата на стройният воин пред светилището. Младият човек стоеше в пълен унес в центъра на малкия пустинен храм пред изображение на Върховния Бог, не виждаше и не чуваше нищо, напълно безразличен за света. Въздухът наоколо беше изпълнен с благоуханията на маслата, огньовете в триъгълните светилници горяха, топлината беше непоносима, но това сякаш въобще не го засягаше. Беше втренчил невиждаш поглед в символа на божеството, а устните му бавно повтаряха посланието, много, много време след като и последните думи на Бога бяха отлетели.

В храма на Светлината имаше още един човек. Той беше коленичил малко по назад и не беше облечен в бойни доспехи като сина на Амон. Тялото му беше изцяло обгърнато от дълга бяла дреха, финна прозрачна качулка обшита с истинско сребро, покриваше главата му. Беше много по-възрастен от младежа пред олтара. Но причината, поради която приемаше по-спокойно и естествено Откровението не се криеше в тази му напреднала възраст В очите му се виждаше Блясъка на отрано предопределената мъдрост и знание, присъщи на посветените в тайнствата. Тази вътрешна сила го правеше способен да наблюдава съвсем хладнокръвно Чудото, което ставаше пред очите му. Той не беше нито зашеметен, нито объркан и затова бързо разбра, кога разговорът между човека и Бога беше приключил. Изчака, колкото време сметна за необходимо и внимателно се обърна към своя къдрокос владетел. Гласът му излъчваше преклонение, но не вече към празния олтар пред тях.

— Господарю, продума тихо жрецът и сам се зачуди, колко странно звучеше човешкия му глас след Откровението, — Амон Ви дари с цялата си сила. Отсега нататък Вашият живот ще бъде Неговият Път, преди Той да си отиде…Анаксимандър замълча за няколко мига, защото младият човек дори и не помръдна, сякаш не го чуваше изобщо. Трябваше да продъжи по-властно. Гласът на жреца изпълни храма — Владетелю, Госпадарю, настоя той, — предопределено преди раждането Ви предсказанието се сбъдна. Сега трябва да вървите… Бъдете верен на съдбата си, защото Подкрепата на Амон е на ваша страна. Трябва да обедините човешкия свят и така да подготвите пътя на Богът на Саможертвата и Любовта Неговото време скоро ще дойде. Остава само един кръг, само 360 години…

Последните думи подействаха. Александър Македонски сякаш в миг се пробуди от унеса, който го беше обзел, въздъхна и бавно се изправи. След това също така леко свали от главата си символа на Амон — двата рога на Овена — Изток, и ги остави с благоговение над пламтящата жарава. Поклони се на своя божествен баща и заднишком напусна храма.

Дори не погледна към жреца; а навън, под ослепителната светлина на пустинята го чакаха неговите хетайри. Бяха изпълнени със страхопочитание и решителност, убедени в силата на предсказанието. Лицата на всички бяха обърнати на Изток, там накъдето сочеше меча на Александър и където те щяха да го следват докрая, него — сина на Бога, на Слънцето — Амон.

Лицето на завоевателя вече не излъчваше странната одухотвореност, която го озаряваше в храма, а беше станало сурово и властно Сега той беше Господарят и светът трябваше да му се подчини по пътя към новата епоха:

— Западът ще срещне Изтока и те ще се съединят в едно чрез вас, защото това е, македонци,…последната воля на моя повелител, на великия Амон — извика той — И вие знаете, че този меч, направляван от силата и мъдростта Му ще извърши предопределеното сега.

Диви възгласи посрещнаха тези думи и скоро само жреците останаха в това самотно и свещенно място в очакване на бъщето възвръщане на Александър. Защото1 само те знаеха, че той ще се върне тук след смъртта си — в това последно убежище след изпълнения дълг. Но сега това нямаше значение, важно беше само посланието на Амон. Това беше и последната мисъл преминала от съня към напълно будното съзнание.

Анита Фалкон Бел усети как картините се замъглиха и образите от миналото се преляха във все още неясните очертания на истинския живот. Събуждането предстоеше и само след секунди очите и щяха да се отворят. Щеше обаче да остане онова непреодолимото чувството за недоизказаност и съдбовност, което щеше да владее съзнанието и през деня. Анита беше вече будна, но току-що преживяното на сън щеше да продължаваше да я изпълва и за напред със странни мисли и чувства. Настанени в малко кътче в главата и, съноведенията щяха да останат и неуморно да следят всеки нейн помисъл и действие.

Анита нямаше и представа защо всяка нощ от две години насам сънува тези еднакви сънища, но беше убедена, че всичко това не е случайно. И не можеше да не е така, защото беше доказала, че всяка дума от тях се бе произнесла вече в миналото, и всяко действие се бе осъществило. Тя отдавна беше проверила всяка подробност от необикновените си сънища и беше установила, че събитията в тях са точни и напълно автентични.

Освен това никой в нейното време не вярваше в случайните сънища. Повечето хора съзнателно ги програмираха и не допускаха никаква случайна информация до съзнанието си. Анита, разбира се, не правеше изключение и дори беше една от най-добрите. Напоследък обаче това никак не и се отдаваше и историческите картини продължаваха да се повтарят с неумолима последователност нощ след нощ, ярки и обсебващи, все по-настойчиви с посланията си.

Анита отдавна забрави често сънуваните преди това морски случки от родната Хирон, престана да се завръща чрез съня и в детството си, спря дори да съпреживява миналото си; вече дори не анализираше и настоящето, когато то я затрудняваше. Беше толкова объркана, че не успяваше дори и за миг да извика в главата си прекрасните залези на сегашната Алтея, далеч в миналото останаха и чудните сънища от пътешествията извън познатата Галактика на Разпръснатите светове. Не можеше дори да се наслади на ярките картини от момента на драматичното и запознанство с Майкъл и на чувствата от тази авантюристична, раздвоена любов. На практика откакто тези сънища започнаха никакво силно чувство или преживяване не беше в състояние да се задържи в добре тренирания и мозък.

Всъщност имаше и едно странно съвпадение. Тези необикновени и неконтролируеми сънища започнаха точно от момента, в който тя влезе в комисията по „Дългосрочно планиране историята на човечеството“ към Общността на Четирите Велики Обединени Светове — ОВОС. Анита често мислеше затова. Именно оттогава, от близо две години, сякаш някой целенасочено блокираше възможностите за самопрограмиране на сънищата и безцеремонно се включваше в мозъчната и програма.

Така беше и през днешния ден. И в него сънищата, както и преди, щяха да я преследват неуморимо. Те щяха да я наблюдават, да я изслушават и дори да се намесват в разговорите като преценяват решенията и. — А разговорът ми с Военните по Глобалния проект, помисли си с тревога тя. Какво ли щеше да стане…Усети притеснението и отвори очи веднага очите си. Тъкмо навреме. Музиката изпълни помещението и един любим глас я прикани да става:

„Звездите нощни избледняха и смътни страхове отвяха

Тъй прекрасен е деня в ярките слънца облян.

Ставай, ставай вече ти, знаеш кой те чака вън.

Той е тъй нетърпелив и шумен, пълен с безброй идеи

Хайде ставай и върви имаш чуден ден пред теб.“

Анита се заслуша. Всички на Алтея играеха тази игра. Тя също. Всяка сутрин говорещият часовник, модулирайки различни гласове, подбираше произволно някакъв текст и я събуждаше съвсем нежно. Всички на шега тълкуваха по стихчетата своя ден. Беше забавно, пък и май днес някой щеше да я чака. Гласът беше на Майкъл, но него го нямаше. Щеше да се върне след ден, за състезанието. Какво ли можеше да означава това. Анита се събуди се окончателно. Бързо се изправи и като задвижи с това системата за проветряване и освежаване на помещението, се отправи към банята, където сензорите отдавна уловили алфа излъчванията на мозъка и, бяха приготвили вече басейна и уредите за подводен масаж. Щеше да се отпусне и да състави плана за днешния напрегнат ден в комисията.

Всъщност най-важното беше да се опита да намери общ език с двамата офицери от Обединеното Комнадване. Нещо, което не беше никак лесно, защото те имаха съвсем друг начин на мислене. И най-вече защото бяха далеч от миналото, в което тя беше специалист, а и нищо не разбираха от социално-математическия анализ, който позволяваше на историците да прогнозират сравнително точно бъдещето на света. За Военните значение имаше само настоящата и бъдеща безопасност на Вселената и поради това те не се опитваха да си представят в дълбочина историята на Човека, а още по-малко да си направят изводи за бъдещето му. За тяхната сравнително маломерна каста, /войната бе отдавна забравено явление/ съзнателното планиране на развитието на човешкия род се състоеше единствено в овладяване на новите енергии от поредния завоюван звезден свят. В противовес на това Военният клан трудно разбираше, че развитието може да върви и по друг успореден път, а именно чрез промени в психиката на самите хора Отвътре. Такова обаче беше мнението на някои от историците и социолозите, прогнозиращи бъдещето. Това създаваше и конфликтите между тях в Съвета на Световете. Противоречията се задълбочиха особенно напоследък, когато междузвездните кораби на флота достигнаха до края на гравитационната материята на Вселената-Кълбо и вече не се виждаше път напред. Развитието на човека забоксува и проблемът се превърна в заплаха, тъй като нямаше цели и стремежи. А се появи и още една космическа опасност, толкова ужасна, че дори и от Върховното командване не искаха да коментират възможностите от разразстването и.

В същото време се появи и нейната теория. Тя, проф. Анита Фалкон Бел, от Института на Разпръснатите светове, успя да докаже, че целта на човечеството е овладяването на най-могъщата енергия в Кълбото — Вселена, творческата сила на човешкото индивидуално мисловно поле.

Всъщност това не беше нова хипотеза, но само Анита Бел успя да изведе формулата за бъдещето развитие. За целта тя използва старата теория за Манасите като средство за психическото развитие на хората и чрез нея, в съчетание с историческите факти демонстрира, че именно усвояването на мисловните полета е целта на общото историческото развитие и основата за следващия цикъл на еволюцията.

Анита още от малка познаваше, макар и отдалеч, няколко от тези забележителни хора — Манасите. На родната Хирон те бяха в изобилие, а с един от тях — Андрей беше учила в последствие. Той беше и единственият, с когото се беше сближила, защото я беше спасил от едно неприятно премеждие на Земята. Иначе приятелствата с Манасите бяха невъзможни. Те твърде много се различаваха от обикновените хора. И сега добре си спомняше това странно преживяване. Намираха се на Първата планета, на Земята, във връзка с обучението си по древна история, от която Анита никак не се интересуваше. Затова, отегчена още от самото начало, разсеяно слушаше лекциите за Египет, мислейки си за съвсем други неща. Така неусетно, без да разбере се беше отклонила от обичайния маршрут на обиколката в храмовете на Слънцето в Карнак. Тогава именно попадна в онова, прилично на лабиринт нещо, от който не можа да излезе и където се въртя дълги часове, преминавайки от едно помещение в друго, без да намира изхода навън. Беше изумена, защото знаеше, че това не можеше да се случи. Храмът беше като на длан и на практика нямаше никакъв начин да се обърка. По едно време дори помисли, че сънува; единственото логично обяснение беше, че е попаднала на някакво друго ниво от постройката. Но и то нямаше как да не е известно на гидовете и учителите. Въпреки това обаче тя се беше изгубила по необясним начин, и и се наложи дълго, дълго да се върти из тези безкрайни, неповтарящи се, изпълнени с колони и древни надписи зали. На всичко отгоре, когато вече изморена до крайност, попадна в едно от поредните странни помещения неочаквано стената зад нея се затвори и тя се озова в едно абсолютно изолирано място, което вече беше истински абсурд. От това пространство нямаше никакъв изход, а всички стени на залата бяха равни и гладки като стъкло и дори въздухът не помръдваше от каквото и да било движение; тишината беше пълна и зашеметеваща, покоят — пълен. Не можеше да намери дори знак за пътя назад и в пълно отчаяние се въртеше между огромните стълбове, без да разбира абсолютно нищо. Отдавна се беше отказала от опитите да се свърже с някого отвън чрез джобният си видеозор. Той още в самото начало бе ше спрял, независимо, че можеше да осъществява с лекота връзки из цялата Слънчева система. На всичко отгоре не се откриваха и никакви камери или други съвременни съоръжения. Изолацията беше абсолютна и напълно древна. И тогава, когато тя реши, че е напълно загубена съвсем неочаквано се сблъска с Андрей. Оказа се, че и той съвсем неочаквано е попаднал тук секунди по-рано. Дотогава не се бяха познавали отблизо и тя не знаеше за необичайните му способности. Пък и като всички останали Манас той криеше това. Тогава обаче, в тази сюблимна ситуация му се наложи да използва енергията на мисълта си и така да прояви феноменалните си способности. Анита никога нямаше да забрави как удивена слушаше анализите му за храма и как макар и да знаеше, че тези хора не грешат, не взе на сериозно думите му. Всъщност и досега не вярваше на някои неща, които той каза тогава.

— Карнак е май по-голям отколкото изглежда — притесняваше се Андрей през цялото време. — Древните очевидно са създали една пълна илюзия, прикриваща добре цялостния строеж на храма. Ние сме минали през някоя от вратите, които водят до неизвестните тайни помещения.

— Не съм чувала за такива входове, не вярваше Анита. — Никой не е споменавал за такива скрити нива. А и при днешните технологии това е невъзможно, щяха да ги открият отдавна.

— Невъзможно е и да сме тук, стрелна я Манасът, но ние крачим като обезумели от часове из тези зали и това също не може да се отрече. Тя дори се стресна, защото знаеше, че Манасите са винаги доброжелателни, а този явно беше бесен и затова бързо се съгласи с него.

— Да, така е, но все пак, толкова хилядолетия…безкрайните разкопки…

— Не е споменавано нищо, но аз го почувствах още щом пристигнахме, затова се и отклоних от групата, — прекъсна я пак остро Андрей. — Първо си помислих, че греша, но ето, че наистина се оказах прав, размерите не отговарят на външните пространства. Пък и отдолу е празно…В този момент Анита почувства как агресивността му се стопява заедно с думите, той сякаш губеше сигурност.

— Празно, ти фантазираш нещо. Всъщност Анита не знаеше, дали при изследването на храмовете са били привлечени хора като Андрей, но от друга страна, това което той казваше не можеше да остане тайна толкова време. Беше най-малкото смутена, въпреки че досети, че най-вероятно това е добре охранявана тайна на Земята и на Военните. Андрей пак засилваше енергийните си усещания.

— Възможно е да направя малка грешка, разсъждаваше на глас той — но тук определено пространствата не съответстват на външните си размери…Усещам го, празнотата наоколо е огромна, особенно отдолу…

— А не можеш ли да намериш изхода, входа през който сме влезли, или нещо такова…, — реши да бъде по-прагматична Анита, отказвайки се вече да мисли върху тайната, явно военна.

— Именно това се опитвам през цялото време, но се оказва трудно, — съгласи се Манаса, — защото тук всъщност има много входове. Намерих вече четири, но те водят …надолу. Ето пак…

Анита наистина виждаше как той от време на време се застоява на някое място, след което поклащаше отрицателно глава и отминаваше, а лицето му всеки път ставаше все по-тревожно.

— Да, надолу, където мисълта ми се спира от нещо много динамично, нещо с огромна енергия, което се променя много бързо и е твърде, твърде особенно. На всичко отгоре то ме усеща и се стреми да ме отклони от себе си и е доста… как да кажа. То е отблъскващо…Да, ние не сме желани тук долу… — Когато каза това, той вече изглеждаше пак несигурен и изплашен, а миг след това дори пребледня и се облегна олюлявайки се на една от стените.

Наложи се Анита да го подкрепи, дори да плясне няколко пъти по лицето му, викайки и името му, защото очите му започнаха да изразяват все по-голям ужас, а думите му станаха несвързани. Той и беше казал още в началото, че е Манас, но въпреки това нещата, които говореше, бяха странни, пък и този страх, нарастващ с всяка измината секунда. Тогава именно тя видя нещо, което изплаши и нея. Лицето на Андрей постепенно започна да се изменя, докато в един момент придоби израза на Унищожител. Очите и не биха могли да я заблудят, но съзнанието и отричаше този факт. Андрей не можеше да бъде Отрицателен Манас, защото общността ги убиваше още от бебета, а и ако беше такъв досега щеше да е срутил целия Карнак, дори да е съсипал Земята. Въпреки това Анита никога нямаше да забрави очите, които придобиха типичното отровно зелено изражение на Отрицателните Манас — Унищожители и как това смразяващо излъчване постепенно се смегчи и изчезна, отстъпвайки място на спокойния кафяв поглед на Андрей. В този момент той се натъкна и на изход. Имаше вид на човек, на когото някой току-що е посочил пътя, само и само, за да му даде възможност да излезе от храма. Този някой обаче не го харесваше, а и той също.

— Това нещо отдолу е силно и не желае да оставаме повече тук, избоботи той тежко. — Отиваме си. Изходът е там, — посочи една висока плочка върху стената до тях. Анита така и не разбра защо той избра точно нея. Всъщност се оказа, че това не е нито изход, нито врата, а просто част от малко пространство, което водеше навън в пустинята, озовала се изведнъж над тях. Изглежда, че без да осъзнават, бяха пропаднали едно ниво надолу в храма. Изпълзяха нагоре през този отвор и именно тогава Анита видя един Манас в действие. В момента, в който Андрей откри, че отвън е пустинята използва прослувутата сила на мисълта си и плочката над главите им се завътря нагоре към свободата. Анита проследи как той без ни най-малко усилие фокусира погледа си в центъра на плочата, която само леко заблестя и бавно се отмести нагоре. Изпълзяха бързо през получилото се отверстие, което той след това затвори по същия феноменален начин. Никога не разбраха как са попаднали в този капан и какво всъщност имаше под храма. По-късно обаче Анита дочу, че Андрей е останал завинаги на Земята, специализирайки древна история в Тива. Тя също така не проумя дали той криеше способностите си на Манас, защото беше в услуга на Военните или на някоя благотворителна организация или пък защото въобще не беше от Благодетелните. Не можа да забрави погледа му на Унищожител и това, че след случката той многократно я караше да обещае да не разказва за храма на никого. Нямаше и помен от благородството, с което се отличаваха Манас. Странно беше, че и по-късно той остана на майката — Земя.

Всъщност това премеждие не премина без последици и за Анита Бел. Именно заради видяното в лабиринта на Карнак тя разработи теорията си за необходимостта от тоталното овладяване на творческата енергия на индивидуалните мисловни полета.

Тогава Анита Бел за почна отзад напред. Като изхождаше от факта, че Вселената е основана на енергията и скоростта на разпада на светлинните процеси, тя доказа, че границите на този свят могат да бъдат прескочени и напълно разбрани единствено на основата на енергия, която е по добна на светлинната и е нейна разновидност1, но от по-висок клас. Тази енергия също като светлината трябваше да има незначителна маса и тегло и да не се влияе от гравитацията на огромните материални тела в пространството, а също така да се възпроизвежда чрез един минимален разход на енергия. А всички знаеха, че такава енергия имаше във Вселената, но че тя се освобождаваше само при протичане на мисловните процеси в човешкия мозък. Доказателството за силата на мисълта бяха и Благодетелните и Унищожителните Манас, които в последните векове рязко бяха увеличили броя си във Вселената. Затова колосалната енергия на човешкия мозък, несравнима с нищо друго трябваше да бъде овладяна и използвана, защото в противен случай човечеството щеше да се провали на прага на с обствения си свят, както сочеха неумолимите общи анализи.

Само през последните двадесет хиляди години светът се беше развил невероятно много в областта на техническата мисъл, и в настоящия момент съществуващите няколко милиарда Галактики не представляваха някакъв особен проблем пред човечеството. Известният космос от края на двадесети век — началото на Разгръщането, се бе променил до неузнаваемост и беше станал напълно човешки. И нищо чудно — оттогава бяха минали повече от двеста и тридесет века и човекът беше достигнал до края на светлинната Вселената, т.е. до края на познатите светове от звезди и планети, образуващи Галактики и мегасветове. Бе овладял почти всички видове енергийни източници, които бе срещнал по пътя си и бе стигнал до степен на прекомерна презадоволеност и неограничено жизнено пространство. За тези векове само човека не се бе променил кой знае колко. Заобиколен от супер технологии той не осъзнаваше същността си като част от Вселената — природа и живееше сякаш извън и отстрани на познатия свят. Като пълни господари на този свят хората вече с надежда гледаха и извън пределите и, макар да предусещаха, че затова ще им е нужна огромна вътрешна промяна. Разбира се имаше огромен напредък в развитието на някои психични методи, но това не бе занимание за мнозинството. Хора като Анита бяха изучили Изкуството да владеят емоциите си, да контролират и програмират сънищата си, да регулират потоците енергии на кръвообращението и нервната система, да контролират здравето си и даже да улавят с голяма точност други мисли, според степента на излъчването им, но тези процеси не можеха да бъдат пресъздадени и обяснени научно. Занимаващите се в тези направления, заедно с т.нар. Манаси нямаха достатъчно пристиж в обществото и минаваха за чудаци, особенна категория сред всички Светове. Всъщност те бяха забележителни хора, които се деляха на две категории. Едните бяха неизбежно силно набожни и със специфична ценостна система. Не отказваха помощ никога и на никого, не критикуваха нещо или някого, обичаха другите даже и когато ги нараняваха и обиждаха, бяха готови дори да жертват живота си, защитавайки всяка форма на съществуване. Бяха странни, жертвоготовни, любящи и раздаващи се същества с огромна сила и мощ, която обаче дори те самите не можеха да обяснят. И най-забележителното беше, че всичко това те постигаха с минимален разход на енергия. Изследванията върху тези хора доказваха спонтанното и по тяхно желание образуване на огромни енергетични маси около мозъчните им полукълба, но без изпомпване на някакви значими енергии от околността. При това тези мисловни полета се зараждаха и задържаха около тях съвсем съзнателно и винаги се различаваха според предназначението си по сила, скорост и интензитет. Същевременно странното беше, че самия организъм на отделния Манас не губеше повече енергия, отколкото при каквато и да е друга интензивна интелектуална дейност. Т.е налице беше минимален разход на енергия при максимално осъзнати резултати, и то при скорост по-висока от тази на несъзнателния и неконтролируем светлинен лъч. Проблемът обаче беше, че нито една теория не можеше да си ги обясни, тъй като противоречаха на закона за запазване на енергията на света и нямаше подобен аналог във Вселената. Тези постижения бяха единствено приоритет на надарения по незнайна причина с тази способност човешки мозък. На всичко отгоре никой не можеше да програмира кога щеше да се роди поредния Манас, нито кое отличаваше мозъка на един такъв феномен от мозъците на останалите хора. На вид те напълно си приличаха.

Разбира се, през последните двеста и тридесет века хората постоянно се опитваха по всякакви позволени, непозволени и дори зловещи начини да създадат изкуствен интелект, равен на човешкия или поне добижаващ се до него, но така или иначе никога не успяха. Връх в тези достижения бяха и си оставаха само масовите роботи от сериите Рем, които бяха само на вид съвършени хуманоиди. Те служеха прекрасно на всеки човек, усвояваха непрекъснато нови навици, знания и похвати, улавяха чувствата и дори мислите на господарите си, но не можеха да измислят нищо ново. С една дума те бяха прекрасно отражение на хората — един вид доста усъвършенствани като бързина на реакциите и вид човешки същества, но когато от тях започваше да се изисква нещо творческо те блокираха. Никога не достигнаха до т.нар. интуитивна, духовна страна на човешкото същество, която и го караше да достига до най-гениалните си мисли. С една дума те никога не станаха хора и не сътвориха нищо — дори една най-дребна вещ или идея. Решенията и действията им бяха напълно предсказуеми, реални и подчинени на железните правила, заложени в гените им. Дори и тези от Ремовете, които бяха създадени от съвсем естествен човешки материал по-късно губеха човешките си качества и най-вече чувството си за съзидание и любов. На всичко отгоре и никой от учените не можеше да предвиди и отклоненията при някои от хората, които пораждаха Унищожители — Манас. Чудовища, създали огромни натоварвания на някои галактични светове. Тези Манас бяха от втория тип и за разлика от другите използваха енергия на мисълта си за тотално разрушение; единствения начин за въздействие върху тях беше тяхното елиминиране, често с цената на цели звездни светове, които се подлагаха на карантина и в последствие бяха изпепелявани.

Именно поради наличието на Унищожителите теорията на Анита Бел, не намираше добър прием в Общността. Обръщаха и внимание единствено, защото някои неща от първите и прогнози се сбъднаха неумолимо и точно, а и защото човечеството беше изправено пред нова космическа опасност, за което нейната теория също даваше добра алтернатива. Всички знаеха, че човешката история беше всичко друго, но не и плавно развитие. Тя беше една нескончаема поредица от кризи, противпоставяния и нови начала. А от дълго време такива събития нямаше, като се изключваше появата от време на време на тези демонични Манас. И затова анализите показваха предстоящ огромен космически сблъсък или катастрофално природно бедствие от вселенски мащаб. А някои от мрачните прогнози на проф. Бел вече се бяха сбъднали. Факт вече беше предположението и за съществуването на огромни полета от антигравитация по краищата на светлинната Вселена. Вярно, че те не бяха стари, както беше предсказала тя, а се зараждаха в момента, но вече създаваха огромните неприятности, които тя също беше предсказала. Тези полета вече повече от две години изникваха неконтрулируемо почти навсякъде по границите на галактиките в Периферията и поглъщаха бавно и настойчиво някои малки части от Вселената. Именно поради това Военните бяха силно впечатлени от Анита и общуваха с нея. Но понеже не бяха съгласни с идеята и, че енергиите в падините са от типа на мисловните нива на хора-Манас и могат да се контролират от тях, приемаха предсказанието като някаква случайност, като същевременно бавно го изследваха. И точно тогава, когато Анита пристигна в Субуниверситета на Алтея, за да работи по проблема се появиха и тези странни, незавършени и неподдаващи се на контрол и обяснение, сънища. И до този момент тя не можеше да си ги обясни. Продължаваше да мисли за тях през цялото време независимо дали беше в работния си кабинет или в байсейна, на заседание на някоя комисия, или на безгрижна разходка край Вавилон.

Ето и сега, когато водата бързо и неусетно изпълваше тялото и със свежест и даваше оптимистичен оттенък на мисълта и, виденията отново присъстваха и смущаваха всяко нейно действие. Дори плавните движения на тялото в басейна и отпускането върху повърхността на водата не и създаваха усещането за спокойствие и наслада, още повече че игривите слънчеви отблясъци и шума на падащата встрани вода от водопада още повече засилваха спомена за пустинята и храма на Амон. Всъщност вече беше време да излиза. Чарлз щеше да пристигне всеки момент и явно трябваше да се примири с постоянната си умора.

Анита излезе от байсейна и меката хавлия ласкаво обви раменете след което покри цялото и мокро, леко възбудено от движението и масажите тяло. Това беше сигнал за начало на информацията за времето и препоръките за най-подходящо облекло от собствения и гардероб, а също така и за избор на съответния парфюм, издържащ най-добре на подадените атмосферни условия.

Всъщност Анита добре знаеше, че днес трябва да облече нещо семпло и много строго, което да подчертава стройната и фигура и най-вече формата на раменете и. Военните никога не гледаха по надолу от гърдите на хората за разлика от политиците, а нея обаче сега и предстоеше среща с хора, които можеше да впечатли със стегната стойка, прям поглед, отмерени движения и дрехи в черно-бяло-синята гама. Затова, без да се замисля много, избра сред предложените и дрехи рокля в тази тоналност. Допълни я с широк колан с голяма тока, а след това обу строги средно-високи обувки, като накрая се потопи и в облак почти неизлъчваш, но траен и напълно дискретен парфюм. Тъкмо успя да приключи, когато мелодичният глас на видеозора и извести за идването на служебния и транспорт Беше задължителен за всички членове на Общностните комисии с оглед безопасността им. Точно затова Анита проследи внимателно върху екрана на входа появата на удобното возило, създадено специално за нейните пропорции и изчака, докато поздрави Чарлз. В същия миг си помисли, че може и да се поразходи някъде преди да отиде в ОВОС. Беше и нужно да размисли още веднъж и да овладее притеснението си.

Възрастният шофьор внимателно спусна вратата на аеромобила и зачака светването на контролното табло, което съобщаваше, че пасажерът се чувствува комфортно.

— Кой маршрут ще изберете днес, мис Бел, подде той любезно, защото явно знаеше, че Анита не беше от хората, които се движеха по план. — Днес поради голямото струпване на делегации от Галактичните обединения, повечето направления са претоварени, продължааше той. — Никой не иска да се лиши от възможността на идване от космодрумите да се полюбува на най-пищния град във Вселената.

— В такъв случай и ние можем да им се полюбуваме, — отговори му съвсем неочаквано Анита. — Какво ще кажеш, Чарлз, за една малка сутрешна разходка из Вавилон Без друго искам да се разсея преди срещата с военните. Усмивката, породена от тази чудесна мисъл заля, лицето на Анита и подействува отпускащо и на Чарлз. Всъщност той не знаеше, че причината почти всяка сутрин да избягват пътуването по прекия път към ОВОС не се криеше само в младостта и неопитността на Анита. Тя от много време насам беше убедена, че е обект на особен интерес от някого или нещо и, че поради това винаги и навсякъде е следена. Искаше да се убеди и сега и затова веднага използва възможността да усложни максимално пътя си. Разбирасе желаеше и да се разходи. Така щеше по-дълго да наблюдава аеромобилите зад себе си.

— Откъде да мина, мис — попита отново Чарлз, учуден за пореден път от капризите на проф. Бел. — Може би ще предпочетете древната, музейна част, където са пренесени сградите от миналото на Старата Галактика. Аз, например, много обичам частта с пирамидите, които ми напомнят за пренасянето им преди време. Тогава писаха, че било толкова трудно, колкото и построяването им в древността, но това всъщност не е вярно. Беше адски по-трудно. Бях там, на кораба и изживях целия ужас на събитията.

— Бил си на лайнера, на „Ра“ — почти не повярва Анита, като го погледна с нескрит интерес. — Но това беше доста отдавна, Чарлз.

— Така е, защото и аз бях доста по-млад тогава, но и много от белите си коси дължа на този преход от старата галактика.

— Да, предполагам, че е било така — поклати с разбиране глава Анита, като се опитваше да си припомни нещо. — Била съм много малка — каза тя замислено, — но съвсем ясно си спомням вълнението покрай пренасянето пирамидата на Хуфу. Вълнуваше се цялата Вселена, защото имаше нещо много странно в това пътуване…

— Да, мис, пренасянето тук на тази пирамида беше истинско безуми е. Нея не можахме да я разглобим като храма в Луксор и трябваше да я пренасяме нацяло. Още при издигането и на борда на „Ра“ се оказа, че е много по-тежка, отколкото сочеха изчисленията. И досега никой не може да си обясни защо, но най-лошото беше, че и въздушният коридор трябваше да се подсили, за да поеме прехвърлянето на борда. С това обаче неприятностите съвсем не свършиха. С пирамидата на борда лайнерът трудно влизаше в хиперпространството, нещо, което не се беше случвало никога дотогава. „Ра“ на няколко пъти беше на границата на саморазрушението. Да не говорим за психическите отклонения, които настъпиха повсеместно, сред нас, екипажа.

— Ти затова ли не можеш да летиш повече Чарлз, заради пирамидата, Анита беше още по-озадачена. Тя знаеше, че Чарлз е летял на междугалактическите лайнери, но едва сега научи, че е един от екипажа на „Ра“ — лайнерът легенда и, че именно заради това е прекъснал кариерата си.

— Да мис, оттогава никой от нас не може да излита в открития Космос, — потвърди Чарлз и лицето му потъмня при този спомен. — Целият екипаж, който беше на борда на „Ра“ изведнъж получи натрапчиви и странни видения от миналото, които се оказаха неизлечими. Като най-странното беше, че се появяваха само в Космоса. Когато се намирахме на някоя планета тях ги нямаше, но в откритото пространство те ни обсебват и никой не знаеше защо. Положението стана безнадежно и оттогава никой от нас не лети, мис Бел. Както знаете, и „Ра“ не може да бъде използван, защото нито една електронна система оттогава не издържа допира до корпуса му. Не можеше да бъде управляван и остана неподвижен завинаги до пирамидата, погребан като някакъв исторически експонат, а беше най-добрия транспортен кораб във Вселената. Но най-странното, мис, е, че всичко това и досега е загадка. Нито Военните, нито физиците, дори и археолозите не успяха да разберат нещо. — Наистина всичко това и досега е една загадка, повтори замислено Анита. Думите на Чарлз и напомняха нещо. — Разпитваха ни, записваха виденията, сравняваха ги, анализираха ги и — нищо, установиха само, че са автентични, идващи от древността и толкова. Резултат не даде дори буквалното разнищване на пирамидата. Виденията останаха — завърши шьофьорът, а Анита вече не беше на себе, чула думите — автентични, идващи от древността. Приведе се ниско към седалката на Чарлз и почти извика в ухото му:

— Какво точно виждахте Чарлз Можеш ли да ми разкажеш за виденията — настоя тя. — Една жена, всички виждахме една жена, — отвърна и бързо Чарлз, почти стреснат от внезапния и интерес — Жрица някаква, казаха историците. На практика нищо особенно, но се появяваше постоянно и не можехме да мислим за нищо друго. Беше и ужасно красива, неземна, прелестна… — А каза ли ви нещо, правеше ли нещо или просто си стоеше така — изгаряше от нетърпение Анита. — Да, винаги едно и също, натрапчиво и откачено. Стоеше си там в съзнанието ни с малката си кристална топка в ръка и повтаряше ли повтаряше също като латерна" — Ще загубим връзката, ще загубим връзката, ще загубим връзката… Великите няма да знаят повече за нас, няма да могат да ни помагат и Стихията ще стигне до Кълбото. Не правете това, не го правете, не местете Хуфу. Недейте, недейте…"

— И нищо повече.

— Нищо, но беше постоянно, неуморимо и влудяващо. Изчезваше, когато бяхме на някоя планета.

— И никой нищо ли не разбра, Чарлз. — Анита беше изумена, описанието и напомняше нещо сънувано. Искаше да разбере подробности за жената — как е била облечена, къде се е намирала, как е изглеждала.

— Казаха, че е жрица, но никой не разбра истинския смисъл на думите и, тази връзка, Великите и стихията не говореха нищо на никого. Най-накрая предположиха, че вероятно уловяме в Космоса проекцията на някакъв древен защитен ритуал на пирамидата в етера. Според физиците той се е активизирал при пренасянето на пирамидата, поради натрупаната в миналото огромна психична енергия. Правеха аналогии с виденията около Карнак, а по-късно и във Вавилон.

— Да знам, знам за тези призрачни явления и, за това че никой още не ги е обяснил — съгласи се Анита Бел — но в твоя случай май е малко по-различно, Чарлз, защото видението винаги е било едно и също. Затова трябва да ми кажеш още по-подробно как изглеждаше тази жена, тази жрица — настояваше тя.

— Да, винаги беше една и съща. Изглеждаше нормално, точно като в древността. Много красива, изящна, облечена цялата в бяло, с посипани от сребро черни коси и изящна кристална топка в дясната ръка. Нищо друго.

Анита разбра. Чарлз не знаеше нищо повече, а и не трябваше да го измъчва, още повече че и образът съответстваше почти напълно на жената от сънищата и, това вероятно наистина беше Лития. Остана напълно замислена. Минути по-късно смени темата. Трябваше да се разсее, информацията беше прекалено сериозна.

— Ще отидем в Детския град, смени посоката Чарлз, ще видим Нуту и ще се повеселим малко. — Карай натам — посочи му тя южната част на Вавилон.

— С най-голямо удоволствие, мис, — усмихна се и шофьорът. Той също обичаше това място, а и се беше натоварил с неприятните спомени от младостта си. Зави по Цветистата лента.

Анита въобще не можеше да се отърве от мислите за виденията от „Ра“. Бяха сходни на нейните, беше възможно и сънищата и да се дължат на Карнак, там откъдето се появяваше тази жена… трябваше да провери. Сега обаче и предстоеше среща с Нуту, който най-добре можеше да я успокои преди срещата в ОВОС. Аеромобилът вече беше почти изминал краткия път по оцветената линия към Детския град. Пътуваха сами и само далеч за тях се забелязваха винаги редовно сменящите се еднакви маршрутни коли. Следяха ги неотлъчно и Анита рано или късно трябваше да разбере кой или какво се криеше зад всичко това.

2 глава

Бяха на път да се провалят, а един провал в някое от свръзките на СПИРАЛАТА се отразяваше крайно неблагоприятно и в ЦЯЛОСТТА и. Отнемаше много време, докато противоречията се изгладят и хармонията се възстанови.

Сега явно назряваше такъв момент на криза, защото Нещо качествено различно, неподозирано дори и във ВИСШИТЕ нива, ставаше в подчиненото ИМ звено. Затова беше необходимо СЪВЪРШЕНИТЕ спешно да обединят усилията си, да обобщят данните, които постъпваха от човешкото КЪЛБО-ВСЕЛЕНА и да вземат мерки. Това неминуемо щеше да забави процесите на собственото им развитие, но затова пък можеше да предотврати катаклизмът в СПИРАЛИТЕ.

Заседанието на Съвета на Съвършените

Напрежението и слабото излъчване на присъстващите СЪВЪРШЕНИ се усещаше навсякъде. И това беше, защото проблемът стоеше отдавна неразрешен, а те така и не намираха изход. Тревогата се предаваше във вибрациите им и чувствителността на излъчване на всеки един от тях губеше особената си променливост и сложност. Многообразието беше слабо. Връзките между отделните СЪВЪРШЕНИ бяха твърде отслабени, трудно се координираха и бяха сведени до един отдавна непознат минимум. В обстановката се чувстваше СИВОТАТА, съпроводена с бавни движения на чувства, с неясни усещания и объркани представи. Вибрациите на телата мудно се преместваха и още по-трудно се предаваха в околността. Всички бяха потиснати, загубили динамиката и цветовете си. Ярките преливания на светлата гама от спектъра, така характерна за тях като СЪВЪРШЕНИ се беше сменила със тъмни и безинтересни тонове, типични за периодите на липса на идеи и въображение. Единственото светло сияние сред тази сива маса се открояваше едва, едва и съвсем малко повишаваше общата чистота на трептенията, защото дори и то не беше с категорично яркия отблясък на решението и на новата насока. Неговият носител вероятно имаше някаква причина да бъде по-оптимистичен от останалите, но същевременно се колебаеше и светлината на вибрациите му, макар и ярка, не отиваше по-далеч от собственото му поле. Трябваше му време. Решението за действие щеше да дойде постепенно и избухването или не на бъдеща светлина щеше да покаже изхода от съмненията му.

СЪВЪРШЕНИТЕ наистина не знаеха какво да правят. Принадлежащи към високите полета на Първата СПИРАЛА от Всемира, те скоро бяха стигнали до онзи нов етап от собственото си развитие, когато трябваше да се научат не само да развиват максимално собственото си съзнание, но и да контролират и подтикват към все по-голямо съвършенство Нивото най-близко под тях, т.е. в момента те се учеха да поемат пълната отговорност и за другите. Така беше дошла и грижата им за човешкото КЪЛБО — ВСЕЛЕНА, което беше областта, разпростираща се на огромна площ под тяхния свят. Вселената вибрираше все още с бавни и тежки честоти, а обитателите и наречени хора, все още не осъзнаваха същността си и неотменната си принадлежност към Двете преплетени СПИРАЛИ на Всемира. В бъдеще обаче им предстоеше нова крачка напред в развитието — човешките същества трябваше да се присъединят към СЪВЪРШЕНИТЕ нива на осъзнаване на света. ВЕЛИКИТЕ дълго бяха работили върху това и сега, при предстоящото Завъртване, хората трябваше да се присъединят към СВЕТЛИТЕ като нови, този път ментални СЪВЪРШЕНИ. Това обаче самите хора съвсем не знаеха. Те дори не подозираха, че развитието в СПИРАЛИТЕ се контролира и всяка тяхна стъпка се следи и внимателно проучва от горните нива. Тези човеци дори не знаеха за основните Закони на Цялото — задължителни за всички, даже и за силите на другата страна, за Стихията — нар. още — Огледалото — Отражението — „Чернотата — Мрак“ — или Втората Спирала.

СЪВЪРШЕНИТЕ отговаряха за Хората отдавна, но напоследък с огромно огорчение бяха забелязали, че човечеството не се развива с необходимия очакван темп към ментално осъзнаване. Последният цикъл от тяхната човешка Вселена завършваше, а те не бяха усвоили последните уроци — не знаеха нищо за самите себе си. Менталните им полета, т.е. това, което ги отличаваше от всички други в СПИРАЛИТЕ, стояха неразработени и нивото им на приемане на Единството на Всемира беше ниско. Но истинският проблем се състоеше в това, че в пасивността си хората можеха да станат лесна плячка на Другата страна. В безразличието и инертността си те рискуваха да попаднат първо под по-тежките вибрации на долните по-разчленени и по-груби нива на собствената си светла СПИРАЛА, а след това да послужат и на силите на Мрака. Стихията отдавна се стремеше към срив в системата на Всемира, защото беше силна не в съзиданието, а в хаоса. Затова Мрачните винаги използваха Завъртванията на СПИРАЛИТЕ да осъществяват злокобните си намерения. И Сега пред промяната отново се бяха раздвижили, предусещайки възможността за бъдеща власт. Хаосът, който можеше да настъпи при разкъсване на някое от звената, щеше да позволи на „Чернотата — Мрак“ да погълне Първата Спирала и да установи господството си във всички светове за огромен период от време напред, чак докато равновесието отгоре се възстановеше пак. СЪВЪРШЕНИТЕ вече с ужас бяха забелязали активността на НЕДОСТОЙНИТЕ, намиращи се успоредно до тях. Хиляди от ПОЛЗВАТЕЛИТЕ /те паразитираха върху енергията от долните нива и бяха както всички останали Тъмни, огромни, много плътни и най-вече лесно привличащи енергия и маса същества/ също се бяха концентрирали на големи групи по Границите, най-вече покрай тунелите между Завъртванията на Първата СПИРАЛА. Разрушителното им съзнание беше насочено към Вселената — Кълбо, което те също проучваха и чийто обитатели неистово ги привличаха със силните си, но нереализирани ментални полета.

СЪВЪРШЕНИТЕ знаеха и за заповедта на Единствения ПОГЛЪЩАЩ за въздействие върху менталното развитие на хората и обвързване със силите на Мрака. Тъмните разчитаха самите човеци да им отворят вратите на Вселената и в бъдеще да я превърнат в нова среда за развитие на нови Ментални ОБСЕБВАЩИ. Наблюдаваха и от дълго време как тази повеля се изпълняваше от хилядите ЗАСМУКВАЩИ, ОБЪРКВАЩИ, ЗАВЛИЧАЩИ и ПРИТЕГЛЯЩИ групи на Мрака. СЪВЪРШЕНИТЕ от дълго време наблюдаваха как Тъмните използваха свръхразвитите умствени сили на отделни хора и им подсказваха чудесни идеи за овладяване енергията на Космоса, насочвайки ги вън от целта им да развиват самите себи си. Те с ужас виждаха как Злото надаряваше хората и с невероятно мощни, надчовешки мисловни полета с разрушителна мощ. Тези Унищожители-хора по-късно се обръщаха срещу собствения си свят и го рушаха до момента, в който и те не загинеха под ударите на останалите си събратя. По-късно Поглъщащите се научиха да привнасят такива сили и у новородени деца, подчинявайки духа им на логиката на стеснението. Така тези деца вече можеха единствено да рушат и да убиват, домогвайки се до власт и слава в човешкия свят. СЪВЪРШЕНИТЕ, разбира се постоянно опитваха да се противопоставят на тези тенденции като много преди намесата на Поглъщащите се стремяха да усъвършенстват менталните склоности на някои хора към градивност и любов. За съжаление обаче много малко от самите хора притежаваха необходимите данни за такава положителна намеса. Но най-лошото оказа, че останалите хора също им им пречеха и не ги разбираха. Така например преди известно време бяха успели да съдзадат една голяма група от т.нар. Благодетелни Манас, но след време самата човешка общност се опълчи срещу тях. Школата на Шуковски загина. Така дори самите СЪВЪРШЕНИ дадоха път на силите на Мрака. Поглъщащите използваха отчаянието на част от тези свръхразвити хора и ги превърнаха в едни от първите Унищожители. Останалите бяха изолирани от самите хора и останаха някакво незначително малцинство. По-късно пък човечеството намери свой изход от безизсходицата с децата на Мрака, като всички системи, където се появяваха възрастни Унижощителите, бяха изпепеявани, а децата с такива наклоности убивани. Така усилията и на Съвършени и на Поглъщащи се обезсмисляха, но и развитието на човечеството не напредваше, което даваше по-скоро нови надежди на Втората Спирала, отколкото на Светлата страна.

Затова дискусията на Съвета се водеше отдавна. Всеки един от присъстващите беше доказал, че е положил максимални усилия за развитието на Кълбото — Вселената точно по плана на Великите Творци. Въпреки това Кълбото вървеше по неконтрулируеми пътища на развитие и не се съобразяваше ни най-малко с предстоящото Завъртване на СПИРАЛАТА. Хората щяха да се окажат неподготвени за новото си положение и с ниските честоти на вибрациите на мисловните си полета нямаше да съумеят да се адаптират към по-усложнения и ускорен свят, в който Всемира щеше да ги запрати. Загивайки, те щяха да послужат за храна на Стихията и СЪВЪРШЕНИТЕ щяха1 да се провалят. Те отговаряха пряко за хората, а бяха загубили контрола си над тях. Нещо повече — напоследък загубиха връзка и с Великите нива над тях и нямаше, кой да им помогне. И там ОТГОРЕ бяха обхванати от някакво странно и необяснимо мълчание. Затова говореха и тежките, обемисти и неясни послания, които преминаваха напоследък през света на СЪВЪРШЕНИТЕ. Информацията беше предназначена за Кълбото и за хората, но те СЪВЪРШЕНИТЕ не можеха да я разберат. Виждаха само, че тези съобщения бяха накъсани части от различни исторически етапи на човешкото развитие. Улавяше ги една жена, наречена Анита Фалкон Бел, която обаче за всеобща изненада не реагираше на съдържанието им и също като тях не ги разбираше.

Затова и сега за пореден път Ясна Светлина от клона на Лъчистия Спектър се опитваше да разясни положението, но чувствителните и мисли /емоционалното осъзнаване беше силната страна на Съвършените/ вървяха трудно. Бяха сухи и вяли, а и излъчванията на тялото — също. Гласът и беше почти затихващ. — Мисля, че данните за досегашните ни действия след всичко обсъдено досега, са ясни на всички… — Тя въздъхна, в същия момент и нюанс на дълбоко отегчение се разнесе в околността, карайки и останалите да потрепнат от тази сивота. Безнадежността ги заливаше с всяка нова дума.

— Установихме наличието на странни сигнали в Кълбото, — редеше безучастно Ясна, — които се появяват тогава, когато Анита Бел има връзка с Висшите нива на СПИРАЛАТА, за която тя, като всички хора няма никаква представа. Направихме и многократни опити да разберем смисъла и значението на тези послания, идващи от ВЕЛИКИТЕ, но всичко беше безуспешно. Нито ние, нито хората знаем за какво става въпрос. Явно дълго време сме се заблуждавали относно способностите на хората за контакт с нас и за силата на Любовта им, а оттам и на градивната им мисловно-логическа дейност. На практика се оказва, че те въобще не разбират своето място във Всемира… А най-лошото е, че загубихме и връзката с нашия представител във тяхната Вселена, с Лития.

— Да, откакто хората направиха оная глупост с пренасянето на нашата свръзка от Земята на другото място… — чуха се много от гласовете на Съвършените. Те още не бяха преодолели стреса от този удар. След пренасянето на огромната пирамида те съвсем загубиха представа за случващото се в Кълбото — Вселена. Освен това бяха оставили Лития без помощ и подкрепа, а това можеше да повлече към бездната и целия и роден Спектрален клон.

— Възможно е обаче и ние да грешим — Някой беше решил да разведри насторението. Мрачните чувства не трябваше да заливат Съвета, особенно преди вземането на някакви решения. — Може би ние не реагираме правилно, защото както знаете за грешките на по-слабите са отговорни по-могъщите, т.е. ние. Това предизвика леко оживление сред другите и цветовете им просветнаха за миг, но всъщност и това им беше известно и ни най-малко не им помагаше.

— Да, да, — съгласи се Ясна Светлина — вероятно има грешки и от наша страна, но защото тогава и хората не са наясно със себе си и дори не улавят посланията на Великите, а Анита Бел, която ги получава не разбира нищо. Нима и начина на въздействие на Великите е неудачен. Това според мен означава само, че се е появил нов и необичаен процес в разватието на човешкото общество, неизвестен дори и на Великите Творци. — Да, не трябва нито и за миг да забравяме и, че силите на Хаоса не бездействат и че вече сред хората има т. нар. Манаси, които притежават мощни, сравними само с нашите емоционално-мисловни възможности. — иронията се чувстваше силно в излъчванията на Отражение на Светлината. — Както знаете до нас неотдавна пристигнаха сведения, че Унищожителите вече твърде успешно могат да се прикриват от силите за сигурността. Охраната на Вселената не знае до момента, че има няколко възрастни Отрицателни Манас — до онзи момент… Вие знаете, какво имам пред вид, — потъмня мисълта на Съвършения, не дръзвайки дори ясно да я изкаже на глас. След това обаче реши, че всички трябва да погледнат истината в очите и почти гръмко потвърди информацията — Говоря за трите деца на Мрака — Манфред, Андрей и Алисия, които от известно време действат в различни точки на Вселената като нови ОБСЕБВАЩИ. С тях хората няма да могат да се справят, защото не могат да ги разкрият, а после ще е късно, — завърши той.

— Може би Лития ще се опита да ги обезоръжи или да ги разкрие на Охраната, — не губеха надежда Съвършените.

— Напротив те могат да я погубят, — Отражение на Светлината беше краен в прогнозите си — В момента не знаем нищо за нея, а според последните данни единият от Унищожителите вече рови около Карнак и подозира нещо. Ако се убеди в правотата си информацията ще достигне до Тъмните и те ще получат пряк достъп до нас.

— Да, дори не можем да и помогнем, — помръкнаха и други Съвършени, от Сиянието на Синевата. — Може би се нуждае от нас и силата на излъчването ни.

Мълчанието стана всеобщо и угнетяващо. Никакъв трепет, нито каквато и да било друга реакция не се забелязваше. СЪВЪРШЕНИТЕ все по-ясно осъзнаваха опасността; безпомощността ги овладяваше, а Сивотата раждаше нова сивота. Бяха надценили развитието на КЪЛБОТО, бяха пропуснали много време и възможности за въздействие, а се сблъскаха и с нов процес в еволюцията на хората, непредвидим и непознат даже и за Великите Творци. И ако не се справеха и не използваха последните благоприятни предстоящото Завъртване щеше да помете и тях. Те обаче нямаха идеи. Всеки се беше затворил в собственото си енергийно поле, почти не приемаше и не излъчваше сигнали към другите, противно на унаследения стремеж към съвместно разрешаване на проблемите. Връзките бяха нарушени.

Единствено онова по-светло излъчване в средата се усилваше, противопоставяйки се на фона на залязващите излъчвания на останалите. Беше Вибриращ Възход от клона на Светлото докосване и положителните му светлини сияеха все повече и повече, показвайки нарастващата му готовност за действие. Цветовете и усещанията, излъчващи се от него, бяха все по-ярки и по-обнадеждаващи. В един момент те преляха към околните и той трябваше да покаже причината за това учестено вибрационно трептене. Всички усетиха прилива на положителна енергия и обагрянето на обстановката в свежи тонове. Зачакаха, защото отдавна жадуваха промяната и новия тласък, още повече че и прогнозите отдавна сочеха това. Сега, в момент на пълно отчаяние, всички Съвършени поеха с явно облекчение светлините, а в това време Вибриращ Възход бавно приемаше формата на човек. В чудесното съчетание на светлините започнаха да се забелязват отделните части на обитател на Кълбото — илюзия за тесни и силно прилепнали дрехи, за наметало, характерно за повечето от човеците, с които имаха контакт, и които имаха водещата роля в развитието на този муден долен свят, а накрая дори и някаква шапка. Съвършените не знаеха защо беше нужно това преобразяване. Чудеха се какво ли бе намислил този член от младия клон на Светлото докосване.

В това време той приключи външната си промяна. Все още се колебаеше и това се чувстваше в лъченията му.

— Аз смятам — промълви нежно и тихо той, като разпръсна и една по-ентусиазирана нотка на светлината около енергийното си поле, — че най-вероятно при тази обстановка ще се наложи да прибегнем до частична Материализация и разкриване на част от нашата самоличност пред хората, там долу. Нещо, което Огледалните не могат да направят никога, защото действителния им образ е твърде ужасен.

Почувства как мислите на останалите го обляха от всички страни.

— Не, не, не може да бъде, това е недопустимо, усещаше се натиск от всички страни…Какво си мисли той. Нарушава закона, …нима не знае Основното правило… Излъчванията бяха ярки и разгневени, можеха дори да блокират общото поле за възприемане. Въпреки това той продължи, като дори се опита да се изолира срещу влиянията им.

— Това може да стане въпреки всичко, — настояваше Съвършеният. — Знам и усещам, че тази материализация може да доведе до огромни неприятности и опасност от сриване на енергийните ни източници, до проблем с Великите Измерения и възможенсблъсък със Стихията, но това е единственият ни изход. В противен случай, страхувам се, ние сме загубени… Думите му предизвикваха нов взрив на напрежение. Съвършените вибрираха с толкова голямото ускорение, че само след миг енегетичния хон стигна допустимия максимум. Задействаха се дори системите за отлив на енергия, защото опасността от пробив в полето стана реална. Решение от този тип за преминаване в друга част на СПИРАЛАТА беше нечувано — противоречеше на Законите. Прехвърлянето щеше да бъде съпроводено не само с непредвидим разход на енергия, но можеше да застраши и съществуването на материализиращия се. Нещо недопустимо, защото основно правило в техния свят беше абсолютната непрекосновеност на живота на всеки от СЪВЪРШЕНИТЕ. Разрушаването, дори и временно, на формата на някой от тях, водеше до нарушаване хода на историята и се отразяваше неблагоприятно и върху Горните, по-висши нива.

Техният поток през Спиралите се отличаваше със свръхразвитие на съзнателния емоционален живот и достигане на съвършенство във Формите и Пропорциите. Всъщност такива нямаше и тъкмо в това се състоеше техния принос. Никой в Спиралите преди тях не беше развил толкова гъвкави, непрестанно променящи и способни да приемат живота форми. СЪВЪРШЕНИТЕ притежаваха невероятна градивност на емоциите, а и можеха да влизат и във връзка с ЦЯЛОТО, с двете СПИРАЛИ, така широки и тежки долу и така ефирни, бързи и леки във висините си. Това им помагаше да вземат най-правилните решения за себе си и да се развиват по един твърде плавен, линеен път. Единственият проблем бяха енергийните източници. Те си набавяха енергия от всичко, което се намираше около тях и което те разграждаха. Отнемането на тези вълни обаче лишаваше околното пространство за дълго време от самостоятелност и способност за собствено развитие, поради което използването на ресурсите беше строго контролирано. А едно прехвърляне извън границите на техния свят към Кълбото — Вселена щеше да изиска колосални източници на енергия и щеше да доведе до изразходване дори и на резервите. Вибриращ Възход естествено твърде добре знаеше това, но въпреки това беше решил да отстоява идеята си докрай.

— Всъщност аз съм решил за себе си един важен въпрос и смятам, че той ще намали емоционалните Ви терзания. Просто трябва да ме изслушате докрай.

В същия момент почувства вълната на облекчение и преди да се учуди, сам видя, че с необяснимата си вътрешна убеденост беше провокирал едно много мощно излъчване на Златен Лъч от собствената си същност. Той именно беше стреснал останалите и ги беше успокоил за секунда, защото появата му беше сигнал за предопределеност. Въздействието беше толкова силно, че дори групата на Сиянието на Синевата промени. Бяха му приятели и най-бързо бяха почувствали правотата му.

— Може би наистина е по-добре да почувстваме мислите му, явно знае нещо, усетете светлините му, те ни говорят най-добре, вижте Златния лъч, който никога1 не се появява без одобрение от Цялото, — мислите им все по-убедено прорязваха пространството. Жизнеността и надеждата пробиваха.

А Вибриращ Възход продължаваше. Вече имаше подкрепа, единението се оформяше.

— Аз отговарям пряко за Анита Бел, каза той и затова познавам хората добре. Мисля, че мога да се прехвърля в тунелите между ЗАВЪРТВАНИЯТА без особен риск.

Почувства леката тъмна ивица на съмнението, която бързо се мярна и стопи пред полето му. Не трябваше да допусне да се разширява и затова продължи още по-учестено — Както знаете, напоследък във КЪЛБОТО-ВСЕЛЕНА се появиха нови места, където загубите на енергия са незначителни и практически могат да се пренебрегнат. Следователно там съществуват условия на антивещественост и същества от нашия свят, изградени на основата на мощни високочестотни емоционални етерни енергийни полета могат, спокойно да издържат. Пребиваването в едно такова място ще позволи на нашия представител да влезе в контакт с Анита и да разреши проблема с посланията от Великите Творци.

Положението сякаш беше овладяно. Всички енергично обменяха мислите си и излъчванията им се установиха около един постоянен макар и висок праг на напрежение. Лъчите бяха крайно разнообразни, от светлите щастливи тонове на Сияйните, до гневните, почти мрачни тонове на стария Спектрален клон. Вибриращ Възход трябваше да настоява. Тази мисъл усили собственото му лъчение и го насити с нови още по-ярки тонове… Златният лъч пак засия в пространството. — Прехвърлянето в областта на антигравитационните падини ще доведе до пряк контакт с хората и ние директно можем да ги подготвим за прехода към другото по-широко ниво на развитие. Освен това ще възстановим и прекъсната връзка с Лития и можем директно да се противопоставим на силите на Обратната страна.

Вибриращ Възход беше все по-настъпателен. Усещаше и новата вълна на облекчение. Беше обгърнала и останалите.

СЪВЪРШЕНИТЕ винаги можеха още в самото начало да проверят правилността на дествията си като наблюдават отражението на емоционалните си вибрации в околността. Вярната посока винаги предизвикваше хармония и увеличаване на светлите нюанси. А сега беше така. Всички, дори и Спектралните и тези от Синевата, бяха обагрени от светлина. Искрящите цветове напираха неудържимо заедно с мисълта на Вибриращ Възход. Категоричното отхвърляне вече не съществуваше. — Може би трябва да се свържем с Великите, да проверим в аналите, да изчислим запасите, да обмислим, да обсъдим, да прогнозираме погрешността, да надникнем в бъдещето… — се блъскаха мисли отвсякъде. А Вибриращ Възход настояваше и все по-силно излъчваше светлина:

— Съществува опасението, че антигравитационните падини са и проходи, създадени за навлизане на тъмна, всмукваща материя от Втората Спирала — Мрак. Ако не го предотвратим ще загине и нашия свят. Стихията ще нахлуе във Вселената и ще разруши и нашите полета. Само предпазването на хората от Водовъртежа на Огледалната страна може да спаси и самите нас. Затова ми позволете да осъществя прехода между Измеренията. Макар и Съвършен, моята история е от най-кратките и най-неразгърнатите в световете ни и затова евентуалният риск от временно прекратяване на съществуването ми ще доведе до малки изменения в Системата.

Всички Съвършени вибрираха с много високи, почти максимални честоти на излъчване, цветовете се движеха и променяха бързо, идеята проникваше и се разрастваше, а Вибриращ Възход усещаше това със сетивата си, трептящи в хармония с обкръжението.

Единствено леко обръкани бяха роднините му от Светлото Докосване, въпреки че и те чувстваха светлината на надеждата. Явно станалото имаше смисъл и само бъдещето щеше да покаже правилността на новите реалности в света на СЪВЪРШЕНИТЕ. Засега обаче всичко зависеше от усещанията им и от тяхната единност. Освен това щяха да изчакат и одобрението на Цялото, а то вероятно щеше да бъде положително. Дано само да им стигнеше времето. Надеждата беше дошла.

3 глава

Колкото и да беше чудно само двама души седяха пред малката кокетна къщичка в Детският град и говореха оживено. Може би заради ранния час, но около тях нямаше никой и навсякъде цареше спокойствие и тишина. Беседката беше празна, животните не бяха излезли, нямаше ги дори децата и човек можеше всецяло да се наслади на вълшебствата около себе си. Далеч напред, на цели два километра на северозапад се издигаше замъка на Кралството, където живеше Царицата, заобиколена със слуги и пажове. Тук обаче сред гъстата растителност на кралския парк беше тихо и никой не безпокоеше седемте малки къщички и също толкова дребните им обитатели. В гъсталака суетнята на деня започваше много по-късно. Едва когато слънцата на Алтея се издигнеха над хоризонта и преплетяха лъчите си в едно, пристигаха и първите деца от замъка. Но дотогава времето за двамата събеседници беше предостатъчно.

От едната страна на беседката пред къщичката, боядисана в жълто стоеше едното от малките джуджета. Беше облечено в червено и зелено, а на главата му стоеше смешна шапка с голям изрисуван диамант. Широките му панталони, ръкавите с множество дантели, спускащи се на пластове от раменете му и огромната плисирана яка около врата контрастираха странно с ниския му ръст и подсилваха комичността на изражението. Създаваше усещане за доброта и непренуденост. Всичко около него беше топло и уютно, предразполагащо към свобода и широта. Но това явно съвсем не действаше на младата жена отсреща, която беше далеч от спокойното излъчване. Напрегната, доста объркана, тя въобще не се вписваше в обстановката. Семплото и тъмно облекло ярко се отличаваше от пищното обкръжение; тя не се интересуваше от мекотата и изяществото на околността. Беше се отдала всецяло на разговора с джуджето, което енергично и обясняваше нещо като ръкомахаше със смешните си ръце и от време на време докосваше сърцето си.

— Историята на приказките е история на символите, — говореше разпалено той. — Детският свят не е точен и логичен като света на възрастните, а е пълен със символизъм. Децата нямат навици и личностно съзнание и възприемат всичко директно без да се стараят да си го обяснят. Представите им са по-непосредствени и точни, а реакциите по-вярни.

— Значи, както разбирам, подхвана жената, — след като пораснем от този свят на символи остават само сънищата. Те са връзката ни с детството, с общото и с непосредствената истина, така ли.

— Да, — беше лаконичния отговор. — Сънищата са връзката ни с общото в света.

Анита Фалкон Бел гледаше с явен интерес малкото джудже, защото събитията изведнъж се бяха развили много странно. Спонтанно беше дошла в Детския град и пак съвсем случайно беше започнала разговор за сънищата си с Нуту, който пък я удиви със знаинията и интереса си в тази област. Знаеше твърде много за подсъзнателните процеси в човешкия мозък, освен това ги интерпретираше нестандартно. Наведе я на мисълта да свърже виденията си с детския начин на мислене и да ги разгледа като съвсем точни символи. Сега го слушаше още по-внимателно. Думите на Нуту бяха повече от убедителни:

— В сънищата няма Да и Не. Те са просто пълни със символи, които показват причините на нещата. Ето, ти сънуваш, но не желаеш този сън, и въпреки това той се повтаря и потретя, присъства дори в съзнанието, когато си будна, обсебил е част от мозъка, от същността ти. Значи иска нещо да ти каже. Трябва да разтълкуваш символа и така ще разбереш посланието. Трябва да постъпиш като дете, което нищо не знае за света и затова, което вижда… това е то…

Анита поклати глава в знак на съгласие и като въздъхна унило, отговори вече съвсем объркано:

— Но сънищата са различни, макар и да се повтарят постоянно. Разбираш ли, от различни епохи са. Между тях няма нищо общо…

— Съвсем нищо ли, — не повярва Нуту.

— Мисля, че да. Прочела съм1 всичко за периодите, които сънувам. Сравнявах събитията, анализирах годините, дори изучих енергиите, които са използвани от древността досега, проучих имената и съдбите на историческите лица, но нищо. В сънищата няма нищо общо, поне не е нещо логично. Анита напрегнато се разсмя — Нуту, смятах, че подлудявам, и може да не ми повярваш, но не съм разказвала това на никого досега, дори на Майкъл. — Махна с ръка — Всъщност той ще обърне всичко на смях.

В гласа на Анита Бел се почувствува вълнение, защото тя вече от доста време се чудеше какво прави тук и защо споделя така открито най-съкровената си тайна. Въпреки това продължаваше разкритията си, сякаш напук на самата себе си.

— Разбира се, сетих се да търся посланието, но нищо не се получи и ти си първият, на когото признавам това. Сутринта дори не мислех да идвам тук. — тя тръсна небрежно главата си, сякаш да отпъди мислите за постъпките си. — Вече съм проверила всичко за сънищата като установих единствено, че историческите извори напълно подтвърждават достоверността им. Оказа се, че всичко в миналото, което виждам е било точно така, защото хората и местата са назовани абсолютно вярно, включително и думите които изричат. Забеляза, че Нуту се оживи отново при тази информация:

— Разкажи ми повече подробности, ако може разбира се — настоя той. — Знаеш ли, аз познавам добре историята. Родителите ми имаха нещо общо с тези неща.

— Нещо общо…

— Да те се занимаваха с митология, но това беше толкова отдавна, че всъщност вече няма значение. Затова искам да ми разкажеш Мога да те разбера, повярвай ми, — успокои я Нуту, виждайки колебанията и.

— Да разбира се, щом е така, — Анита не искаше да рови в миналото. — Всъщност вече ти споменах, че сънищата са от много и различни епохи. Първият е от дълбока древност, от епохата на брамините и неговата достоверност не може да бъде проверена, но и в този случай има нещо, което е доста озадачаващо. Научих го без да искам тази сутрин, от Чарлз.

— От Чарлз, от нашия Чарлз, — Нуту реши, че не е чул добре.

— Да, от нашия. Оказа се, че е работил на „Ра“ и е от тези, които получават страните халюцинации.

— И те имат нещо общо с съня ти, така ли, — Нуту сякаш съвсем неволно разпозна истината, но в този миг Анита почувства нещо странно в мисълта му. Той беше увеличила рязко концентрацията и силата и и май буквално беше доловил следващите и думи.

— Да, потвърди, учудено тя. — Със съня с Брахма, откъде разбра.

— Предположих, чувал съм разни неща за тези видения. — Нуту изглеждаше смутен, пък и мислите му вече не бяха същите. Излъчването беше съвсем обикновено и Анита реши, че може би и се е сторило.

— Значи си чувал, че те виждат една жена, която им говори за пирамидата.

Нуту поклати главата си в знак на съгласие. Имаше вид на човек, който е твърде осведомен по въпроса. — Да, и тя е против преместването им в друга Галактика, — каза той. Между другото така мислеха и моите родители. Тази акция силно ги разстрои тогава. Затова знам толкова много. Сякаш пак беше почувствал любопитството и.

— Разбирам ги, много учени са реагирали така, — съгласи се Анита, но в случая по-интересно е друго. Жената от виденията е същата, която се явява и в моя съня. В него Брахма я създава от едно кълбо от светлина и след това тя сякаш потъва в Земята, в пуст… — спря се. Почувства внезапното, неконтрулируемо вълнение на джуджето отсреща. Думите и му действаха като огромен катализатор на чувства; интересът му към проблема вече се беше превърнал в нетърпение. Той беше само слух и мисъл и Анита придоби отново чувството, че той пак знае нещо повече.

— Същата ли, съвсем същата…, — питаше развълнувано Нуту като целия потреперваше. — Мисля, че да, поне външността и поведението съвпадат, — не знаеше как да отреагира тя. — Чарлз я описа точно като в съня. — Бяла дреха, диаманти в косите, кристална топка в ръката…, изреждаше Нуту, а Анита кимаше утвърдително. Беше смаяна. Откъде знаеше, всичко това той и защо беше този неприкрит интерес. Спомена името и, което дори Чарлз не знаеше. — Това е древната легенда за Лития, Анита, за пазителката на Земята, — повтаряше Нуту. — Да, точно Лития, така се казва, знам го от съня, но откъде ти… — Така е в легендата, — превари въпроса и джуджуто като продължи устремно предположенията си, — ти сънуваш легендата, а тя беше една от любимите в детството ми, най-добрата. Баба ми ми я разказваше често като приказка. Разбираш ли, сякаш съм се върнал обратно в миналото. — Нуту беше наистина радостен. — Не знаех обаче че тя се явява на екипажа на „Ра“… Много е странно, — чудеше се той. — Значи сънувам древна легенда, така ли, — попита пак жената. Въпреки вълнението в чувствата на Нуту, тя усещаше много повече от спомен; в съзнанието му той беше силен като преживяване…или дори нищо повече. — Да, чувал съм я хиляди пъти и е точно такава каквато я описваш, а и каквато се е появявала и в халюцинациите на екипажа на „Ра“…

— Да, но там не е като легендата, а само като преупреждение.

— Вероятно има защо, това с пирамидата беше глупост, — каза Нуту и Анита пак почувства вълнението, дори тъгата му по-нещо много далечно. — Възможно е Земята да е била наистина заплашена или да е разрушено нещо древно, искам да кажа в символен смисъл, поправи се той, като видя притеснената и физиономия. — А какъв е следващия ти сън, — смени темата джуджето. — Щом този е една древна легенда, какви ли са другите ти видения. — Беше категоричен в тона си и Анита разбра, че не иска да задълбочава по този въпрос. Явно беше казал всичко, защото му ставаше все по-тъжно. Може би това наистина беше носталгичен спомен от детството му. — Следващият, вторият сън е от епохата на Александър Велики. Онзи момент, когато той говори с Бога в пустинята и Амон му казва доста странни неща, в смисъл — „Аз си отивам вече и ти, Александър, ще довършиш мисията ми, докато се завър на, за да започна нов кръг с любов и нежност“.

— Кръг с любов и нежност, — повтори Нуту, това ли точно казва Богът. — Да, точно това, защо, — погледна го тя с все по-нарастващо учудване. Пак я обхвана чувството, че джуджето знае нещо повече. Беше права.

— Напомня ми нещо, Анита, — потвърди той в съвсем същия дух. — Затова много искам да чуя какъв е по-следващия ти сън. Мисля, че той ще докаже предположенията ми, особенно ако е свързан с религия. — Да, за Христос е, поученията в храма, онези думи, в които Той разказва откъде е, — отвърна бързо Анита. Дори не се замисли, искаше да разбере час по-скоро, какво общо можеше да има между двете толкова различни съновидения. Затова му изрицитира и пасажите от Евангелието, намерили място в съня и.

"Аз отивам и ще ме търсите, — прозвучаха странно древните думи в устата и. … — Където аз отивам, вие не може да дойдете…вие сте от долните. Аз съм от горните, вие сте от този свят, Аз не съм от този свят. И още:

„Затова ви казах, че ще умрете в греховете си, наистина ако не повярвате, че съм АЗ, ще умрете в греховете си, и после… — Анита спря за миг като се замисли, за да не сгреши думите и продължи уверено, Нуту дори усети тръпката, заложена в тези фрази… — и чак когато издигнете Сина Человечески, тогава ще узнаете, че съм Аз… и че нищо не върша от Себе Си, но както ме е научил Моят Отец, тъй говоря“.

— Искаш да кажеш, че ти сънуваш Любовта, — Нуту вече беше почти вън от себе си от вълнение.

— Любовта?

— Да, любовта, — повтори пламенно той. — Исус е този, който дарява на хората идеята за любовта, за онази всеобемаща обич и отдаденост към Отца и към ближния, към Цялото и към всяка частица, която движи света, нещо забравено толкова отдавна, — въздъхна тъжно джуджето, — още от периода на Разгръщането, от периода на Земята в края на двадесети век.

— Нима искаш да кажеш, че между Амон и Исус има връзка и той е новото начало, кръгът с любов и нежност, новият Бог.

— Възможно е, кой знае…, разкажи ми още, прекрасно е, невероятно е, никога досега не съм чувал подобно нещо…дори на Земята…

Беше наистина очарован.

— Добре, но ще те предупредя, че следващия сън няма нищо общо с тези два. Той разкрива сцената от завръщането на Колумб в Испания и нищо повече, само завърщането и малко от срещата между Христофор и Исабел.

— Защо да няма, откриването на Новия свят — съзнанието за християнството, за любовта се разширява — цял огромен континент, — промърмори тихо Нуту без да я прекъсва, — има много общо…шепнеше си той.

— И аз се сетих за религията, но не открих нищо повече от това. Между другото между Колумб и следващия сън вече има очевидна връзка. Сънувам Вацлав Йортих и покоряването на Океаните, онзи момент, когато той открива енергията на светлинния етер, позволил на космическите кораби от края на 22-ри век да извършат първия скок в хиперпространството и оттам да овладеят Вселената. — Да, мореплавателят открива път към експанзията на човека на Земята, а физикът към властта във Вселена… защото, ако и сега има някаква религия тя пак е остатък от христианството… — Точно така, но и сънят за Йортих носи в себе си символа за Разширяване. Първо беше Началото — Лития, Предстоящият край — Александър, Новото начало — Христос и последващото Развитие — Колумб, а Йоргтих — явно още по-голямо Разширяване. — Ето значи има и някаква определена цикличност, — забеляза Нуту, а нали това е обект на твоята историческа наука. Не откри ли нищо, методиката ви е толкова добре развита… — За съжаление нищо, защото в тази уж явна цикличност, няма водеща връзка. Периодите са неравномерно отдалечени един от друг, събитията са разностранни, математическият анализ не ги свързва и не дава резултат. Няма точна логика и последователност… Освен в символите и то погледнато от твоя гледна точка. Но историята не разглежда фактите по този начин, като етапи от развитието на човешкото съзнание. Така че не може да се разбере нищо… — Какво имаш пред вид… — Ето, например, Епохата на Разрушението, която властва 6 хиляди години след Йортих, т.е. до 28 век в сънищата е предадена като Край, но историята разглежа този период само като голяма, пречистваща криза, още повече, че тогава цивилизацията макар и твърде агресивна е развивала бясно технологиите. Космосът е бил овладяван напористо и жестоко. — Да, — съгласи се Нуту това наистина са само две хиляди години мрак, тъмнина и ужас, но не и край, още повече че следващия период на Великата Дипломация само доразширява човешкия свят и той стига почти до краищата на Вселената. — В такъв случай не мога да намеря мястото на този край, който ми сочи съня, а още по-малко на следващия период на Великата Дипломация, даден в сънищата като някакво Начало. Съгласна съм, че по време на епохата на Разрушението Военните от Скорпиона почти са ликвидирали повечето хора и и са изпепилили много звездни системи, но това не е Край, а в сънищата е точно така. — Но може и да е. — Нуту вече мислеше нещо друго, макар и да не беше много убеден в него. — Май точно оттогава хората напълно забравят за древните цености, за кръга от Любов и нежност, оттогава няма религии, няма мистицизъм — сподели неуверено той.

— И затова е край. — Анита пое мъката, с която джуджуто съпроводи тези думи. — Помисли си, че вече май започва да го разбира, зачуди се, как сама не се беше сетила затова.

Нуту искаше да чуе още. — След Великата Дипломация идва сънят за Империята — династията на Лъва, която в съня е показана като последно начало преди окончателния край.

Нуту клатеше озадачено глава — А създаването на ОВОС какво е. — Прав си, аз сънувам и него, и то по един много странен начин, не като апогей на завладяването на Вселената, а като край, нещо, което съответства на съня за Александър, но е по-лошо… — Не разбирам, — дори Нуту се обърка, — Александър Македонски и създаването на Обединените светове индентични… — Да, сънувам, разговора между Съветник Ясмин и Солаксис Мор, в който изграждането на Обединените светове е показано само като подъл опит за ликвидиранер на школата на Шуковски. Нещо, което не разбирам. — Но може и да истина, Нуту се размърда нервно — защото Шуковски искаше да изследва човешкия мозък, а това никак не се харесваше на Енергийните компании… — Искаш да кажеш, че всичко това е истина и създаването на ОВОС е предзнаменование за край. — Възможно е…

Джуджето отново беше вложило двусмисленост в предположенията си. — А какво ще кажеш за циклите има ли някаква логика в тях. — Почти не, налице е логика само в четността на годините. Всички събития от сънищата са през 2, 4 и 6 хиляди години, но друга последователност няма, — махна с ръка Анита, — и това се забелязва едва в космическата епоха. Например между Александър и Христос има само три века, а между началото на Новата ера и Колумб са неопределените хиляда и петстотин години. Както виждаш няма точна връзка нито в циклите, нито в символите. Това, което ние, историците, смятаме за възход и просперитет, в сънищата е край или упадък, още повече че легендите въобще не могат да се считат за история, а и … Христос… От друга страна някои тълкувания съвпадат, … пълен хаос… — Да странно е, а и са толкова различни по съдържание, — мислеше на глас Нуту. — Началото — Брамините, Края — Александър, Началото — Христос, Развитието и Разгръщането — Колумб и Йортих, …дори създаването на ОВОС като недостоен акт, наистина пълна бъркотия… — Но не съвсем, прекъсна го Анита — като се има пред вид, че сегашните анализи говорят за предстоящ колапс във Вселената; това е част от моята теория. — Да не искаш да кажеш, че някой чрез сънищата ти показва предстоящо Разрушение на историята на човека, — изуми се Нуту.

— Не знам, но до по-умен извод не съм достигнала, а и ти сега ми подсказваш същото, но по друг начин…, чрез религиите, съзнанието и мисленето, а не чрез фактите. Задавам си логичния въпрос, кой би могъл да ми го посочва? — Не знам кой е, но има наистина сложен начин на изразяване, — подхвърли Нуту. Мислеше усилено. Анита усети как дори прихваща мислите му. Пак бяха много силни, този път толкова силни, дори мощни като на …, не не можеше да бъде. Едно джудже не беше в състояние да има спосбобностите на Манас и то особено, ако пребиваваше в Детския град. Сигурно пак и се беше сторило… Затова се опита да прекъсне мислите му, знаеше че ако беше Манас, щеше да усети енергийния удар върху съзнанието си и да го долови в очите му. Направи го… минаха няколко мига. Не постигна нищо. Нуту дори не трепна. — Наистина не мога да открия защо тези сънища се повтарят непрекъснато и защо се разместват точно по този начин, — почти извика Анита, изпращайки силни мисловни вълни. Опитваше се да го провокира и по друг начин. — Показват ти кулминационните моменти в историята, — отговорът беше бърз и спокоен. — Върховите моменти в развитието на човешкото съзнание, а не на видимите човешки победи. Знаеш, че тези две неща по принцип не съвпадат във времето, макар и единни в същността си. — Свръхконцентрацията в съзнанието на джуджето беше спаднала, но и ефект от намаляването и нямаше. Анита просто не знаеше какво да мисли.

В този момент почувства и една нова вълна в съзнанието му. Той вземаше някакво решение. Нима можеше да мисли1 като Манас и същевременно да не нарушава нормалното си поведение, да преминава с такава лекота от едното в другото състояние, без характерното съпътстващо напрежение. Това беше напълно ново и невероятно.

— Хм, каза вече на глас той, …Дойде ми едно нещо на ум… Мога да отида при един човек, не искам да споменавам името и… която би могла да хвърли светлина върху твоя проблем. Сънищата излизат от сферата на познатия ни свят и затова само тя е в състояние да каже откъде са… Вероятно утре ще мога да ти дам отговор. Пък и през нощта и аз ще помисля още… Нуту я погледна очаквателно. Анита трябваше да му разреши да действа.

А тя мислеше за странните, мощни мисли, които улавяше в него, за силния му интерес към сънищата, за необикновените му идеи относно детските приказки и подсъзнанието. Беше озадачена от познанията му в историята и просто не знаеше какво да му отговори. Чак сега в тези последни секунди си даде сметка, че не знае почти нищо за него. Животът му преди да дойде във Вавилон тънеше в недомлъвки и мъгла.

— Защо не искаш да ми кажеш при кого ще ходиш. Аз ти имам доверие, но…, — Анита се опита да печели време. — Може би няма да я одобриш, защото никой не я харесва. Няма добра репутация, но затова пък аз и вярвам… и мисля, че тя може да ти помогне. Очите и могат, както да трасират космоса, така и да проникват в човешката глава. — Антима… говориш ми за пророчицата от Земята. — Може би, — не беше все още категоричен Нуту. — Тази, която дойде заедно с „Ра“ и, за която казват, че е виновница за халюцинациите на екипажа. — Може би, повтори отново съвсем равнодушно той. Явно не желаеше да дава ясен отговор. Анита даже улови спонтанния му опит да повлияе на мислите и на решението и. Овладя се обаче почти мълнееносно. Почувства се дори виновен затова.

— Нуту, защо не искаш да ми кажеш.

— Защото тя иска така. Освен това, тя знае дали ти знаеш за нея. Не мога да я излъжа или да направя каквото и да било друго. Та тя дори вече предполага, че искам да ходя при нея.

— Но аз се досетих, мисля, че е Антима. Потвърди ми…

— Това е само предположение.

— Добре, съгласна съм, — предаде се Анита. — Върви при твоята тайнств ена позната. В края на краищата щом вече знае всичко, какво значение може да има дали съм съгласна или не. Може и да помогне, нали е най-добрата… стресна се, защото чу шума зад себе си. Беше принцесата, появила се съвсем ненадейно иззад малиновите храсти с една огромна кошница с храна. Идваше от замъка в прекрасно настроение и дори не забеляза сериозните им изражения. Закиска се щастливо още щом ги видя и забъбри безгрижно:

— О, Анита, ти си тук и то толкова рано. Радвам се да те видя, въпреки че не си довела Кристин. Тя толкова обожава джуджетата. Къде е, къде е, изтананик тя. — Следващият път трябва да я вземеш със събе си, защото всички сме се затъжили за нея, даже и и Гаскон. Принцесата понижи гласа си и се наведе по-ниско, когато спомена името му. Огледа се с престорен страх и продължи с тих кикот. — Той не си признава, но е много привързан към нея, сигурна съм… Дано не ме е чул сега, защото човек никога не знае къде се намира. Надявам се, че не е при вас, — усмихна се още по-дяволито тя. След това с леки, игриви движения остави кошницата си на масата пред Нуту и Анита и седна при тях. Разговорът им беше окончателно прекъснат. Нуту не можа да и каже нищо повече. Направи и само знак, че всичко ще е наред. Всеки момент щяха да пристигнат и другите обитатели на гората и бъркотията щеше да стане пълна. Щяха да продължат обсъждането друг път. Анита щеше си да си тръгне оттук още по-объркана и смутена, защото беше почти сигурна, че Нуту е Манас и то от Благодетелните. Усещаше неприкритото си доверие в него, въпреки вида му и близките му връзки с Антима, същевременно обаче чустваше и някакво далечно притеснение. Защо един Манас беше дошъл в Детският град, защо беше се беше родил джудже и какво се криеше в миналото му — беше споменал Земята.

В Детският град всичко беше истинско. Героите от приказките не бяха хуманоидни роботи, а съвсем живи хора, които живееха тук по собствен избор. Повечето искаха да се изолират от действителността, други не можеха да забравят детството си, а трети по друг начин не можеха да станат артисти. Като цяло просто предпочитаха илюзията пред живота. Идваха във Вавилон, приемаха роля в някоя приказка и играеха историята и на живо. Нейни герои бяха и през останалото време. Не можеха да се обличат с други дрехи, да говорят по различно или да се представят за някой друг. Трябваше да бъдат кукли, принцове, принцеси, мащехи или крале, докато са там. Приказката и действителността и беше техния дом и истинския им живот.

Сега Анита се намираше в „Снежанка и седемте джуджета“, любимата история на племеницата и Кристин, с която бяха чести посетители. Героите им бяха приятели, нещо повече; чувстваха се близки. Познаваха се, обсъждаха живота си, разказваха за отношенията си и за причините, довели ги в „Снежанка“. Беше забавно сред този свят — особен, нереален и неизменно по-щастлив, въпреки че и тук се оказа че има странни неща…

Скоро на поляната наистина се беше появил целия състав. Събираха се за сутрешната си закуска. Отрупаха се с лакомства. Засвири и китарата на Бертулучо, появи се даже Гаскон, най-опърничивият сред джуджетата. Веселието предстоеше. Скоро щяха да се появят първите деца. Денят в града набираше обичайната си скорост. Но Анита и присъединилия след поканите на гостоприемните джуджета Чарлз, само опитаха кифличките с малинов сок и почти веднага си тръгнаха. Тя обаче щеше да се върне утре, за да чуе какво щеше да и съобщи Нуту. Беше истински обезпокоена и от нещо друго. Установи, че дори и тук, в града на децата не беше сама. Следяха я постоянно, неотлъчно, методично. Сенките я следваха безшумно даже и на това спокойно място; защото явно някой прекалено много се интересуваше от нея…

ХРОНОЛОГИЯ

Историята на човечеството е постепенен, непрекъсващ и многообразен процес на все по-голямо разгръщане на общочовешкото съзнание до пълното му интергриране в Цялостта на света, която то обогатява. Субективното несъобразяване с Цялото води до напрежение, конфликти, кризи и сривове в човешките цивилизации. Кризите са преломни моменти на застой в сферата на съзнанието и неговата непрестанна интеграция. Субективното /съзнателно/ съобразяване, любовта и отдадеността към Цялото /света/ води до безпроблемно разширяване на общочовешкото съзнание и така, до напредък в развитието на човешката цивилизация. Материалните постижения и неуспехи са последствие от всичко това, а не цел или поражение за човека.

Развитието на всеки човек е постепенен, непрекъсващ и многообразен процес на все по-голямо разгръщане на личностното му съзнание до пълното му интегриране в структурата на общочовешката и световна цялост, която то обогатява с неповторимата си, деференцирана индивидуалност. Личностното несъобразяване с Цялото и с другите хора води до напрежение, конфликти, кризи и сривове в човешкия живот. Съзнателното, личностно съобразяване с Цялото и с другите хора любовта, вярата и отдадеността към тях, води до напредък в развитието на човешката личност, до нарастване на нейната сила, неповторимост, деференциация и съвършенство в глобалното Цяло на Вселената.

Последно оределение на Анита Бел за историята и индивидуалните мисловни полета, преди Лъчезарни да се разтвори в тунела между световете.

1. Легендата за Създаването — неопределено по време в миналото

2. Разговорът на Александър с Амон в оазиса Сива — пролетта на 331 г. пр.Хр. Основаването на Александрия. Начало на похода в Азия и завладяването на Вавилон.

3. Служението на Иисус Христос — края на 779 г. от основаването на Рим до март-април 783 г. Рим е основан през 754-3 г. пр.Хр.

4. Завръщането на Христофор Колумб от Америка — 1493 г.

5. Вацлав Йортих — 2160 г. от р. Хр. — Овладяването на Океаните и откриване на енергията на светлинния етер, като основа за достигане на надсветлинна скорост и възможност за скок в хиперпространството. Приблизително 200 години след първото излитане на човек в космоса. Множество провали на опитите за създаване на изкуствен интелект и за превнасяне на качества от един индивид на друг, както и за онаследяване и опазване на паметта.

6. От 2160 до 4320 г. от р.на Хр. Овладяване на Млечния път — Старата Галактика и създаването на Галактичната Република.

7. До 6480 г. от р. на Хр. — Разгръщане към центъра на Вселената — Кълбо. Откриването на Алтея и обособяването и като бъдещ център на Общогалактическия Съюз. Първи по-успешни опити за създаване на хуманоидни роботи.

8. 8644 г. От р. на Хр. Военният преврат и начало на дългата епоха на Разрушението. Две хиляди години война между Автократния Център и Републиканската периферия. Унищожаването на много звездни системи в Галактиките. Откриване на нови Галактични системи в разпръснатия Космос, поради миграцията и гоненията на Военните. Използване на генетични чудовища, както от чисто човешки вид, така и чрез изкуствени материали. Самоунищожаването им с времето.

9. 10 871 г. от р. на Хр. начало на епохата на Великата Дипломация. Помирение между Отделните галактически съюзи. Дълъг период; около четири хиляди години на уталожване на страстите и координиране на връзките между отделните светове. Забрана на опитите за психическо усъвършенстване на хората, а също и върху хуманоидните роботи от всякъкв вид. Окончателно изчистване на Вселената от деформациите на предишния период.

10. 15 123 г. от р. на Хр. — Начало на установяването на Галактичната Империя на Лъва като компромис между диктата на военните кланове и републикански настроените периферни и разпръснати Галактики. Овладяване на Крайните светове и усвояване на нови източници на енергия. Финансово и материално благополучие във Вселената. Дълъг период — около 8000 години. Създаване на Ремовете от първите класове.

11. 23 760 г. от р. на Хр. — Повторно надигане на военните кланове и създаване на Военния съюз. Процес на бавно републиканско преобразуване на Вселената от Центъра към Периферията. Усъвършенстване на хуманоидите и масовото им разпространение.

12. 25 160 г. от р. на Хр. — Създаването на ОВОС и повторно издигане на Алтея като център на световете. Разрушаване на школата на Шуковски за индивидуална работа върху мисловните процеси и появата на първите унищожителни Манас, вероятно поради липсата на контрол върху вече събудените от последователите на Шуковски изключително мощни психически сили. Изчерпване възможностите на Ремовете. Множество Благодетелни Манас, действащи във Вселената. Поява на антигравитационните падини, с дива енергия, аналогична, на отрицателния мисловен тип.

13. 25 561 г. от р. на Хр. — Катаклизмът във Вселената поради енергетичния дисбаланс, предшестващ завъртването на Двойната Спирала.

4 глава

Малко по-късно в централната сграда на Обединените светове се провеждаше един на пръв оглед доста обикновен, но в същото време твърде особен разговор. Анита Фалкон Бел трябваше за пореден път да излага пред Военните, добре известната им вече идея за енергетичния потенциал на индивидуалните мисловни полета. Тя не можеше да си обясни възобновения им интерес и това я караше и да бъде нащрек и да не претрупва нещата. От напрежение я болеше глава и си даваше сметка, че ако не спре и не приеме нещата по-спокойно, болката ще се изостри и ще съсипе ако не деня, то поне следващите няколко часа. Вече не и помагаше нито успокояващото въртеливо движение на сградата, нито усилията на системите за поддържане на оптимален климат в нея.

Построено преди четристотин години, зданието на ОВОС на Алтея, беше проектирано така, че да следва неотлъчно светилата на планетата. Така лекото му въртене облекчаваше сетивата на хората и роботите, а живителната светлина на двете звезди огряваше от ранна утрин до късна вечер помещенията. Топляше даже, когато на небосклона останеше само Втория Близнак. Разбира се, вътре имаше всякакви други удобства. Кабинетите бяха с максимално отворена навън широка част навън и притежаваха максимално омекотени и заоблени форми. Навсякъде множество сензори улавяха промените у хората и светкавично реагираха със смяна в обстановката, като незабележимо разместваха мебелите и украсата, променяха музикалния фон, живата растителност или вида на илюзорните пейзажи. Дори и съставът на въздуха беше съобразен с моментните настроенията. Но най-важното беше, че сградата, посторена като огромно кълбо, завършващо отгоре с конусообразна прирамида, беше напълно обезопасена. Всяка нейна част можеше да се обособи самостоятелно, както и да работи с всяка друга произволна част от общия комплекс. Всичко беше изключително подвижно, лесно разглобяемо и преносимо, като четири от най-големите транспортни лайнера стояха винаги в готовност да евакуират целия ОВОС. Така можеха да се спасят всички досегашни и бъдещи проекти на обитаемия свят и да се съхрани човешкия потенциал. Сградата беше съвършенна и неповторима.

Този път обаче нищо не ободряваше Анита. В кабинета и цареше хаос, обстановката се променяше буквално за минути, а ефекта от разместванията беше нулев. Сензорите продължаваха да отчитат състояние на стрес и предстоящ блокаж и дори хуманоидът, доведен заедно с военните, проявяваше видимо безпокойство. Роботите безпогрешно улавяха всяко неразположение у хората и затова винаги се стремяха да го предотвратят. Единствено тримата мъже не забелязваха смута в стаята и неспокойните реакции на РЕМ-а. Явно имаха нещо друго наум. Слушаха търпеливо и се намесваха само с малки лаконични забележки. Искаха да чуят всичко.

Когато Анита пристигна в ОВОС тримата военни вече бяха там. Принадлежаха към средните чинове, затова външно бяха твърде благосклонни и учтиви, а и с присъщата за кастата си дипломатичност и прикритост трудно можеха да бъдат разбрани. Въпреки това Анита още в началото забеляза, че търсеха пропуските в разсъжденията и, неясните и объркани моменти в теоретичния план, както и други слаби места. Но всъщност и това не я разтревожи толкова, колкото нещо съвсем друго; тя улавяше странно енергийно излъчване, което Военните упорито се стремяха да не забелязват. Скоро беше и напълно сигурна. Разпозна Анализатора. Не можеше, разбира се да го докаже, но беше повече от убедена, че е обект на изследването му. След като тримата лъже излезеха щяха да имат пълна картина за нея и най-вече затова как самата тя се отнасяше към собствената си разработка. Попита се и защо го правеха тайно. Тя нямаше да има нищо против този анализ, още повече, че това не беше забранено в общността и можеше да се прилага дори на членове на Върховното обединение. Следователно, помисли си Анита зад тази потайност се криеше нещо друго, за което тя дори не подозираше. Притесни се и от това, че мисълта за Анализатора спонтанно довеждаше в главата и картините от сънищата и спомена за хората и машините, които я следяха и най-вече онова ужасно чувство за недоизказанност и необичайност на нещата. Така постепенно започна да възприема разговора като предизвикателство и заяждане. Придоби и чувството, че военните искаха да я накарат да избухне, да каже силни и прибързани неща, които иначе не можеха да бъдат чути. И накрая може би, мина и през главата тя нямаше да издържи и щеше да им каже какво мисли за тях, за неверието им и дори за това, че е разбрала за Анализатора.

— Ако менталните способности не се развият в близките 100–200 години е много вероятно да се появят нови, непредвидими опасности във Вселената и цивилизацията да бъде изгубена… вие знаете за появата на антигравитационните…, гласът и беше станал по-рязък, тя влезе в най-опасната тема. И тъкмо на място, един от военните почти подскочи щом тя спомена появата на падините. — Точно това исках да кажа, — заяви възбудено той. — Трябва да разгледаме преди всичко опасността от разширяването на антигравитационни падини, а не да се занимаваме с менталните изяви на хората. — Да, добре, дори и да е така — погледна го остро Анита. — Нима падините сами по себе си ни ви тревожат. — Особенно силно. Те са доказателство за верността на изследванията ви, но същевремнно не сме убедени, че имат връзка с човешките Манас. Пък и вие самата прекрасно знаете, че методът Ви неизбежно ще доведе до появата на онези …Унищожители, способни да разрушават за секунди цели звездни светове.

— Отрицателните Манас, които вие елиминирате още с появата им, отговори още настървено Анита. — Да, унищожаваме ги още щом се родят, но се страхуваме, че не бихме могли да го сторим, ако се появят в последствие… както вие предлагате, — военниято беше дори ироничен — в резултат на самостоятелното развитие на мисловното поле на вече възрастен човек, роден някога като нормално дете.

— Ще можете да го следите, Анита не виждаше проблема, пък и нямаше сили да отвръща на нападението — Процесите на трансформация в мозъка са твърде бавни и опасността може да бъде навреме забелязана… Имаме достатъчно апаратура затова. — Да, така погледнато е така, — съгласи се офицерът, но всеки забелязал, че се превръща в Унищожител ще се прикрива до момента, в който елиминирането му ще бъде трудно. Нали имате пред вид проф. Бел, че хората са милиарди, разпръснати по цялата Вселена — един пропуск и загива цял звезден свят. А и дори да открием Манаса навреме как ще го унищожим, когато той вече е създала своите социални контакти, има семейство, деца… Не това е много рисковано и …много нехуманно. Да не говорим за финасовите средства… — Да, много е скъпо, — съвсем се ядоса Анита, щом чу за парите, — но не е рисковано, нито пък нехуманно, защото това просто е по-малкото зло. — Пък и вие в момента не се интересувате от това. Всички знеам, че природата на антигравитационните падини е индентична с мисловните потоци на Манас, но вас ви вълнува повече друго — дали тази материя ще срещне тук, във Вселената, съпричастие или съпротива. — Анита видя как лицата на офицерите се изпнаха. За миг си помисли, че е разбрала проблема. Но не би, военният рязко зави в темата и дори я нападна.

— А откъде точно вие, проф. Бел знаете какво ще стане, коантрира я той — Другите учени мълчат по въпроса.

— Ами, много просто — вдигна учудено вежди Анита, — всичките ми изчисления отдавна сочат тази сродност между падините и умственото вещество, а вече дори и децата знаят, че предстои катаклизъм във Вселената… — Анита наистина не очакваше такъв въпрос. — Имаме данни, — продължи военният, — че в момента във Вселената същестуват мощни отрицателни полета от човешка мисъл, които ние не можем да открием… — И какво общо имат те с падините, — Анита не разбираше за какво става дума. Тревогата обаче неудържимо нахлуваше в съзнанието и и изведнъж тя проумя какво казваше мъжът. — Живи, оцелели Унищожители, това имаше пред вид той… ами падините — боже мой, започна се… мина като светкавица през ума и. А имаше и още.

— Разграничихме и свръзващи информационни полета между Отрицателните Манас и падините. Те са във връзка, проф. Бел, затова и се учудваме как е възможно да сте толкова уверена в еднородността на едното и другото … Как стана така, професоре, че точно вие ги предсказахте, вие която дори не сте Манас. — Установили сте взаимодействие между предполагаемите Унищожители и енергията на падините… Анита беше шокирана. Информацията се стоварваше върху нея като лавина и тя не се ориентираше добре. — Да, те са във връзка. Нещо повече. — Военният внимателно следеше реакцията и, — образованията, падините вече действат. — Действат — нищо повече не можеше да удържи емоциите на Анита. Светът се завъртя около нея…, особенно след следващите думи. — Да, — военният, който явно се наслаждаваше на ефекта на думите стовари и най-жестоката истина. — Преди няколко дни няколко от най-добрите ни крайцери бяха погълнати и изчезнаха безследно в една от падините, … заедно със звезните системи в околността. На една от тях имаше живот. Няколко милиона живота си отидоха, а вие го предсказахте, още преди две години…

— Искате да кажете, — попита с последни сили Анита, — че засмукването вече е започнало. — очите и гледаха невидждащо в единия от Близнаците на Алтея и тя не очакваше отговор. Устните и сами изговориха истината. Ремът подскочи и се засуети.

— Това е най-лошото, най-лошото и то се случи — говореше глухо жената. — Започна се. Това ще е краят, а ние нямаме време — думите бавно излизаха от гърлото и и оттекваха ужасено в пространството. Тя, беше забравила, че всичко се записва.

— И нищо повече ли няма да ни кажете, мис Бел — офицерът настояваше, виждайки че Анита говори сама със себе си. Тя обаче наистина не го чуваше и думите не бяха предназначени за него.

— Значи започва по-рано, клатеше глава тя, подпряна на Рема, който и подаваше нещо за пиене — Те именно ускоряват процеса на образуване на подините и те са виновни за катастрофата…

Анита постепенно идваше на себе си. Вече знаеше и какво се беше случило. Започна да чува и въпросите на военният, които не секваха. — Някой прикрива тези Унищожители мис Бел, говореше възбудено той — Обикновени хора ги отглеждат и може би ги крият, затова дойдохме при вас. Решихме, че знаете нещо.

— Да знам, — Анита го погледна изведнъж учудено. — Но аз нямам дори и най-малка представа, че тези Манас съществуват, — каза тя. Гласът и стана по-твърд — Изчисленията ми показваха известна отсрочка, нещата трябваше да започнат извън Вселената, а сега се получава нещо различно. — Но само вие и вашата група предвидихте катастрофата. Защо, защо тъкмо вие, проф. Бел, — продължаваше военният.

— Не знам, стана от само себе си, — отговори му Анита, отново объркана. Тя все още не можеше да разбере какво точно целяха офицерите. От една страна, и казаха тайни, в който бяха посветени малцина и твърдяха, че е била права през цялото време, а същевременно я питаха защо е направила тези открития. Твърде, твърде нелогично. Не можеше да им отговори нищо, особенно за Отрицателните Манас.

Така и си тръгнаха с празни ръце.

Малко по-късно Ремът ги изпрати, а Анита още по-озадачена съумя само да промърмори на себе си:

— Защо ли бяха донесли Анализаторът. В следващия миг се сети, че думите и щяха да останат на записа, но това вече нямаше значение. Най-лошите и предположения и предчуствия се бяха оказали факт. Сънищата бяха пророчески. Вселената загиваше. Човекът променяше съзнанието си, за да твори злини срещу другите и така сам се обричаше на гибел. Останала сама със страшните си предчувствия сред обърканата обстановка в кабинета си, Анита Бел изведнъж почувства, че не знае какво да прави и нищо не разбира.

Опита се да мисли за резултатите от разговора, за този противен Анализатор, за странното сбогуване, за нелогичното поведение на военните, за прескачанията в мислите и настроенията им, за връзката между Манасите и падините, за увлечените от тях кръстосвачи, за загиналия свят. Не успя. Поне болката в главата и понамаля, но вместо нея в онова потайно ъгълче на съзнанието и изникна кой знае защо един от сънищата. Да, съноведението беше толкова ярко, че елиминира дори умората и ужаса и. Върна я години назад. Анита добре познаваше холограмите от създаването на Голямото междугалактическо обединение, но не знаеше нищо за вътрешното споразумение между Нотабилусите при учредяването му. А сега виждаше отново точно това. Тук, в тази сграда, където стоеше в момента, преди малко повече от четири века представителите на Четирите Велики Свята бяха създали Общността. За около половин година върху красивата Алтея се бяха събрали представителите на съществуващите около два милиона Галактически Купове, всеки един от тях обединяващ десетки отделни Галактики. Всички те тогава сключиха Споразумение за единодействие в рамките на четирите основни, велики общности на Вселената. Така след тривековното обединение на Военните кланове последва и политическото съглашение. Бяха създадени ОВОС и Правителството на Алтея. Това беше добре отразено в записите от онова време, но Анита не сънуваше тях, или онова, което беше написано за събитието; нито дори това, което беше останало като анализ в историята; сънуваше единственото Тайното събрание между четиримата Нотабилуси и групите от съветниците им. За това събиране не се знаеше нищо. Нямаше материали, не беше излъчвано по галактическите канали, нито бе коментирано от пресата. Даже пиратските частни мрежи не се бяха докопли до някаква информация. Носеха се само смътни слухове и някои историци дори се съмняваха в провеждането на събранието. Естествено и Анита не знаеше нищо, до момента, в който започна да сънува. Оттогава всяка дума, всеки жест и поглед се бяха запечатали в ума и. Знаеше, че и това, което вижда е самата истина. Съвсем случайно преди година беше попаднала на един фрагмент от започнат и недовършен мемоар на Ясмин, един от съветниците на Солаксис Мор — Нотабилус на Великите светове, където той дословно беше записал репликите от …съня и. Беше загинал малко след написването на тази част. Една малка извадка, обаче незнайно как1 се беше запазила върху паметта на хуманоида, обработвал материала. Сега Рема служеше при нея. Беше нейният скретар — робот. От него тя с удивление чу така познатите думи, изречени от съветника и повторени векове по-късно в съня и.

"Трябва обезателно да блокираме чрез ОВОС развитието на психологическата школа на Шуковски, — настояваше Ясмин пред Солаксис Мор, — В противен случай, скоро ще се изправим срещу могъщи сили, които не можем да овладеем и които са опасни за многобройните правителства и Военни кланове в Галактиките. Гласът и поведението на Ясмин бяха повече от пристрасни. Той очевидно имаше личен интерес от погрома над Шуковски, преувеличаваше опасността и много бързаше.

А може би и криеше нещо. Анита винаги се озадачаваше от неуловимостта на съветника.

— Дори мисля, че добре е да приложим сила, нотабилус Мор, упорстваше той, другите мерки са някак бавни…, несигурни… А така с един удар…

— Вие очевидно знаете нещо различно, съветник, Солаксис Мор очевидно или не разбираше или беше на друго мнение, но дори не искаше да слуша. — Ако е така кажете ми…

— Странните сигнали, сър. Вие знаете, че само те ме тревожат. Военните крият информацията, но всички посветени знаят, че те идват от източник извън Вселената.

— Непотвърдено, а и защо мислите, че Шуковски имат нещо общо.

— Убеден съм, сър. Послушайте ме и проучете въпроса. Става въпрос за Охраната на Вселената.

— А и затова, че вие, съветник също преди време сте бил член на групата на Шуковски. Страх ли ви е или знаете1 нещо специално.

Ясмин беше пребледнял. — Опитах се да напиша доклад, сър, още тогава, но никой не ми повярва. Улавях чуждо въздействие и то по два … как да кажа по два противоположни канала… извън Кълбото. Не знам нищо повече…

Анита беше проучила школата на Шуковски и с удивление беше забелязала големи сходства между нея и собствената си теория. Това течение в психологията се беше зародило в Млечният път, в първата Галактика, преди няколко века и представляваше компилация от много древни учения за психическото усъвършенстване на човека. Беше много ефективно и Анита неслучайно си мислеше, че масовата поява на хората-Манас, която странно съвпадаше по време с дейността на тази школа, е тяхна робата. Всъщност и развитието на индивидуалните мисловни полета трябваше да доведе до подобен резулат. Но още по — интересното беше, че след създаването на ОВОС тази школа беше забравена и дори информацията за дейността и унищожена. По това време бяха ликвидирани и няколко звездни системи в Старата Галактика, заради появилите се там чудовищни Манас. А за сигналите, идващи извън Вселената никой досега и не знаеше нищо.

Анита се заинтересува от школата на Шуковски едва, когато научи името и от своя … сън. Оттогава мисълта за това съноведение беше една от най-големите и тревоги. Проф. Бел беше наясно, че знанието, което получи така ненадейно, е и твърде опасно. Тя се опитваше дори да не мисли за съдбата на съветник Ясмин и затова дали неговата внезапна смърт преди че тири галактични века е била само въпрос на нещастен случай. Сега може би не случайно си припомняше този сън след посещението на Военните. Беше притеснена, защото знаеше, че те я проучват обстойно. А може би и още оттогава, от преди четири века криеха нещо.

Действително на Анита и през ум не и минаваше, че целта на офицерите беше много по-особена и че те знаеха за нея повече, отколкото тя въобще можеше да си представи. Не подозираше, че те дори се страхуваха от нея. Щеше да го научи в последствие, а сега само тревогата си оставаше в сърцето и.

Не беше изминало повече от половин час след срещата и с офицерите, когато красиво лице от екрана на видеозора прекъсна мрачните и мисли. Нова изненада. Момиче в униформата на екипажите на междугалактичните лайнери и съобщи, че има поръчан разговор от Космодрума. Оказа се Майкъл, когото очакваше едва на следващия ден. От изненада Анита дори помисли, че е объркала датите. Но не беше — денят беше — 17 юли 23461 г. Нещо се беше случило и Майкъл се беше приземил по-рано.

Екранът присветна, фонът се смени, а заедно с него се появи и образът му с неизменните тъмно къдрави коси и остър, леко насмешлив поглед. Видя я и започна пръв. Изглеждаше тревожен и дори вечната усмивка не можаше да скрие напрежението в очите. — Пристигнахме по-рано, защото попаднахаме на задействана антигравитационна падина, от твоите… Двигателите едва издържаха на ужасното привличане… "Лъчезарни "е извън строя, а ние…

Не можа да довърши, защото Анита го прекъсна нервно. — Значи е вярно Майкъл, почти извика тя, — и те не са ме излъгали. Погълнати са и хора и светове. — Ти си знаела,… знаеш за това… Пилотът не можеше да повярва, стори и се дори уплашен. — Военните току-що научиха за нас, как така ти си узнала…

— Не е така, Майкъл, те също знаят. Съобщиха ми го преди час.

Анита видя само как капитан Фрост тежко се отдръпна назад в креслото си и като прекара напрегнато ръка през гъстата си коса я погледна още по-мрачно.

— Става въпрос за друг инцидент. — И ние току-що разбрахме за засмуканите кръстосвачи на Андромеда. Явно са се активирали няколко падини и поглъщат Вселената.

— Т.е. най-лошите прогнози се сбъднаха, Анита изглеждаше отчаяно, а на него кой знае защо му се стори, че тонът и беше някакси ледено студен и дори насмешлив. Тръсна нервно глава. Мнителността не беше в природата му.

Майкъл Фрост, един от първите пилоти на Обединението пристигаше на Алтея за старта във Формулата — най — грандиозното шоу във Вселената — огромно междугалактическо състезание на най-мощните кораби във флота; едва сега си даваше сметка за огромния проблем, който възникваше в човешкия свят и за мястото си в него. — Ще се състезавате ли при това положение, — дочу той разтревожения глас на Анита. Почувства пак мрачното и отчаяние. Беше разстроена дълбоко и то не само заради трагичните новини. Познаваше я отдавна и знаеше, че се е случило и още нещо. Беше раздвоена и несигурна. Трябваше да разбере какво става, а си спомни и за задачата, която военните му бяха поставили. — Свръхскоростните ни докараха на буксир, — отговори бързо пилотът, като се стараеше1 да не предава сериозност на тона си. — Лайнерът е в ремонтното; не е много зле и може да го оправят преди състезанието. Всъщност нямам работа и, ако искаш можем да се срещнем още сега — внезапно предложи той.

Щяха да се видят след час на космодрума. Анита изведнъж осъзна, че това окето най-много искаше в момента е именно една среща с близък човек. Съгласи се веднага и след като отложи следващата си задача и инструктира Рема за останалите часове тръгна към космодрума. Мисълта и бързо пресмяташе етапите до срещата; в този момент беше решила да разкаже на Майкъл всичко за сънищата и преследвачите. Чувстваше, че нещата не можеха да продължават по този начин.

Чарлз вече я чакаше на лентата за издигане, когато в съзнанието и се мярна тревожна мисъл за нещо, което кой знае защо не беше забелязала по време на разговора. Едва сега на път за Космодрума, тя се запита защо Майкъл и съобщи без никакво притеснение за падините след като онова, което се случваше там, беше тайна на Правителството и на Военните. Нима не ги бяха предупредили да мълчат въпреки логичното обяснение за случайност. Нали тя не биваше да знае за всичко това; пък и тази бързина на срещата… Главата я заболя още по-силно. Не можеше да си обясни нищо, съвсем нищо.

5 глава

Легендата разказваше, че не е невъзможно съществуването на Съвършени в по-ниските нива на Спиралата. Прехвърляния имаше винаги през големите кризи в Кълбото, които се появяваха ритмично на всеки 25 хиляди и 920 галактични години, интервал, в който Вселената бавно се преместваше с по един малък градус напред по дългия си път нагоре през Спиралата. Точно в такива моменти Великите винаги се намесваха и осъществяваха нова връзка с Кълбото. Използваха света на Вибриращ Възход само като преходно звено по пътя си надолу към Вселената. Сега обаче, при тази последна криза, Съвършените бяха оставени самички да се справят с проблемите. Великите не желаеха да се намесват и въобще не обръщаха взора си надолу. Братята на Вибриращ Възход загубиха връзката си тях и имаха усещането, че от много време там също ставаше промяна. И нищо чудно, щом цялата Спирала беше пред Завъртване.

Вибриращ Възход стоеше отпуснат от доста време и мислеше усилено, както за случилото се на Съвета, така и за събитията, състояли се след него. И макар тялото му да беше свободно разгърнато в пространството, емоциите му не можеха да намерят нито миг покой. Вярно, че беше надарен със завидната логика на свръхусещанията си, но ситуацията, в която изпадна беше повече от необикновена.

Предложението му предизвика остри реакции сред роднини, приятели и дори непознати. Майка му, Сияеща в Мига, пристигна почти незабавно от Светло-Трептящите полета зад Границите. И сега той чуваше непрестанно в съзнанието си първите и тревожни мисли.

— Не можеш да прекъснеш с лека ръка това, което нашия клон е постигнал с цената на толкова време и усилия — внушаваше му тя. — Ти знаеш основния закон, че всички ние сме обвързани един с друг и загуба на който и да било от клона може да унищожи останалите от семейството. Нима ще допуснеш това и ще ни причиниш тази мъка, питаше цялата и същност. Всъщност тогава Вибриращ Възход установи, че Сияеща в Мига не се тревожи толкова за себе си, колкото за останалите от Клона на Светлото Докосване, за всички негови близки и роднини. Оказа се трудно да я убеди в правотата си.

— Бях длъжен да постъпя така, — не отстъпваше той — Ти би могла да ме разбереш най-добре, защото познаваш целта и качествата, за които съм роден и възпитаван. Тогава ще усетиш, че нещо извън мен, а може би обратно дълбоко вътре в мен, ме накарало да направя това предложение.

При този спомен Вибриращ Възход отново като наяве почувствува тревогата в емоционалните си полета, когато се опитваше да разясни собственото си поведение. Спомни си и как едва продължи разговора. Трудно овладяваше големия разход на енергия, усвояван от тялото му, за да изрази усещанията на едно такова отговорно и рисково решение. Чувстваше учестените вибрации и на майка си, хилядите въпроси за бъдещето, които се въртяха в съзнанието и и най-вече убеждението, че той и сестра му бяха създадени за връзка с висшите горни нива, а не за преход в низшите степени на развитие.

— Защо след като си убеден, че Материализацията надолу може да бъде проведена от Съвършените, предложи точно себе си за извършител. — неудомяваше тя. Има клонове сред нас, като Спектралните например, сред които е и Лития, създадени точно затова. Но ти, както и Излъчваща Светлина, имате други, притивоположни задачи.

— Така е и аз зная това. Зная, че мога да проваля всичко направеното от Вас досега, дори да навредя на Цялото, но чувствам, че рискът си заслужава и, че ще оцелея, — увереността му се засилваше, а вибрациите му станаха толкова категорични в сиянието си, че очевидно не идваха единствено от него, а от онази връзка с Цялото, за която той и неговия род на Докосването бяха създадени. Майка му също усети полъха на сила. Заслуша се още по-съсредоточено, а обстановката се променяше към бъдещата хармония на взетите решения.

— Може би нашето бездействие причинява цикличните кризи в Кълбото на всеки 26 хиляди години, — настояваше Вибриращ Възход, — И сега, ако успеем да се приближим до хората, ще имаме шанс да видим истината и да коригираме развитието им. Така и ще се докажем на висотата, която се изисква от нас като Съвършени.

— Искаш да кажеш, че Великите, които винаги са разрешавали кризите в Кълбото и са тласкали пътя му напред, сега съзнателно са се оттеглили, за да ни предоставят шанса да се справим сами и да спрем да се страхуваме, така ли, — попита Сияеща в Мига. Беше разбрала мисълта му. — Фактът, че нямаме връзка от дълго време с тях, а и това че въздействията им върху хората рязко са намалели доказва точно това — отговори синът.

— Но тогава те са забравили, че ние все още трудно се оправяме и с воинството на Мрака, а той няма да се подвоуми да изпрати сили, по-могъщи от нас, особенно ако ни види сами и изоставени, — продължаваше тревожно майка му. Тъмнината беше най-големия и ужас. — Не забравяй, че самите хора могат да се окажат враждебно настроени и сигурно ще се изправим срещу техните собствени Унищожители.

Беше съгласен и с това, но го приемаше като необходима предопределеност на мисията. — Възможно е, — не промени той силата на убедеността си, — този урок да се окаже труден и за хората, и за нас; но, ако се решим на прехода и преодолеем ужаса от Тъмната страна, Великите ще дойдат и ще спасят както нас, така и Кълбото. Не са ни изоставили, чувствам го тук вътре, — трептеше все така учестено Вибриращ Възход, — но ние трябва да помогнем на по-слабите и безпомощните от нас. Това се оказа силен аргумент. — Да, това е Голямото Изпитание, през което преминават всички, за да се изкачат още по-нагоре в най-прекрасните от светове на Първата Спирала, — отстъпваше все повече майка му. Тя добре познаваше живота на Светлината и знаеше крайните и възможности. „Да се пожертваш от Любов и състрадание за другите, това беше най-висшата проверка и достижение за Светлите по пътят им към все по-пълноценен и творящ живот“ — може би така беше и сега, — Така е и в това ти си прав, — съгласи се тя, доверявайки се напълно на предчувствията си, но тревогата и съвсем не отминаваше. А Вибриращ Възход продължаваше неумолимо.

— Според мен това е и единственото ни спасение, спасението и на Светлата страна, — беше категоричен той, — защото това материализиране и подпомагане на хората ще е шансът ни да изведем Кълбото от апатията му, да подпомогнем новите ментални Съвършени и да разгромим силите на Мрака.

Майка му окончателно разбра. Поне така изглеждаше. Все пак тя беше тази, която най-добре знаеше, че с проявлението си на този свят всеки един от Съвършените носеше в себе си определена цел, с която обогатяваше общността им. Тяхното семейство също. То беше възникнало сравнително отскоро, но целите му бяха по-различни. Неговият клон беше от онези, който трябваше да осъществяват така необходимата емоционална връзка с Цялото, с по-висшите нива, с Творците на живот. Затова бяха и най-напреднали; винаги по-добре от другите усещаха глобалните тенденции в развитието. Беше нелогично съществуването им да остане без следа. Беше невъзможно да се провалят чрез Вибриращ Възход, а и усещанията му за предопределеност и успех бяха толкова силни, че не можеха да го заблуждят. Те заливаха буйно и нея.

— Може би ти наистина си предопределен за това, — галеше го тя с усещанията си за вътрешно спокойствие и топли думи. — Всъщност ние отдавна подозирахме, още преди ти да се родиш, че пътят ни напред преминава през тъмнината на Кълбото. Не предполагахме, обаче че това наистина ще се наложи. Погледът ни беше обърнат единствено нагоре. Сияеща в Мига вече се усмихваше и лъченията и ставаха все по-спокойни и уверени, граничещи с чувството за полет. Тревожеше се само от Тъмните. Предупреждението и остана като последен силен отзвук преди последните и вибрации да заглъхнат в пространството към Сияйните полета. Каза му нещо, което никой от останалите Съвършени не предполагаше.

— Те няма да пропуснат възможността да ни наранят, обля с ярко червено сетивата на сина си майката, преди да тръгне, изостряйки за последен път вниманието му. — Веднага ще усетят присъствието ти в тунала между Измеренията и ще се опитат да те унищожат като използват собствената ти енергия, за да се прехвърлят масово към Вселената. Те са лукави и хитри, Вибриращ Възход, и някой от тях вече може би са сред хората, особенно от Великите Унищожители …чувствам го…от доста време, затова внимавай, там ще има Велики Тъмни. — Велики Тъмни, — Вибриращ Възход докрай активира сетивата си, защото това беше много сериозна заплаха, за която дори не бе чувал. И без това му стигаха Поглъщащите, равни по потенциал на него, които очакваше да срещне там. — Да само ние от Светлото Докосване мислим, така, — потвърди предположенията си майка му. — Преди време много от нас усетиха тайнствено прехвърляне към Вселената на много силен дух, типичен само за Великите. Беше могъщ Унищожител… — И не сте предупредили Съвета. — Те не ни повярваха, — помръкнаха полета на Сияеща в мига. — Излъчването беше само моментно и след това нищо друго не го потвърди. Както знаеш Съветът не допуска, въплъщаване на Велики Унищожители в нашата Спирала, защото според старите клонове те биха ужасили с вида си всяко светло същество там, та било то и човек.

— Ако е приел формата на хората, — попита Вибриращ Възход, — това би било много логично. Нима не се е случвало и преди…

— Не, не това се счита за невъзможно, — отговори майка му. Не знаем за подобен случай, човешка форма не би могла да издържи вибрациите на един Велик Унищожител, те са крайно различни.

— Ами, ако са измислили нещо друго, особена форма, нещо неспецифично, ти сама каза, че са лукави и хитри, — настояваше за още информация Вибриращ Възход. Това което чу му се стори невъзможно, но и много тревожно. Майка му обаче не разполагаше с други данни.

— Не знам, тогава това предположение не се прие на Съвета и случаят не се изследва. Останахме само ние със съмненията си.

— Ние…

— Да, най-добре го почувства Излъчваща Светлина. Но беше твърде малка, за да и обърнат повече внимание, а и теб те нямаше, беше по границите.

— Мислиш, че сестра ми знае повече. — попита обнадежден Вибриращ Възход. Той вярваше много на необикновените качества на най-младия член на Светлото Докосване. Беше убеден, че тя винаги е права. — Да, но след това недоверие тя не иска да общува много, много с по-възрастните, сам си почувствал това… въпреки че при тези обстоятелства, — майката бързо смени излъчванията си с по-положителни, — може да се съгласи да ти каже нещо. Ще ти я пратя.

— Трябваше да започнеш с това, ще чакам с нетърпение, — освети с радостните си усещания околността Вибриращ Възход. Имаше вид на Съвършен, намерил нова надежда. И наистина само за секунда той почувства силната нужда да види Излъчваща Светлина, защото знаеше, че тя мисли и чувства като него, а освен това беше убеден, че не само ще го подкрепи, но и ще му помогне. Емоционалната им връзка беше изключително мощна.

След този разговор Вибриращ Възход окончателно се убеди, че му предстои онова голямо изпитание, за което всъщност е бил създаден. Интуитивно долови, че Съветът1 ще се съгласи с предложението му и той ще бъде изпратен на мисията. Почти всички вече долавяха невидимата външна подкрепа.

Досегашното развитие на нещата в Кълбото беше заложено също от една външна причина, от онова знаменателно предишно Прехвърляне на Велик Творец преди близо 25 хиляди оборота върху Земята. Тогава съвършените дори не са участвали в него Те просто са наблюдавали и анализирали, все още неспособни за каквато и да е било намеса или решение. Неговият род тогава дори не е съществувал. Вибриращ Възход, както и всички други от неговото поколение познаваше това прехвърляне само от записа в информационните полета. Беше съвършено, най-доброто досега. Помнеше, че не веднъж бяха говорили за него в училище, Това превъплащение беше невероятен пример за саможертва и Вибриращ Възход и досега потръпваше при спомена за картините тогава. Тъмната човешка енергия на Кълбото загръщаше непроницаемо блестящата спирала от светлини на Великия Творец и притискайки го с мощта на недоразвития си живот го спираше, ограничаваше и смазваше.

— Но защо не се освободи, не се покаже пред всички и не излъчи светлините си. — беше възнегодувал тогава Вибриращ Възход, смазан от мъката на въплъщението. Все още малък той не проумяваше постъпката на Великия в Кълбото и в съзнанието му неизменно се биеше въпроса — Защо всъщност Христос не се беше показал в истинската си мощ и не беше разкрил с един замах истината за света. Дълго време трябваше на малкия Съвършен да проумее, че това нямаше да доведе до никъде.

— Човекът сам е бил длъжен да се въздигне до величието на същността си, обясняваше тогава учителя му от Трептение на Светлината, — а Великият Творец е можел единствено да загатва за себе. По силата на Закона Той е прониквал навътре без да заповядва и налага; обгръщал е всичко с нежност и любов без да управлява и ограничава, показвайки им истините чрез сърцето.

— Изглежда обаче не са били готови за това, — промърмори детето на съвършените, чудата му сестра. — Нищо не са разбрали от саможертвата му. Даже са я забравили.

Тогава Вибриращ Възход и другите малки Съвършени за първи път бяха почувствали какво беше истински осъзната саможертва. Саможертва, която някой ден щеше да бъде поискана и от тях  — бъдещите Творци на живот. Бяха проследили с възхита как Великият дух, въпреки тъмнината и болката, помогаше безотказно на всеки там долу, как тихо и без натрапеност разнасяше Светлината си навред, показвайки на хората как всеки от тях може да стане Съвършен.

И всички запомниха добре посланието до хората, което те трябваше за осмислят и прилагат, а Съвършените да почувстват и развиват още и още по безкрая на Спиралата: „ …и ние сме длъжни да полагаме душите си за братята“, гласеше абсолютния закон. Така накрая Великият Творец със собствената си жертва беше доказал, че законът за Обичта към света е в сила, дори и за ниските нива на Първата Спирала. Тогава той, изпълнил мисията си докрай беше разкрил новия път напред, път, който хората по-късно нарекоха Любов. — Сега, мислеше си като си припомняше този епизод от детството си Вибиращ Възход, беше настъпило времето за неговата саможертва. Спиралата беше пред Завъртване, но хората не бяха готови. Те, за съжаление, както беше почувствала още като малка Излъчваща Светлина, не бяха усвоили идеята за Общността на Светлината и за бъдещето си величие на Светли Съвършени. И за това виновни бяха те, старите Съвършени. Те, чрез страха си и недостатъчната си пожертвователност, се бяха провалили пред Великия Дух, въплътил се тогава на Земята в човек, и бяха изпуснали хората. Затова сега трябваше да възстановят прекъсната връзка с Великите учители и като разшифроват посланието им до Анита Бел да помогнат на хората.

Всъщност Вибриращ Възход знаеше, че в момент на криза и пробив в Светлината двете преплетени половини на огромната Двойна Спирала винаги се изправяха една срещу друга и невероятния синхрон на собствената си борба постигаха единството, което раждаше новото начало. И сега, Вибриращ Възход предчувстваше страшния сблъсък. Предстоеше да се издигнат нови ментални Съвършени — хората, и Мракът не можеше да допусне това. Щеше на всяка цена, с цялата си злоба и желание за власт да се съпротивлява, да нахлуе в Кълбото и да се опита да го обсеби. А Вибриращ Възход трябваше да го спре. Затова веднага след раговора с майка си той се насочи към Земята и успя да разпознае излъчването на един от Унищожителните Манаси — Андрей. Усети и, че Разрушителят заподозря нещо; беше силен. — А дали тази сила не се дължеше и на постоянна връзка със същински Тъмни, попита се веднага Вибриращ Възход. Никога преди Манасите не бяха усещали присъствието на Съвършените в полетата си и май нещата бяха много по-заплетени, отколкото той си мислеше — Затова и Прехвърлянето трябваше да се състои незабавно, мина като светкавица през ума му и решението за бъдещето.

6 глава

Едното от слънцата вече клонеше към залез и показваше началото на вечерта, въпреки че имаше още много време, докато тъмнината изцяло обгърнеше Вавилон. Вторият Близнак щеше да извърви още доста път по небосклона, преди да стигне края си на Запад. Щеше да огрява меко, без блясък чак до късно вечерта. Тези последователни залези на Двойното Светило бяха едно от най-хубавите неща на Алтея. Слънцата винаги грееха по-дълго над материка и затова океанът, намиращ се в другата половина на планетата, винаги беше по-студен и бурен. Пак по тази причина дните бяха винаги по-продължителни от нощите, като това ставаше за сметка на вечерите, които бяха дълги и отморяващи. Всеки ден точно по пладне, малката Алтея, поради разликата в релефа на двете половини намаляваше скоростта си на въртене и това, макар в нищожна степен, довеждаше до забавяне на залеза на единия Близнак. Отишъл на запад, Схорн бързо потъваше зад хоризонта пръв, като оставяше Небус още дълги часове сам да стопля градовете. Неговата светлината макар и по-слаба, осветяваше достатъчно повърхността, създавайки неповторимо впечатление за настъпването на много светла и мека нощ. Такива бяха забележителните вечери на Алтея.

Но не само това правеше тази малка планета привлекателна. Разположена в средата на голям звезден куп от Втората Галактика, тя беше центъра на Галактическите светове. Тук, на тази приличаща на курорт, земя се решаваха съдбините на Вселената. Тук беше създаден преди повече от четиристотин години Съвета на Обединените, тук се съхраняваше информацията за всяка човешка стъпка. На нея беше събрано миналото на човека, тук се правеха плановете за неговото бъдеще, одобряваха се проектите за завладяването на неоткритите светове, решаваха се проблемите на вече усвоените пространства, даваше се път за използването на всички нови енергетични източници, анализираше се обстойно всяко събитие в Галактиките. На тази невзрачна по размери, но много красива планета, се раждаха най-грандиозните проекти и идеи за развитието на човешкия свят. Във всеки един момент тук ставаше нещо ново и необикновено. Затова когато човек гледаше хората тук да правят дори най-обикновени неща, имаше чувството, че решават нещо важно и отговорно. Понякога обаче самите участници в събитията на Алтея не осъзнаваха важността на своите решения. Това явно не разбираха мъжът и жената, които се готвеха да обядват на огромната тераса на Космодрума. Те вече половин час наблюдаваха как Близнаците постепенно разделят пътя си и упорито се опитаха да съгласуват менюто си, говорейки си и за много други неща. Майкъл Фрост никога не можеше да се сдържи и поръчваше най-екзотичните и странни ястия, които виждаше в кристалните топки на масата. Обикновено не се ръководеше от вкусовите си предпочитанията, а от емоциите, които получаваше от една необикновена поръчка. Затова дълго време се опитваше да открие най-необичайното ястие от менюто.

— Веднъж бях опитвал една много вкусна риба от Сарочи, — мърмореше той, докато променяше едно след друго изображенията в кристала пред себе си. — Ядохме я преди доста време. Може би си спомняш, мисля, че беше на Алтаир, преди големите квалификации. Доставянето и е рисковано е затова е интересна.

— Едва ли — не се съгласи жената срещу него, като в гласа и се появи типичната за нея иронична нотка. — Спомням си я добре, Майкъл. Накрая, когато я донесоха, се оказа доста малка и направо невзрачна, въпреки цветовете си. Пък и не се отличаваше с някакъв особен вкус, но ти си прав. Сервираха я с особенна тържественост, но не за друго, а защото те познаха. При това погледът и с удовлетворение проследи появата на самодоволно изражение по физиономията на пилота. Думите му го потвърдиха:

— Това може и да е така, — усмихна се той, — но и проблемът с рибата стои точно така, както ти казах, рече пилотът и като спря да разглежда менюто, каза вече много по-сериозно. — Тя наистина е нищожна, но планетата, която обитава е изключително опасна. Намира се до първата от онези падини, чието появяване ти предвиди в разработката си и които след това започнаха да изникват навсякъде във Вселената. Така, че при приближаването до Сарочи корабите рискуват да бъдат подложени на неочаквани изненади, които както видя, наистина са започнали. Пък и там е пълно с военни и изследователи, които проверяват всичко и всички…

— Въпреки това обаче са успели да я доставят, — прекъсна го Анита. Ето я — посочи тя в сферата. Беше открила търсения деликатес, като внимателно следеше думите на Майкъл. Щеше да му каже какво мисли по въпроса с Падините след поръчката.

Триизмерното изображение на блюдото от Сарочи наистина се мъдреше кротко в белезникавата вътрешност на кристала. Трите малки кръгли рибки стояха сред салата от водорасли и преливаха в многоцветието като яркостта им при този малък обем достатъчно ясно показваше, че не са най-големият деликатес, който съществува, но затова пък имаха екзотичен вид, съчетан с живописно име и необичаен произход. Заявката беше дадена.

Всъщност и двамата ужасно искаха да се върнат на прекъсната тема за прословутите падини. Анита продпочиташе да говорят най-вече за тях, защото се беше разтревожила не на шега от произшествието с Майкъл, пък и те я интересуваха заради разработката и заради странността в поведението и на Майкъл, и на Военните. Все още не можеше да си обясни защо той, след като това беше военна тайна, и говореше така открито за случилото се с лайнера му. Искаше разбере това и да сподели с него другите си съмнения.

— Та какво точно се случи с Лъчезарни. — попита Анита, навлизайки направо в уж забранената тема. — Още не си ми разказал подробностите за това изпитание, за което военните ми споменаха.

— Да, това, че те са ти съобщили за инцидентите много ме учудва, но всъщност скоро всички ще знаят, опита се да уточни нещата той, а Анита почти физически усети как настръхна целия. Побърза да го успокои, не очакваше такава реакция.

— Да, разбира се, Съветът ще заседава днес точно затова, — поясни тя, ще говорят за цялата обсановка. — Анита беше повече от сериозна. — дори и не предположих, когато офицерът разказваше, че и ти си бил изложен на опасност. Разтревожих много… останалите вече са загинали, били са погълнати…

— Да, не сме първите, Майкъл дори леко удари по масата с ръка, щом чу това. Ние не бяхме предупредени, Анита, продължи развълнувано той. Това исках да ти кажа. Аз научих за погълнатите крайцери тук, на Алтея. Предали са ни, можехме да загинем, ако не беше мощта на кораба. — Въобще не са ни уведомили за това да внимаваме. — Затова ще поискам още днес сведения за тази безотговорност. — Точно затова се учудвам, тази информация е секретна и според военните никой не е осведомен, — продължаваше настойчиво Анита без да му дава секунда покой, защото искаше да разбере истината. — Дори не знам защо ми казаха тези неща сутринта, и предположих, че ти си в течение на тайната, — уточни тя. — Не, никой нищо не ни е съобщавал, нито ни е предупредил или инстуктир ал за каквото и да било, — отрече бързо и твърдо Фрост. — Но ще проверя още тази вечер, — закани се той, а Анита усети огромното напрежение, което премина през него. Остана с впечатление, че в същия миг Майкъл започна да се притеснява много по-силно. От една страна беше искрено изненадан и явно наистина не знаеше нищо за другите инциденти, но същевременно тази информация го натовари неимоверно много. Анита усети как пилотът застана нащрек, объркан и притеснен от някакви други, внезапно нахлули мисли. — Е, вече знаеш, мотолевеше той секунда по-късно, опитвайки се да разбере какво става — Ти предсказа тези неща и може би затова са ти казали. Не са ли те поканили на заседанието. Пък и те понякога преувеличават… — Майкъл очевидно се опитваше да организира разпръснатите си мисли. — Та ако се върнем към Лъчезарни, скачеше1 той от тема на тема, той почти изцяло блокира, когато приближи твоята падина. — Моята, — усмихна се Анита, опитвайки се да тушира напрежението му. — Да, ние така ги наричаме във флота и дори се учудвам, че още не са ги кръстили на твое име, — продължи съвсем сериозно Фрост. — След скока в хиперпространството изведнъж се озовахме в непосредствена близост до едно такова поле на антиматериалност. Не знаехме, че е опасно и затова не предприехме мерки за бързо отдалечаване. Усетихме се едва, когато компютърът съобщи, че не може да насочи лайнера по новите координати. Бяхме прихванати от странно енергетично поле и се наложи да използваме всички налични мощности, за да преодолеем силата му. Повече от тридесет часа бяхме на пълна мощност, след което нямахме възможност за нов скок. Цяло щастие беше, че се отървахме само с повреди в двигателите, защото в последствие се оказа, че образованието не е от най-мощните. Пък и ние не знаехме нищо, нали досега такова нещо не се беше случвало, поне ние не знаехме, — повтори той. — Едва се измъкнахме. Може би не сме били достатъчно близо. Кой знае. — Да, никой не знае как става това, не можем да открием защо се появяват, — потвърди Анита. Изглеждаше вече стресната, а не изучаваща. Тя едва сега осъзна, че само късметът беше спасил кораба, а с него и Майкъл. От друга страна, разказът му потвърждаваше информация от военните. Нещата бяха повече от тревожни. Видя, че Майкъл също беше по-разстроен, отколкото в началото и то не поради аварията. Той като нея мислеше за другите падини, които се бяха раздвижили и който правеха проблема много по-всеобхватен.

— Всичко това означава, че тези полета ще стават все повече и повече и могат фатално да стеснят космическото пространство, — разсъждаваше мрачно той. Ако се окаже, че наистина са опасни, ще възникне огромно обръкване с междугалактическите полети. Никой няма да знае къде точно ще го изхвърли поредният скок. Като си помисля, че точно ти предвиди появата им, качествено различния им енергиен състав от всичко съществуващо досега, както и невъзможността да им повлияем…

— Да, аз предполагах съществуването на някои от тези неща, — съгласи се Анита, — но те се оказаха толкова необичайни, че объркаха дори моите планове. И без това не мога да убедя общността в правотата на моята теория; сега, когато започнаха да изникват отвсякъде, те непрекъснато ме проучват. Дори днес, когато бяха при мен, Военните донесоха Анализатор със себе си. — Тя подсъзнателно усети как Майкъл се стресна и как изражението му се изостри. Целият се напрегна вътрешно. Поведението му беше много странно. — Не, не е възможно, ако не са те попитали, — отрече той. Сякаш ги защищаваше.

— Наистина не съм сигурна в това, но го почувствах, Майкъл, беше Анализа тор. Знам, че трябваше да попитат, но не го направиха, а и говорят така за падините, сякаш не искат да осъзнаят, че те са заплаха, срещу която ние нямаме потенциал. Въобще не обръщат внимание на изхода, който аз предлагам, правителството също. Подлагат всичко на съмнение, ровят и нищят около мен, а не мога да разбера защо. Вече имам чувството, че аз съм довела тези падини, а не съм ги предсказала. И сега, когато те се оказаха наистина опасни, а положението още по-драматично, донесоха Анализатора, вместо да се замислят върху теорията ми и да обърнат повече внимание на развитието на индивидуалните мисловни полета. — Да, мисловните полета, — повтори Майкъл. — Ти още си убедена, че те са сродни по качество с енергията на падините, въпреки че засега това е само твоя теория, която не е доказана…

Видя, че Анита едва се сдържаше, но не осъзна, че това беше заради него. Тя усещаше, че Майкъл е все по-разконцентриран след информацията за Военните; той криеше нещо. Чак се подразни от това. Мислите му все по-осезаемо оставаха неизразени, нещо което забеляза и при офицерите. Улавяше това телепатично. На всичкото отгоре реагираше като тях; от друга страна беше искрено загрижен за състоянието и.

— Няколко мои теории вече се сбъднаха, Майкъл, — започна да го убеждава отново тя. — Подините се появиха и се оказа, че не съм сгрешила и в другото, — че ще се намесят в живота на Вселената. Нещо повече, вече е установена връзка между някакви неиндифицирани отрицателни Манас и тези нови места. Мисълта на Майкъл сякаш избухна:

— Установено е какво, — почти извика той. — Връзка между отгледани от съвсем обикновени хора Унищожители и тези падини и то точно, откакто инцидентите в Космоса са започнали.

— Искаш да кажеш, че падините се задвижват отвътре, както предполага теорията ти…

— Не знам, аз не твърдя това, а военните, — Анита стана язвително иронична в този миг. Те смятат, че аз знам нещо по въпроса.

— Значи това ще е онзи зловещ и унищожителен катаклизъм, който човечеството очаква толкова отдавна, — измърмори сама на себе си Майкъл. В следващия момент обаче сякаш се стресна от последната и фраза и пак я повтори не разбрал докрай. — казаха, че ти знаеш нещо по въпроса… ти, — питаше цялото му същество, като поглъщаше Анита с поглед.

— Да, аз, — отвърна му спокойно тя, — затова бяха при мен с Анализатора… Но за тяхно съжаление, аз нямах представа от проблема. Не предполагах, че самите хора ще ускорят края си… просто не мислех, че сами ще стигнем дотам.

— Но нали точно това искаше — разработка на индивидуалните мисловни полета на повечето хора, — продължаваше да се вълнува пилотът. — И ето го резултатът, — почти викаше той. — Манасите просто не могат да бъдат контролирани. Нима мислиш, че си права.

— Права съм, Анита в този момент стана непоклатима. — Да, наистина е трудно да се проумее, Майкъл, но те не са се появили случайно в резултат на безконтролност, както си мислиш, а са създадени съвсем преднамерено от други хора. Те ги прикриват и то с такива технологии, че и военните не могат да открият месторазположението им.

— И не могат да ги ликвидират, — Майкъл рязко се дръпна назад, сякаш да се предпази от нещо. Имаше вид на човек по-добре запознат с проблема, отколкото предполагаше Анита Бел.

— Да, дори с цената и на цели звездни системи, — потвърди ужасната вест тя, като продължаваше да следи внимателно състоянието му. — Не могат да локализират районите в Галактиките, където се намират. Явно някой с по-разрушителни идеи от моите ни е изпреварил… и сега вместо да създаваме благодетелни Манаси, някой е подкрепил Разрушителните.

— Искаш да кажеш, че положението се е влошило.

— Хилядократно, — отвърна му твърдо Анита, — защото според мен сега падините ще стават все по-опасни, задвижени от сродната енергия вътре във Вселената, а можеха да срещнат Благодетелните. Но какъв смисъл има да говорим, така или иначе сблъсъкът вече е неизбежен; жалко, че военните все още пренебрегват опасноста и продължават да търсят врага там, където не е. — Анита въздъхна тъжно. — Те мислят, че това съм аз, но аз само се опитвах да помогна. — И ти си убедена във всичко това. — Последните и думи, убедителният и тон бяха предизвикали още по-голям интерес у Майкъл; в момента той се повишаваше лавинообразно, особенно след уверенията и в собствената и невиност.

— Да, защото вече не само теорията ми го потвърждава, а и много факти, включително и онова, което се е случило вчера с теб. — Анита продължаваше да се чувства унила, сякаш колкото повече мислеше за съвпаденията на събитията с разработката си, толкова повече оклюмваше; стори и се дори, че Майкъл използва това.

— А ако е свързано с друг разум, — попита внезапно той. Излъчването му беше станало същото като на офицера, когато и съобщи за Унищожителите. Анита почувства гняв.

— Не, не може да е това, — беше категорична тя, възвръщайки си тонуса. — Всички изследвания сочат вътрешни причини и е излишно да търсим връзката отвън. Отрицателните са тук, вътре във Вселената и са толерирани и отгледани от хора като теб и мен. Те задействат падините. Трябва да ти кажа, че напоследък ми се присънват такива странни неща… — Тя млъкна, защото последните думи се изплъзнаха от устата и толкова неочаквано, че дори тя самата се удиви. Мислеше да разкаже всичко на Майкъл, но не толкова внезапно и съвсем не сега. Стана обаче сякаш извън нея. Думите се отрониха сами.

Анита замълча за миг, бавно изяде още една хапка от рибата и колкото да изглеждаше странно продължи, решена да доведе нещата до край, още повече, че Майкъл, който много добре чу за сънищата, я гледаше вече толкова нетърпеливо, че му личеше външно. Това чувство измести уплахата и интереса от последните информации; сега той трескаво търсеше връзката между темата за падините, теорията и сънищата и. Анита начаса усети свръхвъзбудата му. Беше, като при Нуту по-голяма от очакваното. Отново нещо странно.

— Нищо особено на пръв поглед, — започна тя внимателно, — не са нещо значимо, но се повтарят непрекъснато… — после замълча и вече по-категорично отсече; — Всъщност Майкъл, не съм ти казвала, но сънувам почти едно и също всяка нощ от две години насам. И най-странното е; имам усещането, че сънищата съдържат някакво послание от подсъзнанието ми, което аз не разбирам. … Вероятно ще се учудиш, но не се поддават на психо… контрол.

Измина цяла минута преди Майкъл да каже нещо. Въпреки това за нейно учудване не изглеждаше изненедан. Любопитството му не премина в неясно очакване, а по-скоро той анализираше. Сякаш знаеше. Но не… Анита напълно се обърка, следващите му думи говореха за точно обратното, за явно неразбиране. Пък и друго не можеше и да бъде. Затова знаеше само тя и …Нуту. Въпреки това можеше да се закълне, че и Майкъл не беше изненадан. — Ти си в плен на някакви сънища, които те притесняват и не можеш да ги прекратиш, така ли да разбирам нещата, — започна да си изяснява бавно той. Попробва дори да се пошегува. Попита я дали е използвала последния модел на „Сънчо“ — Романтик. Беше неестествено весел, защото тя усети, че той много по-силно се интересуваше от онова, което предстоеше да чуе; беше прекалено напрегнат, за да се забавлява.

Почувства и как собствената и обърканост започва да я дразни:

— Знаеш, че това са глупости, — прекъсна го тя рязко и като остави чашата си, троснато продължи. — Никога не използвам тези апартчета, защото всички знаят, че се отразяват пристрастяващо на психиката. Освен това съм абсолютно убедена, че в сънищата има смисъл. Те не се появяват току-така. Всъщност сам ще разбереш след като ти обясня всичко.

Усети как заедно с думите и го изпълва някакъв неопреодолим интерес. Точно както при Нуту, но с по-голяма потайност. Майкъл криеше нещо, но то едва ли беше във връзка със сънищата, може би беше свързано с падините. Не можеше да разбере. Както и при военните, поведението му беше необяснимо противоречиво.

— Да, ще ги чуя, разбира се — гласът му звучеше смутено, дори учудено от реакцията и, но съзнанието му издаваше огромно любопитство. — А появяват ли се, когато съм с теб, — попита нетърпеливо той. — Никога не си ми споменавала досега за тях. — Беше обхванат от такова желание да я изслуша, че остави кърпата встрани от себе си и се зае да я наблюдава. А от рибите от Сарочи не беше останало нищо. — Всеки път, когато затворя очи, независимо дали с мене има някой или не, — продължи играта Анита. Беше късно да прекъсва, единствено разказът и щеше да извади наяве повече информация — Досега не исках да те занимавам с подобни неща, но напоследък тези сънища ме тревожат много. Пък и има още нещо. — Анита го по гледна твърде изпитателно; Майкъл беше станал целия зрение и слух, всичко в него подсказваше концентрацията му. Едва ли бе предполагал в каква посока ще тръгне разговорът им, но не беше учуден. Само напрегнат и нетърпелив, сякаш отдавна чакаше този момент и се боеше да не го изтърве. От друга страна обаче това беше невъзможно, Анита сигурно си внушаваше. Знаеше, че той беше единственият човек, който можеше да и помогне, искреността му не подлежеше на съмнение, въпреки тази необяснима тайнственост и любопитство. Познаваха се отдавна, повече от осем години, много преди Анита да започне да се занимава с проблемите на бъдещето. Все още не знаеше защо мъж като него се беше влюбил в нея, но досега никога не бяха имали проблеми.

Той беше малко по-възрастен от нея, на 34 г., основната особеност на Майкъл беше, че рядко се задържаше на някоя планета. Животът му от малък беше минал на междугалактическите лайнери, тъй като и майка му и баща му служеха на такъв, а по-късно и той бе станал един от най-добрите пилоти на флота. Беше известен сред широката публика с няколкото си поредни победи на състезанията за Формула 1. Оттогава Лъчезарни беше най-ухажвания галактически лайнер, а снимката на капитана му редовно се появяваше във всевъзможни развлекателни емисии. Познаваха го твърде добре. Стана още по-популярен и когато и Анита започна да се появява по новините във връзка с падините. Заедно бяха известна двойка.

От друга страна този начин на живот, който не всеки можеше да възприеме харесваше на Анита и Майкъл; досега те нямаха никакви противоречия. Виждаха се сравнително рядко, но когато бяха заедно оставаха за дълго. Така и двамата имаха възможност да се отдадат, както на връзката си, така и на любимите професии. Разбираха се чудесно. До преди няколко години Майкъл редовно посещаваше Анита на родната Хирон, оставаше в семейството и по няколко седмици, след което отлиташе отново някъде със спешна задача. Когато имаше възможност Анита се качваше на лайнера и придружаваше екипажа в дългите му кръстосвания из звездните светове. Познаваше Лъчезарни перфектно. Всъщност отношенията им леко се усложниха, когато тя се премести в Центъра, в Алтея, и работата просто я затрупа. Оттогава — вече две години тя откриваше странно напрежение у Майкъл, което днес достигна своя връх. На пръв поглед той беше винаги жизнерадостен и любвеобилен; тя така и не разбра дали лъже в нещо и защо това раздвоение беше толкова необяснимо. Любовта, която Майкъл в действителност излъчваше, не се съчетаваше с прикритата му тайнственост. Нито работата, нито здравето му оправдаваха особеното му поведение, освен ако тя не се лъжеше и не си внушаваше тези нови моменти в излъчването му. Помисли си, че ако е докрай откровена с него, може би щеше да разкрие загадката. Верятно той улавяше нейната раздвоеност, породена от тези сънища, от тревогата и за бъдещето и за хората, които постоянно я следяха кой знае откога. Да трябваше да му каже и да го освободи от терзанията му. Беше забравила, че той също усещаше като нея… — Имам чувството, че непрекъснато ме следят, — каза Анита и го погледна право в очите, — дори и в момента. Убедена съм, че винаги има някой, който ме следва като сянка. Сигурно това е във връзка с падините. Може би наистина мислят, че аз имам нещо общо с тях.

Както очакаше Майкъл и този път не се учуди, а само спокойно се огледа. Анита отдавна беше забелязала странната двойка в другия край на терасата. Макар и дискретно те не сваляха очи от тях, не говореха оживено, не поръчваха много, не забелязваха залеза и имаха вид на хора, които всеки момент са готови да си тръгнат. Където и да отидеше Анита съзираше такива хора, поединично или по двойки — те винаги се въртяха около нея, следяха аеромобила и, къщата, появяваха се на всички места, където ходеше, знаеха всичките и познанства и срещи. А тя не разполагаше с информаиия за тях. Майкъл можеше да и помогне, но преди всичко трябваше да се увери, че преследвачите съществуват. Той го направи, без да се смути; Анита не на шега се озадачи, макар и да го очакваше. Но път назад вече нямаше, пък и тя му вярваше и го обичаше и само бъдещето можеше да покаже истината.

— В първия момент това не може да се долови, продължи тя, след като се увери, че той е забелязал хората. Стремеше се да бъде убедителна. — Когато станем ще тръгнат след нас, после ще сменят с други хора, аеромобилът ми ще бъде непрекъснато следен от постоянно сменящите се машини и край къщата постоянно ще има някой.

— Да, май си права и на мен ми се струвало така друг път, — съгласи се той. — Мислех обаче, че се заблуждавам, но щом и ти си го открила значи съм бил прав, пък и след всичко, което ми разказа е логично…

— Именно затова трябва да ми помогнеш, — прекъсна го нетърпеливо Анита. Беше обезоръжена, не очакваше, че и той е забелязал тези хора отдавна. Успокои се, когато чу за неговите опасения. Не си беше внушавала — Ти можеш да разбереш кои са те — каза тя и посочи с поглед двойката.

— Всъщност може би са Военни, — предположи бързо той. — Не се стараят особенно, щом и аз и ти сме ги забелязали. — Военни, сигурен ли си, — попита отново Анита. Майкъл беше напълно уверен. — Да, няма кой друг да бъде. Всичко го потвърждава, включитело и Анализатора днес. Страхувам се дори, че записват и разговорите ти. Навсякъде… — Майкъл размаха красноречиво ръцете си. — Тогава трябва да се махаме оттук. Да отидем другаде, някъде, където не могат да ни проследят. — В този момент Анита му вярваше напълно. — Трябва обезателно да ти разкажа сънищата си, много е важно. Майкъл имаше нещо на ум и само след минута станаха. Щяха да отидат в Селен.

Оказаха се прави. Малко след като те си тръгнаха, станаха и двамата от другата маса. Следваха ги ненатрапчиво и се изгубиха едва на паркинга. Там естествено, ги чакаше друг аеромобил. Той щеше да следва техния до следващата смяна. Нещата бяха обезпокоителни и Анита за пореден път реши да разбере какво ставаше около нея. Спомни си и за Анализатора. Затова трябваше да разкаже на Майкъл за сънищата, така както ги бе споделила и с Нуту. Но дали той щеше да и помогне като джуджето. Нещо се сви в нея при тази мисъл. Не можеше да проумее защо. От друга страна знаеше, че трябваше да му вярва. Беше раздвоена до крайност.

7 глава

Брегът вече се виждаше в далечината и оживлението на корабите нарастваше с всяка измината минута. Връщаха се като герои и предусещаха удоволствието от срещата с града. Всички бяха излезли на палубата, по-нетърпеливите бяха заели места по въжетата и мачтите, а повечето се кръстеха и благодаряха на Бога за щастието да видят отново родния дом. Платната бяха опънати и се вееха тържествено на мачтите. Червените скосени кръстове пробляскаваха на яркото слънце и изпълваха душите и на посрещачи и на завръщащи се с неуписуем възторг. Кръста беше изрисуван върху наметалото на разкошно облечения мъж до руля. Радост грееше на неговото лице, но заедно с нея се виждаше и неприкрита гордост и явно чувство за превъзходство. С достолепния си вид той властваше над обкръжението и приемаше естесвено възторзите му. Това се отразяваше зле на духовника, застанал плътно зад него. Едър, с ослепително бяла плащеница върху която блестеше огромно златно разпятие той беше свикнал да привлича погледите, и страха на хората, ала сега се беше провалил. Мисията се превърна в триумф и той се оказа безсилен да и попречи. Не бе успял да накара корабите да се стреснат от опасностите и да се върнат, бурите, гладът и бунтът не ги унищожиха и целта беше достигната. Подлите уловки на църквата се оказаха безсилни пред силата на този мъж, надарен с власт над хората сякаш от самия Бог. И сега, когато се завръщаше победоносно, Испания го посрещаше като герой. Затова потъмнелите очи на дон Фернандо едва прикриваха недоволството от невъзможността да промени каквото и да било. По лицето му се четеше лукавството, типично за неговия орден и съсловието му. То бе последното, което му бе останало след мъките на океана. Затова подхвана угоднически. — Капитане, кралицата ще бъде радостна да Ви види отново. Вие изцяло заслужихте доверието и. Нейното и на краля, разбира се. — Така е отче, — отвърна мъжът, като присви недоволно очи. Искаше да се наслади изцяло на момента на пристигането, а не да говори за делата на църквата. Трябваше обаче да внимава и му отговори без да дава воля на гнева си, — С Божията благословия, отец Фернандо, открихме в есента на лето 1492 нов път през морето — океан, създадохме колония в неизвестни досега места. Сега се връщаме доволни, за да известим на техни Величества за успеха си. Ние постигнахме целта си, както никой преди нас, отец Фернандо.

— Ще бъдете богато възнаграден, — продължи духовникът, без да дава ухо на иронията в гласа на капитана. Кралят ще ви дари и с обещаната титла на благородник, с достатъчно слава и пари. Затова се надявам, че няма да забравите за помощта, която получихте от пресветата църква, нашата закрилница. — При тези думи отецът скръсти молитвено ръцете си и отправи смирен поглед към небето. Той трудно бе понесъл това пътуване, пък и предчувстваше, че мисията няма да бъде посрещната с одобрение от братята. Затова сега трупаше аргументи за настоятелството на светия орден а доминиканците. Трябваше да бъде сигурен за парите на църквата.

— Знаете отче, че орденът ще получи част от златото, което носим, но то принадлежи преди всичко на короната — мъжът погледна с видима досада престорените движения на отец Фернандо, но продължи, защото не веднъж се бе сблъсквал с мощта на църквата. — Кралят е верен на думата си, дадена пред монсеньора, и няма, защо да се тревожите за интересите си. Те са добре защитени. Парите ще са и ваши, а също и…

Топовните изстрели, мощно огласиха пристанището и направиха разговора невъзможен. Тълпата възторжено ревеше. Цяло море от хора бе заляло кея и с нетърпение очакваше акостирането.

„Санта Мария“ бавно приближаваше кея. Моряците бързо увивиха въжетата, а котвата беше допряла дъното на залива. Оставаше само да спуснат трапа.

Всеки слязъл на сушата, бе понасян на ръце, Мощно ура цепеше въздуха. Усмивките се смесваха със сълзи, благодарности и молитви. Тълпата беше заляла плътно малките извити улици; шествието се проточваше чак до двореца. Там отдавна се беше събрала отдавна и по-голямата част от аристокрацията. Градът ликуваше. Те бяха направили невероятното. Бяха се осмелили да тръгнат на най-опасното от всички пътувания досега — да поемат към неизвестното, отвъд морето-океан, водени единствено от неясни предположения и вътрешна вяра в успеха. Бяха извършили чудото и славата им щеше да се носи през вековете.

Кралят и кралицата ги очакваха. Те отдавна следяха церемонията по посрещането и с явно нетърпение наблюдаваха приближаването на кортежа. За Изабел Арагонска това беше дълго жадуван миг, миг на възхвала и тържество. Беше горда с делото си, беше доказала правотата си и сега Испани я щеше да бъде велика, а светът друг.

Забеляза веднага Колумб сред пъстрото обкръжение, което го обграждаше; противно на ранга си и церемониала се отправи към него, овладявайки желанието си да бърза още повече. Филип трябваше да и прости тази дързост, защото знаеше пристрастията и и мълчаливо ги одобряваше. Колумб също отдавна я беше забелязал и устремено се насочваше към нея. Тържествуваше, когато склони главата си в нозете и.

— Ваше Величество… — Капитане, — Изабел изживяваше цялото величие на момента, защото знаеше, че думите и този ден ще останат в историята, чувстваше превъзходството си над тези, които не повярваха. — Особенно сме радостни, — започна тя, — да Ви посрещнем, Аз и Кралят, след това дълго и уморително, но надявам се успешно пътуване през морето — океан. Вие, капитан Колумб, убедихте всички с делата си в съществуването на нов път към далечните земи на изток. — Тук кралицата огледа тържествуващо множеството и като подаде ръка на мъжа пред себе си, го поведе към трона и към краля.

— Името Ви, Христофор, ще остане в историята и ще се помни от всички поколения напред, защото Вие преобърнахте представата за света… Вие преобърнахте представата за света… Вие преобърнахте представата за света…

Утрото бе настъпило, а заедно с него си бе отишъл и поредният сън. Един от многото, които не напускаха Анита Фалкон Бел през последните две години на Алтея. Какво ли искаше да и каже този път Христофор Колумб.

А че сънят беше част от от далечното минало Анита нито за миг не се съмняваше. Обстановката, дрехите, хората, всичко бе такова, както през 1493 г. на Земята. Но най-невероятно бе името на отеца. Анита не се интересуваше особенно от периода на откриването на Америка и затова не знаеше подробности около тези събития. Но когато този сън преди време се присъедини към другите, тя изгледа много материали по въпроса. Никога дотогава не беше знаела как се казва свещеникът, придружавал Колумб в експедицията, нито пък нещо около посрещането му в Испания, а камо ли думите на Исабел. Всичко обаче съвпадаше и беше се случило действително преди повече от двадесет и три хилядолетия, там на Земята, в Старата Галактика.

Подобни аналогии се откриваха и в останалите сънища, съвпадаха имена на незначителни хора, присъствали на големи исторически събития, цялостно се покриваха и множество други дребни моменти, обстоятелства, думи. И кой ли историк, който не се занимаваше по специално с даден период помнеше името или даже бе прочел нещо за жреца на Александър Велики, за свещеника на „Санта Мария“ или за психолога на Вацлав Йортих. Вацлав Йортих — Анита се замисли по-дълбоко, когато това име мина ненадейно през съзнанието и. Знаеше, че то още силно вълнува човечеството, както някога името на Колумб е значело много за земляните. Защото той беше открил именно това, за което говореха още древните преди Христос и на което дължаха величието си хората днес — силата на етера на светлината, обгръщащ като огромна1 пелена цялата Вселена, проникващ в същността на всеки атом, система или звезда, създаден от и подпомагащ движенията на лъчения, звезди и планети.

Именно чрез откриването на този неизчерпаем океан от първична енергия човекът на 22-ри век беше успял да направи първия си скок в хиперпространството, а по-късно да завладее звездите. Оттогава корабите не използваха много гориво, значително олекнаха и разшириха комфорта. Зареждаха само толкова плазма, колкото им беше необходима за задаване координатите на пространствения скок и за осигуряване жизненото пространство и гравитацията в лайнерите. Повече просто не им беше нужна, защото самото преместване се извършваше от тази могъща, безкрайна енергия, носеща и проникваща всичко в космоса. Светлинният етер имаше свойството при синтеза и фокусирането му в огромни релси от енергия да носи лайнерите със скорост близка до тази на светлината, когато те се движеха нормално, а при необходимост и да ги прехвърля чрез завихрянето си около корпусите им за част от мига в други Галактики и системи. Можеше да им осигурява и останалото гориво, но трансформацията на незначително количество от етерната субстанция беше неефективно за нормални операции. Тя беше енергия с огромна мощ, определяща границите на светлинната, гравитационна Вселената и предпазващата я и от това, което беше около нея.

Анита сънуваше началото на този огромен скок в развитието на човека и негово най-грандиозно разширение — потапянето в океана през 2160 г. сл.Хр. на екипа на Вацлав Йортих и откриването там твърде случайно на възможността за разграждане ядрата на фотоните, които се оказаха в последствие и основа на етерната субстанция на всички нива. Те напълно повтаряха структурата на големия атом, състояща се от център и обикалящи сателити, но на практика нямаха нито маса, нито тегло. Бяха чиста енергия, на границата на обективирането и във вещество, а завихрянето и преминаването им в надсветлинна скорост беше само по себе си едно малко приказно чудо. Затова и Анита Бел винаги с възхищение и удоволствие си спомняше картините от това съноведение. Припомни си го с радост и сега. Беше и необходимо особено след съня за Колумб, с който имаха пряка връзка. Бързо си представи Земята и Океана преди повече от двадесет века. В съзнанието и заплуваха така познатите сини, а по-късно и обагрени в златно картини. Дълбоко на 11000 м. под морското ниво, в най-ниската точка на планетата — Земя, в Марианската падина, се строеше поредния подводен град. Планетата до такава степен беше пренаселена и по сушата и под водата, че беше дошло времето на това най-мрачно и пусто място. Налагаше се, защото тогава човекът все още не можеше да населва далечните планетарни светове и трябваше да намира всякакви други начини, за да се разсели. По тази причина и екипът на Йортих отдавна работеше тук по осигуряването на енергийното захранване на селището, а успоредно с това извършваше изследвания относно поведението на светлината в това толкова непривично място. Той и екипът му представляваха интересите на няколко заинтересовани от условията в падината Университета. И именно тогава се случи чудото, което Анита виждаше всеки път и което поради ранната епоха не беше записано с подробности в архивните материали. В съня обаче се виждаше всичко.

Групата от няколкото физика работеше отдавна под града. Всички бяха изморени и нервни, защото имаха сериозни проблеми с включването на слънчевите батерии. Бяха петима, сред които и Йортих; запасите в осигурителните им скафандри за престой на открито вече привършваха. Скоро трябваше да се преберат на закрито, отново без да са постигнали нищо. Бяха отчаяни. Нещата не вървяха добре и по свръзките между четирите отделни скутера се чуваха само откъслечни, ядосани фрази на техниците и операторите.

— При това налягане никога няма да успеем да насочим лъча, — викаше един от операторите, — ако ще и да стоим тук вечно. Аз се прибирам. Това нещо се изкривява всеки път, при това по различен начин. Следва движенията на океана и ще бъде истинска случайност, ако попадне на точното място.

— Да, отслабва, защото слънчевите отражатели на повърхността май наистина не са достатъчно големи, за да постигнат равномерно проникваща скорост на лъча при тази дълбочина. Това е следствието от икономиите…, най-добре е да се прибираме, — съгласи си и друг от екипа.

— Какво ще кажете, шефе — чу се по-свръзката. — Безсмислено е да киснем повече тук. Трябва да се измисли нещо друго или да се откажем. — Не няма, ще направим още един нов експеримент, — каза Йортих, който едва в този момент се намеси в разговора. Досега беше мислил. Бе направил всичко възможно, за да успее насочването, но наистина нищо не се получаваше. Трябваше друго решение. Стандартните методи не помагаха.

— Ще се разпръснем в различни посоки със скутерите около мястото на появата на светлината и когато се появи следващият лъч ще го обстреляме със стена от плазма към желаната посока, предложи той, така ще му предадем допълнително направление и ще го насочим по определния канал. — Ще бъде трудно, защото трябва да се избере подходящия момент, — подвууми се единият техник. — Пък и не се знае как светлината ще реагира на тази мощ, да не говорим за риска. Все пак се намираме във вакум, завихрянето ще е страшно.

— Що се отнася до първото, компютърът на най-застрашения скутер ще го направи, — отговори Йортих. Вече беше взел решение. — При приближаването на лъча, — продължи да обяснява плана си той, — роботът автоматично ще задвижи системата за защита и ще изстреля торпедата с предварително програмираните координати на батериите. — Но ако се изстрелят и останалите разстилащи плазма торпеда, защото и техните роботи са се почувствали застрашени, ще се създаде опасност лъчът наистина да се завихри неопределено и да помете някои от нас. Ускорението може да бъде страшно и да не се постигне и никакво насочване. — Да се надяваме, че няма, — категорично отсече Йортих. — Мисля, че има голяма вероятност само един от нас да направи това и тогава лъчът няма да изкриви вихрово направлението си. Трябва да рискуваме, защото изоставаме със строежа, пък и по-големи отражатели горе няма да се монтират, финанси, нали разбирате. Освен това ще имаме реална възможност да проследим реакцията на светлината при обстрелването и с плазма в условията на вакум. Експериментът си заслужава, защото има предположения, че това може да увеличи скоростта1 и. — В надсветлинна. — Вероятно, въпреки че при това съпротивление под водата, на тази дълбочина това е може би невъзможно, затова по-скоро се надявам поне да я ускори достатъчно, за да насочим лъча към батериите. — Да абсурдно е; може би затова и безопасно, — намеси се вторият от физиците, съгласен вече с предложението на Йортих. — Дори да стане нещо подобно, разясни той аргумента си, — светлината мигом трябва да изчезне от материалния свят поради собственото си ускорение, а това е невъзможно…

Този довод убеди и останалите. — Добре тогава, — съгласиха се те. Беше им омръзнало да се занимават месеци с тези батерии и да работят извън базата всеки ден. Отдавна бяха просрочили вахтата си, безкрайно отлагайки отпуските си. Почувстваха, че идеята наистина е находчива и има голям шанс за успех. Дори, ако лъчът се отклонеше няколко пъти от многократното изхвърляне на плазма вероятността да уцели някои от бързите, предусещащи опасността скутери беше минимална. Разпръснаха се. Не след дълго щеше да се появи новата светлина.

По-късно никой не разбра какво точно стана, включително и Анита. Беше толкова шеметно, че дори в съня бе запомнила единствено появата на огромна цилиндрична стена от плазма, която се образува в един момент между откланяващия се огромен сноп светлина и скутера на самия ръководител екип и психолога му Славомир, който беше имал неблагоразумието в този ден да придружава физиците. Трябваха му факти за необичайното нервно напрежение напоследък. В същия миг плазма беше изтреляна от останалите роботи; както се опасяваха и светлината избухна с невиждана мощ, обградена отвсякъде от огромна стопираща стена.

След това всичко изчезна, за да се появи в съвсем друга част на океана. По-късно хората разбраха, че скутерите бяха олекнали и се бяха дематериализирали в следствие на ужасното вихрово ускорение около тях, създадено от обстрелвания на тази дълбочина под вакум огромен поток фотони. Екипажът беше преместен за част от секундата в друга произволна точка на океана и още преди да се осъзнае се люшкаше в съвсем други води. В първия момент дори не бяха разбрали какво се беше случило. За промяната в местоположението ги осведомиха бордовите компютри, не след дълго данните им се потвърдиха и от два минаващи кораба, които ги приютиха. Цяло щастие беше, че се озоваха във водна среда, а не на сушата, защото в противен случай щяха да се разбият.

По-късно въз основа на този огромен експеримент беше създаден и методът за точното програмиране на целите на пространствените скокове. Човекът започна прехода сред звездите.

Всъщност в този миг Анита, както винаги отново си помисли за общността на сънищата, за това, че те само на пръв поглед изглеждаха несвързани, а в действителност отразяваха нещо много по-голямо и съдържателно от самите себе си, нещо, което беше твърде сродно и ги обвързваше зад кадъра на историческата видимост. То беше онова, което Анита не можеше да разбере и което толкова остро я притесняваше. Съноведенията бяха прекалено живи, обсебващи и приканващи към постоянен размисъл.

Току-що се беше събудила окончателно и след спомена за Йортих си припомни изминалата вечер. Беше чудесна, една от най-хубавите, които беше прекарвала с Майкъл. Бяха на вечеря в парка на Селен. Място, отличаващо се със спокойствието, тишината и уюта си; затова посещавано главно от хора, търсещи отмора и усамотение или от влюбени двойки. За тях можеше да се каже, че отговаряха и на двете определения, но най-важното беше, че тук трудно можеше да бъдат следени, изгледът беше широк, просторен, с много малко места за сядане и с рядко мяркащи се посетители. Разбира се, Майкъл предпочиташе много по-диви места и най-много му харесваше да я води в Джунглата, където хората се разхождаха и хапваха сред истинска дива гора от древния период и където нощите се огласяха непрестанно от рева на множество едри животни. Не бяха рядкост срещите с пантери или дори с някой по-голям тигър. Затова на всеки посетител се раздваше парализираш диск, който можеше за част от секундата да предотврати опасността от тези срещи, въпреки че това рядко се налагаше, защото в главите на животните бяха имплантирани мощни контролери, които управляваха поведението им. Независимо от това посещението там бе доста впечатляващо изживяване. Миналата вечер обаче нито на Анита, нито на Майкъл им беше до силни преживявания; затова се оттеглиха сред романтичната обстановка на Лунния Парк. Дори си взеха нови дрехи и аксесоари, за да изключат всяка възможност за проследяване. Там говориха дълго и Анита успя да разкаже на Майкъл, всичко за сънищата, за военните, падините, Манасите и преследвачите си, за съществуването на които се убедиха окончателно, защото те просто не ги оставяха на мира. Напротив, мотивирани от предпазните мерки на двойката, те още по-настойчиво ги преследваха. Майкъл и Анита непрестанно виждаха сенки, които безшумно се прокрадваха около тях, улавяха и непрестанното прищракване на светлините, характерни за апаратите за нощно виждане и съвсем осезателно чувстваха напрежението от чуждото присъствие, долавяха опасността. Все пак големите открити пространства на тази прилична на спътникова повърхност земя затрудняваха максимално директното наблюдение и едва ли някой беше разбрал или дочул нещо от разговора им.

— Сънищата ти наистина са твърде особенни — беше се съгласил Майкъл, след като изслуша внимателно всичките версии на различните послания. Беше озадачен и много заинтругуван. Анита, както и при Нуту проследи с явна изненада как Майкъл жадно попи цялата информация, до най-малката подробност, и как с времето ставаше все по-неспокоен. Особенно се притесни след разказа за Ясмин и Солаксис Мор, дори започна да се оглежда предпазливо и гласът му стана възможно най-тих. В същото време почувства нейната тревога, породена от същия сън и оттогава се опитваше, както да научи колкото се може повече, така и да и я успокои. И това не беше онова тайнствено и скрито притеснение, което я озадачаваше на Космодрума, а едно ново неприкрито, силно безпокойство. По едно време дори спонтанно я притисна плътно до себе си, сякаш се страхуваше физически за нея и тя усети с цялото си тяло мрачните му мисли на спотаен ужас. Нямаше обяснение затова. Думите на пилота бяха объркани, неубедителни. Той явно не долавяше същността на нещата. Защо се тревожеше тогава толкова, питаше се Анита в недоумение, — защо реагираше само на отделни детайли и то всеки път изпълнен с все повече любопитство и страх, защо имаше раздвоение и неяснота в мислите му. — Тези сънищата вероятно са породени от твоите занимания, — говореше и той в началото, търсейки логично разрешение на проблема. — И всъщност е нормално да сънуваш Александър, Йортих или Колумб, защото в края на краищата те са част от историята, с която ти се занимаваш — ала не беше сигурен в думите си и в следващия момент започваше да търси друга, външна причина за появата на сънищата. Евентуалното странично въздействие го интригуваше истински. — Въпреки това все отнякъде трябва да са се зародили, питаше настойчиво той, — не може да дойдат просто ей така, от нищото, и да бъдат толкова достоверни. Много е странно. Анита не можеше да разбере, защо сънищата го бяха разстроили толкова много, осъзнавайки че той наистина не намира никакъв смисъл в тях, а се притеснява единствено от източника, достоверността и натрапчивата им поява. Нещо, което според нея не беше достатъчно за такава уплаха, защото истинският страх се съдържаше в посланието за бъдещ катаклизъм във Вселената. А може би, мислеше си тя, имаше и нещо друго, за което не знаеше и не можеше да предугади. Не беше забравила тайнствеността, която идваше към съзнанието му отвън и заради която той най-вероятно търсеше произхода на съноведенията. Питаше я постояно за това, а тя му отговаряше едно и също, до момента, в който подсъзнанието и сякаш случайно изтърва нещо. — Не знам нищо, просто нищо1 знам, Майкъл — настояваше тя, изчерпила всички аргументи за искреността си — сънищата просто винаги сами ме намират, където и да се намирам — усети се, но вече беше късно.

— Намират. Предполагаш, че те идват от отнякъде… отвън, — хвана се моментално за думата Майкъл. Анита почувства как той се напрегна и се превърна целия в една концентрирана мисъл. Искаше конкретен отговор, нещо което безкрайно я смущаваше, защото нямаше такъв. Странното предположение, че сънищата сами я откриват наистина беше фраза, изплъзнала се съвсем ненадейно от устата и. Затова не знаеше как да я обясни и реши пак да се остави на случайността. — Да, намират, отговори твърде неопределено тя, — но всъщност не съм сигурна дали това е точната дума, абсолютно нищо не знам за това откъде идват. Казах го просто ей така. Най-вероятно е да се появяват от някаква странна трансформация в начина ми на мислене… въпреки че не се поддават на никакви вътрешни или външни въздействия. Ужасно е, — споделяше честно Анита, като си мислеше, че така ще пренасочи мислите на Майкъл към вътрешните си изживявания и същността на посланието — защото при всеки унес, дори и при най-малкото отпускане на психиката, независимо дали е в аеромобила, пред видеозора, или дори в моменти на усилено мислене, те се появяват. Еднакви силни, запомнящи се. Майкъл обаче настояваше на своето, като същевременно се опитваше да я закриля срещу тази външна опасност. — Точно заради силата на сънищата източникът вероятно е външен. Кой можеше да бъде — питаше неотклонно той и не искаше да разбере, че Анита не можеше да му помогне. Тя не знаеше нищо повече, а и беше убедена в обратната теза.

— Не мисля, че има външна причина, Майкъл — беше категорична и дори обидена тя, и единственото, което предполагам е пак това с което започнах в началото на разговора. Тези видения са свързани с работата ми в Субунивеситета и с теорията ми за мисловните полета. Те са нещо като вътрешо послание, като интутивно прозрение за катас…

— Интуитивно прозрение?

— Да, защото макар и да не мога да открия връзка между отделните сънища, те ми внушават дори всеки сам по себе си по особен, символичен път предстоящия срив във Вселената, който ме вълнува от толкова много време. — И който вече вероятно е започнал в Космоса — възкликна Майкъл, намерил и в това само нови аргументи в полза на идеята за чуждото влияние. — Но това е ужасно опасно, Анита и наистина доказва дейността на сили, стремящи се към унищожаване на цивилизацията ни. — Пилотът беше все по убеден в опасността, която ги дебне отвън. Нещо, което не отхвърляше и Нуту и което породи желанието му да посети Антима. Анита обаче все още не разбираше и двамата. Не можеше да допусне, че някой така арогантно се намесва в съзнанието и и то по време на сън, когато беше най-беззащитна. Затова така твърдо отстояваше теорията си, особенно пред Майкъл, който беше и най-близкия и човек на Алтея и който единствен можеше да и помогне. Беше убедена, че проблема е в нея и искаше да насочи вниманието му към неизяснената същност на посланието. Той обаче не виждаше в сънищата единствено история и предупреждение за набиращия скорост световен катаклизъм, а някакви неясни чужди сили. Затова, колкото повече разговорът се задълбочаваше, толкова по нервна ставаше крачката му, и по-пребледняло лицето му, постепенно вътрешните му мисли го завладяха напълно и той започна да търси някакъв друг изход, убеден, че от Анита няма да разбере нищо повече.

В този момент тя, припомняйки си всичко от предишната вечер си спомни още нещо. Дори и в този миг главата и беше омотана с множество жички, които свършваха в една необичайна прозрачна кутия във формата на паралелепипед до леглото и. Съвсем беше забравила за нея и само лекото жужене от видеоекрана, които изнасяше последните данни от анализа и припомни да не мърда от леглото. Трябваше да събуди Майкъл. Експериментът явно имаше резултат, холограмите вече бяха много и меко осветяваха цялото пространство в спалнята. Сънят за Колумб се беше появил и беше записан. Майкъл вече можеше да я освободи и да видят резултата. Нещо я пристягаше отвътре.

Предусещаше, че това, което ще разбере от записа, нямаше да и хареса. Спомни си, че Фрост сам и предложи това накрая. Вчера, когато окончателно се объркаха в аргументи за и против произхода на съноведенията и когато всеки беше казал всичко, той изведнъж намери търсеното разрешението и предложи да донесе този Универсален пси-носител, за да изясни въпроса. Сети за него внезапно, след като за сетен път деликатно предположи, че сънищата могат да бъдат породени под въздействието на някои външни сили. Наложи се да се върнат обратно на Лъчезарни, за да го вземат. Каза и, че пси-носителят все още засекретен и не се използва масово, но е в състояние да засече и неуловимото във всеки мозък и най-вече наличието на странични въздействия върху него. Притежаваха го на борда заради предстоящото състезание. Работеше в дълбоките делта нива на мозъка и същевременно можеше да приема сигнали от най-крайните полета на Вселената. Уредът беше в състояние да разшифрова сънищата, а също така да установява евентуални източници на предаване, да анализира психическите процеси по време на сън и покой, да прочете всичко, което нейното съзнание не съумяваше.

Сега трябваше да видят резултата. Беше време за ставане, музикалният будилник щеше да се обади всеки момент. Започваше един от най-драматичните дни в живота на Анита Бел.

8 глава

Почти всички приготовления за прехода бяха завършени. Приключиха сложните изчисления за определяне мястото на прехвърляне, уточниха начините за обратно приемане на получаваната информация, а също и този за завръщането през Спиралата. Внимание беше отделено и на стратегическите анализи за пораженията, които един неуспех би нанесъл на развитието. Остана, обаче убеждението, че макар и много рисковано прехвърлянето е единственият разумен начин да се предотврати по-обемния общ катаклизъм. Проучванията категорично доказваха, че такъв крах на Вселената не би отминал и света на Съвършените и би имал огромна разрушителна мощ върху тяхното звено от Спиралите. Затова решението беше категорично. Преходът щеше да се извърши и то възможно най-скоро. Време за губене нямаше. Вибриращ Възход естествено вземаше най-дейно участие в приготовленията. Знаеше до най-малките подробности всеки етап от операцията. Беше наясно с начините за свръзка, с особеностите на новите полета около Кълбото, с физическите структури на самата Вселена, с приблизителния начин на осъзнаване на живота в нея, както и с всеки момент от развитието и. Беше готов да анализира всяко ново явление, което срещнеше там. Но най-трудно му беше да подготви собственото си тяло за изпитанието на прехвърлянето. Той беше наясно, че ще попадне в среда на много по-динамични промени от тези, с които организмът му беше привикнал и това щеше да изисква особенна устойчивост на връзките му, гъвкаво приспособяване към необичайните условия и много по-бърза реакция при изтегляне и усвояване на необходимата му енергия. И най-накрая, подготвяйки се за прехвърлянето, той нито за миг не забравяше за своя род на Светлото Докосване. Това беше най-страшното му притеснение, най-голямата му болка. Знаеше, че от неговото оцеляване зависят всичките му близки, всички онези, които обичаше и познаваше. Те също разбираха това. Вече неведнъж бяха обсъждали риска от унищожение. Ако той не се върнеше и се разпелееше при прехода, или загинеше по време на мисията, постепенно и те щяха да намаляват силата на емоциите си и да отмрат един след друг, изгубвайки се за дълъг период от време. Поражението щеше да бъде тежко, както за тях самите, така и за системата. Съвършените щяха да се лишат от цял един дълго програмиран еволюционен клон и трябваше дълго да чакат, докато той се върне отново към живот. Затова всички се тревожеха. Единствено сестра му не считаше прехвърлянето за нещо опасно. Излъчваща Светлина се появила в рода им след Вибиращ Възход и притежаваше още по-странни заложби и предопределеност от неговите. Изпълнена със странна увереност във всичко, което вършеше и казваше, тя дори не се притесняваше и от силата на Стихията.

— Хаосът всъщност не съществува — това беше нейното мнение. — Нима не усещате, че около вас няма нищо нелогично, нищо непредвидимо и разрухата е само една илюзия, от която се страхувате и поради това възвеличавате. — Ти ще се върнеш — бе заявила тя с абсолютна увереност и на Вибриращ Възход, преди тръгването. Даде му и ценни съвети.

— Не разбирам защо всички смятате, че хората трябва да повтарят нашия начин на развитие, — подхвърли му Чудото на рода още щом пристигна от Сияйните полета. — Може би те са напълно различни от нас, макар и притежаващи някаква слаба емоционалност. Интелект, сухота и точноста — това са хората, Вибриращ Възход. Нима не виждаш, че и самите Велики комуникират с тях по по-различен начин. — Но хората ни ги разбират, както междувпрочем и ние. — Да, така е, — съгласи се Светлина, — но може би човечеството не е дорасло до границите на менталните си възможности. С твоя помощ това ще стане и те ще разберат себе си. Ще се убедиш сам, — потръпваше тя в странна увереност. — Затова не трябва да ги гледаш по-старому, а като нови интелектуални същества.

— Тогава как ще им помогна.

— Великите ни дават шанс да променим и себе си чрез хората, — настояваше Излъчваща Светлина. Когато се върнеш оттам долу ти ще донесеш със себе си нова опитност, защото ние вече сме изчерпили един клон от развитието на световете и… — И трябва да започнем друг, да се научим на нещо ново, така ли, — обобщи Вибриращ Възход, макар и да не беше много съгласен с мисълта и.

— Да, а иначе каква ще е ползата от нас, — потъмняха театрално излъчванията на Излъчваща Светлина, изгаряйки секунди след това всичко в ярък пурпур. — За да съществуваме тук, сме длъжни да се развиваме и да опазваме живота долу. — И мислиш, че това е единствения начин. — Вибриращ Възход искаше потвърждение от нея, от специфичните и усещания. — Не, може би има и други пътища, — разлюля се загадъчно сестра му, — но засега ни се предоставя само този, братко мой и ти трябва да го осъществиш. Затова сме родени, — погали го тя с нежността на леките вибрации. — А що се отнася до другите, до Огледалните, те отдавна са там, много преди нас и ти ще ги срещнеш, за да отвоюваш победата. — каза тя някак небрежно накрая.

А той всъщност чакаше точно този момент, това признание.

— Майка ни ми каза, а и аз след това успях да намеря един от тях, там в Кълбото. Живее на първата планета — на Земята. Казва се Андрей и не е наясно относно съществуването на Спиралата.

— Не става въпрос за Манаси, Вибриращ Възход, а за Велик Унищожител — сестра му не искаше да го плаши, но нямаше и как да не го предупреди. — И ти ли чувстваш, че те са там. — Не само, сигурна съм. Аз го видях. Видях един Велик Тъмен, Вибриращ Възход, точнокогато той влезе във Вселената и се прикри секунда след това.

— Значи все пак са успели.

— Да, използвал е тялото на Унищожителен Манас. Подлъгали са хората да запазят няколко от тях и след това са използвали най-подходящия.

— Можехме да се сетим затова, — Вибриращ Възход беше не на шега стреснат. — А мислиш ли, че този, който открих е Великия Тъмен… — Не не е той, прикритията са няколко, истинският е заедно с една жена, от Прилепващите — Съвършени като нас. — Само двама ли. — Да, но проблемът е, че Съвета не ми вярва, заради възрастта. А през това време хората сами започнаха да подготвят пътя на Тъмнината,… затова те също ще ти пречат. Но ти ще се справиш, Излъчваща Светлина изведнъжа премина на особенната си вълна на предчувствия… ще победим и този път, потрепна тя. Предопределено е … Ще бъда с теб, през цялото време…

Всъщност Вибриращ Възход нито за миг не се беше съмнявал в подкрепата на близките си. А и останали Съвършени почти не се занимаваха с нищо друго. Той получи усещания от много други кланове и особенно от членовете на Съвета. При тях обаче оптимизмът беше на видимото равнище, а отвътре се усещаше предпазливостта в преценките. Все пак рискът беше огромен.

Бяха му изяснили, че мястото на прехвърляне е в непосредствена близост до Анита Фалкон Бел, до канала, по който течаха неразгадаемите послания към нея. Така бяха преценили мястото, че той да може, както да следи събитията в Кълбото, така и да проумее загадъчната информация, изпращана от Великите нива. Щеше да се опита да осъществи връзка и с Лития, за да разбере нещо повече за Унищожителите. Ако се наложеше трябваше да е готов и за физически контакт с Анита Бел.

Това обаче можеше да се случи само при извънредни условия. За разлика от Великите, Съвършените не можеха да променят облика си, още по-малко да синхронизират телата си с други организми от различни завъртвания на Спиралата. Затова, ако се наложеше да осъществят срещата с Анита Бел, Вибриращ Възход трябваше да разкрие естествената си същност и вид, а не да се преобразява на човек.

— Трябва добре да помниш, — бяха му казали на прощаване във връзка с вероятността за контакт, — прякото разкриване е възможно единствено в краен случай. Хората не са готови да те приемат и срещата ви може фатално да промени начина им на развитие. Те са все още агресивни, себични и не трябва да знаят, че ние, съществуваме успоредно с тях.

И докато Вибриращ Възход трябваше да избягва контакт с Кълбото, то в никакъв случай не биваше да губи връзката със своя свят. Прекъсването на канала за свръзка щеше да означава сигнал за помощ. Но Вибриращ Възход кой знае защо усещаше, че това няма да случи, особенно с наближаването на момента на Прехвърлянето. Кой знае защо той беше обхванат от странно, почти непоносимо спокойствие секунди преди това. Скокът между измеренията наближаваше, а всичко в него функционираше оптимално. Никакво напрежение не се излъчваше от тялото му, а вибрациите с нищо не подсказваха наближаващото изпитание. Усещаше по-скоро любопитство и нетърпение от срещата с непознатото, отколкото страх или безпокойство. В това нямаше никаква логика, като се имаше предвид, че т ам го чакаха Тъмните и битката с тях. Въпреки това Съвършеният беше изпълнен с чувството на увереност и оптимизъм в мисията. Беше странно, но и напълно чудесно. Системите заработиха. Вибриращ Възход усети постепенното завихряне, което го обхващаше. Знаеше, че сега съзнанието му ще се загуби бавно в неизвестността на времето, а връзките между системите ще се разпаднат и разпилеят в прехода между пространствата. Почувства как започва Новото, онова, след което животът повсеместно щеше да се промени; както за неговия свят, така и за този на Великите, и за Кълбото отдолу.

9 глава

— Не можем да поставим Попивателните в дома и. Изключено е. Проф. Бел е член на ОВОС и ако се разбере нещо, скандалът ще е огромен. Галактиките ще гръмнат, нас ще ни разнищят. — Леко побелелият мъж, който говореше, застанал зад малка, но доста луксозна масичка за посетители, енергично клатеше главата си в знак на несъгласие. Беше недоволен и през цялото време и побутваше по-далеч от себе си една цветна, ярка холограма. — Разберете ме добре, — обясняваше той за пореден път на другия също възрастен мъж срещу себе си, — ще трябва да се ограничим с външна информация. Другото няма да е възможно, защото неприятностите при евентуален провал могат да бъдат много сериозни.

— Но, мистър Стоун, — събеседникът му дори се зарадва като чу последните думи, — това което ми казвате всъщност е много хубаво. Ако досега не е имало подобен прецедент в Общността, никой няма да предполага такова нещо и то… помислете сам… срещу учен. Вие казахте, че такова преследване може да се допусне спрямо към по-известните членове на военното или политическо лоби,… но срещу представител на науката. Не, грешите, Харисън, никой не би се усъмнил, — настояваше господинът. — Преувеличавате опасността. Затова трябва да помислите още веднъж. Знаете колко е важна тази информация. А и парите…си заслужават, усмихна се отново той. Харисън Стоун беше объркан. Знаеше само, че не трябва да бърза, но и не биваше да отхвърля категорично предложението. Интуицията му подсказваше, че се забърква в нещо много, ама много голямо и затова трябваше за овладее емоциите си. Затова отговори доста внимателно. — В този смисъл сте наистина прав Г-н…, сети се че гостът му така и не си каза името. — Бдителността на охраната не е голяма, защото досега не се е случвало подобно нещо, — потвърди Стоун, — но затова пък ако се усъмнят ще стане много по-лошо. Ще ни нищят до последно. Не забравяйте вградените охранителни системи в жилищата на ОВОС, които са в състояние да открият всяка система за „Информационно проучване“…

Прекъснаха го:

— Става въпрос за Попивателни, Харисън, затова не се измъквайте с банални доводи. Тях никой не може да ги улови… все още. Мъжът отсреща беше добре осведомен и явно безкромпромисен. Стоун трябваше да внимава. Здравата почва се измъкваше все повече изпод краката му.

— Да, да разбира се, разбира се, — съгласи се той — Попивателните правят изключение, но все пак тези помещения са под особенния надзор на Службите и поставянето им е под въпрос. Едно подозрение и край. Знаете особения им статут. Мъжът отсреща се усмихна. Очакваше този въпрос. — Мисля, мистър Стоун, че и това няма да се окаже проблем, особено сега, когато при нея е Майкъл Фрост. Всеки момент тълпата от почитатели ще го усети, къщата ще бъде обсадена от десетки журналисти, оператори и лудо влюбени момичета. Забравяте, че предстоят Финалите във Формулата и обкръжението на пилота ще бъде повече от агресивно. Вниманието на Службите ще бъде насочено главно към тълпата, а ние ще се постараем да има необходимото объркване пред къщата. Не е проблем.

— Нима сте сигурни, че той ще остане там и през нощта, — попита Стоун. Знаеше, че въпросът е безсмислен, но така отлагаше отговора си. — Службите за сигурност не могат да се намесват в личния живот на представителите на ОВОС и ще трябва много дискретно да осигуряват, както безопасността на проф. Бел, така и да се съобразяват с охраната на Майкъл Фрост. Ще трябва да ги съчетаят. Те не могат да го елиминират като присъствие; за останалото ние сме напълно сигурни. Той ще остане при приятелката си и вие, Стоун, ще имате възможност да проникнете в къщата и незабелязано да внедрите Попивателните. — Мъжът се замисли за момент и като огледа колебаещата се физиономия на дедектива срещу себе си, реши да притисне докрай. — Тази информация е жизнено важна за моята компания, — заяви той. — А и както знаете, мистър Харисън рядко някой плаща така, както ние. Това е вашият шанс в живота, помислете си, — съблазнително1 се лееше гласът му. — Ще получите толкова много пари и то за един ден, че ще сте осигурен до края на живота си.

Този муден разговор между двамата мъже се водеше в един голям, просторен кабинет в административния център на Вавилон.

Обсъждаше се една колкото опасна, толкова и странна задача. Попивателните или „Високочестотни поглъщатели на из лъчвания от живи и неживи обекти“ бяха последното постижение на технологичната мисъл в областта на информационните и комуникационни системи. Поради способността им да трансформират получените от всеки обект данни в словесна форма бяха изключително опасни и масовото им изплозване беше забранено. Те заплашваха анонимното съществуване на човека и индивидуалната му свобода. Тези незабележими пулсиращи топки събираха, акумулираха и изпращаха до приемателя цялата информация, отнасяща се до най-интимните и най-малко познати страни от живота на проучвания обект. Именно затова изобретението не бе признато от Галактическия патентен съюз и бе иззето от употреба. Използването му се наказваше от закона, затова от Попивателните се интересуваха само някои от големите икономически групировки, а също така нелегалните, престъпни военнизирани организации във Вселената. Сега пред Харисън Стоун явно стоеше представител на някои от тези обединения, искайки Попивателните да бъдат използвани за проучване на представител на ОВОС. Една доста смела, абсурдна идея, защото дори самата мисъл за това беше скандална. Последиците можеха да бъдат непредвидими както за извършителя, така и за поръчителя, защото ОВОС беше свещен. И само невероятно важни подбуди можеха да предизвикат такъв голям, опасен интерес. Коеу беше наложило предлагането на толкова много пари.

Харисън Стоун мислеше тъкмо по този въпрос. Вчера получи съобщението за срещата и се готвеше да откаже още щом чу предложената сума. Беше чудовищно голяма дори за най-сложната задача. Не съществуваше практика да се обявява заплащането преди срещата. Сега видя, че предложението се оказа уловка и той се хвана. Поддаде се на изкушението и не послуша вътрешния си глас, не допускайки обаче, че нещата ще се окажат толкова сериозни. Разбра, че е сгрешил, едва когато видя представилия се за сътрудник на някаква мнима компания мъж. Приличаше на военен, но не беше. Вероятно спадаше към Отлъчените, но Стоун не беше сигурен в това. Във всеки случай беше убеден, че мъжът срещу него е обучаван за охранител, защото добре владееше всичките им похвати. Изпълняваше задача, зад която стояха много влиятелни хора. Те поръчваха и плащаха за тази информация, поемайки огромен риск, защото и свободата, и репутацията им бяха заложени в игра срешу ОВОС, Правителството на Алтея и Военните. Срещу всички тези организации щеше да се окаже и самият той, ако приемаше предложението.

Не беше новак в бизнеса си. Напротив, славеше се като един от можещите, но такова нещо още не му се беше случвало. Никога не беше помислял, че ще му поискат толкова всеобхватна информация за член на ОВОС, при тяхната неприкосновеност, привилегии и почти абсолютна недосегаемост. Странно беше с какво толкова един историк интересуваше Някого…? Вече не посмяваше да се откаже. Беше научил прекалено много. Ако направеше опит да се измъкне вероятно щяха да го елиминират. Нямаше да им струва нищо. Всъщност те това целяха, когато още в началото сложиха всички карти на масата, отказът му явно не влизаше в намеренията им.

Стоун мислеше усилено, а онзи чакаше. Трябваше да приеме. Така щеше да разгледа ситуацията отвътре, което можеше да му даде шанс да открие нещо, гарантиращо сигурността му, докато измислеше как да излезе сух от блатото, в което бавно затъваше. Парите вече не го впечатляваха както в първия момент, когато те го изкушиха и навлезе в това опасно начинание. Всъщност може би никога нямаше да получи възможност да ги похарчи, дори и да ги спечелеше. Реши да приеме предложението. — Добре, убедихте ме — каза той след краткото мълчание. При това с едно рязко движение дръпна към себе си дълго недокоснатата холограма и я зареди. — Още днес ще започна проучването, вероятно до 24 часа системите ще са в действие. Резултатите ще получите веднага след това, — каза той. — Междувременно ще е необходимо около Майкъл Фрост да се вдигне по-голяма шумотевица. Някой трябва да се погрижи всички да разберат, че е във Вавилон, и най-вече че се е установил при Анита Фалкон Бел.

Още докато подписваше Стоун видя, че другият мъж остана доволен. Напрежението от лицето му мигновено се стопи. Явно за него посещението беше отговорно и не биваше да се проваля. Личеше, че се отпуска. Това още повече усили тревогата на Харисън Стоун. Като в мъгла дочу последните думи на агента. — Радвам се, мистър Стоун, че се съгласихте да ни сътрудничите, — тържествуваше полувоенния. — Обединението ще ви бъде признателно. Разбира се, можете напълно да разчитате на съдействието ни и на получаването на вашия дял. Ще се чуем след 24 часа. Ето карта за повикване. Обадете ми се веднага, щом получите данните.

24 часа. Можеха да бъдат последните в живота му. Тази мисъл настойчиво се завъртя в главата на Харисън. Трябваше да се залови сериозно за работата. Не беше от тези, които се предават лесно, още повече че и времето беше ограничено. Замисли се за Попивателните. Бяха негови любимци. Може би затова бяха избрали тъкмо него. Той обожаваше мекото им излъчване, плавното им преливащо придвижване, както и удивителните им способности. Трансформацията на състояния и мисли, ярките картини, уловени от тях, можеха да заместят най-голямото удоволствие на този свят. Затова щеше да ги изпробва с особено желание, но преди това трябваше да свърши доста работа, и то без опашките, които оттук нататък щяха да го следват неотлъчно. Харисън Стоун трябваше да осигури тила си на всяка цена, защото иначе щеше да бъде обречен.

10 глава

От доста време Майкъл седеше дълбоко замислен. Между пръстите му меко проблясваше светлината на пси-носителя. Картините върху екрана се сменяха бързо, а заедно с тях и дребният обяснителен текст. Пилотът отдавна не го четеше. Беше проследил вече няколко пъти записа и в съзнанието му се трупаше все по-нарастваща тревога. Обсебила изцяло мозъка на пилота тя не му даваше възможност да вземе решение. Предчувствията му също бяха лоши, дори отчайващи.

Данните в пси-носителя се оказаха абсурдни. Дори помисли, че са погрешни. Всичко обаче беше както трябва; интуицията му подсказваше, че е прав, че няма грешка. Записът обясняваше много неща. Погледна Анита. Трябваше да и каже нещо за резултата, независимо какво, за да прекъсне тишината на очакването и и едва сдържаното и вълнение.

Още със ставането си от сън Майкъл Фрост се зае с анализа на пси-носителя и още от самото начало не повярва на очите си. Дори за секунда прие всичко като шега, защото това, което виждаше, наистина му се стори невъзможно. Трябваше му време, за да осъзнае истината. Продължи внимателно, видя останалата част от данните, проследи края и чак едва тогава се стресна ужасен. Погледът му бавно загуби блясъка си, стана все по-угрижен, а след минути той дори не посмяваше да повдигне главата си от монитора. Трескаво премисляше видяното на записа, но се объркваше все повече. Същевременно усещаше зад гърба си как Анита го наблюдава и, знаеше, че нищо от това което прави, не е убегнало от погледа и мислите и. Без друго тя беше много нервна. Събуди го преди определеното време, след това вървя неотлъчно по петите му, разказа му поредния си сън и не го остави, докато Майкъл не започна работа. Искаше час по-скоро да узнае резултата. Продължителното му вглеждане в анализа, съчетано с нарастващата му тревога я напрягаха все повече. Но какво можеше да и каже. Това, което виждаше, беше толкова странно и необяснимо, толкова абсурдно и същевременно неоспоримо, че изглеждаше страшно. Затова първо трябваше да премисли и да събере смелост. Престраши се и веднага се обърка сред собствените си жестове, с които подпомагаше думите си. Ръкомаханията обаче не се оказаха особено полезни.

— Виж Анита, — започна бавно той, като разтваряше неловко ръцете си. — Вероятно има грешка. Аз самият съм смутен и не мога да разбера какво става. Данните са абсурдни, просто невероятни. Може би… не знам…ти вероятно по-добре ще можеш да ми обяс…

Анита обаче дори не го изчака да завърши. Навела многозначително глава, скръстила ръце на гърдите, с леко присвити очи, тя беше самото олицетворение на гнева, а гласът и беше станал режещ кристал.

— Майкъл, наблюдавам повече от час как се взираш в тази кръгла топка и мълчиш, — тя закрачи нервно из стаята. — Поведението ти е неразбираемо. Изглеждаш учуден, изпълнен със страх. Всъщност, държа да ти кажа, че успях да видя част от визуализацията. Искам веднага да ми съобщиш какво мислиш и то… без увъртвания.

Столът на Майкъл смени формата си и се приспособи към отпуснатите му движения, защото още докато я слушаше, той се изтегна примирено назад, избягвайки погледа и. Реши да бъде откровен. Продължаваше да държи в ръце сферата. Дишаше дълбоко. Трябаше наистина да и каже, всъщност нямаше друг избор, пък и така щеше да изясни по-добре ситуацията за себе си. Чувствуваше, че се появява проблем много по-сериозен от повредата в „Лъчезарни“, по-голям от състезанието във Формулата. Анита Фалкон Бел — неговата голяма любов, жената, която беше завладяла толкова силно мислите и живота му, май не беше ЧОВЕК, това се въртеше в главата му още от самото начало и го ужасяваше. На всичко отгоре той не намираше нищо страннно в това, особенно като имаше предвид с какво се занимаваше тя. Защото колкото повече се задълбочаваше в миналото, толкова повече Фрост установяваше, че тя винаги го беше учудвала. Още преди време, когато се бяха запознали, Анита изглеждаше необичайно; с това объркваше и него и околните. Едва сега си обясняваше защо. Специфични бяха огромните, тъмни очи, които излъчваха онова забравено, упойващо въздействие на древните. Странна беше красотата и, която притесняваше мъжете и вдъхваше респект, даже страх у тях, независимо от външността и. Беше интелигентна, твърде голяма индивидуалистка. С проблемите си се справяше най-добре сама, не обичаше да се разкрива напълно пред другите. Загадъчна и потайна, Анита Фалкон Бел оставаше неразгадаема за останалите хора, затова въпреки впечатляващата си външност и интелект нямаше достатъчно приятели. Обкръжението и беше малбройно и стриктно подбирано.

Бяха се запознали отдавна още по време на студентските си години. В началото естествено и на него му създаде обичайното впечатление за особнячка. Майкъл започна да се притеснява от хипнотизиращия и поглед, от неестествения и, избухващ смях. Освен това го впечатляваше прекалено свободното и, жизнерадостно поведение към него, без да му навява мисли, че между тях може да има нещо общо. Всъщност беше много сериозна. Любовта им пламна по време на онова дълго, тягостно пътуване на историците до Земята. През цялия полет нямаха какво да правят, прекарваха много време заедно, при което той се усети, че мислите му бяха напълно обсебени от мургавото, странно момиче. Беше толкова привлечен от нея, че дори предизвика учудване сред приятелите си, които познаваха непостоянния му характер. Няколко дни след полета тя му се обади. Оттогава бяха заедно и той все повече изпадаше под мощното въздействие на особената и, явно Нечовешка природа. Трудно я разбираше, още по-трудно изслушваше и възприемаше теориите и, но същевременно не можеше да си представи живота си без нея. Беше изцяло погълнат от личността и. Имаше дори натрапчивото чувство, че никога не е съществувал преди да я познава, или пък това е било толкова далече в детството му, че му изглеждаше безкрайно назад във времето. Другите жени около него, а те бяха доста, му изглеждаха прозрачни, сякаш не съществуваха, защото при тях го нямаше магнетичното въздействие на тялото, вечно новото излъчване, обаянието на погледа и най-вече откровеното, ярко присъствие на избухващия, заразителен смях.

Сега можеше да се окаже, че тя е НЕЧОВЕК, а той я обичаше. Беше готов да излезе срещу всеки заради това чувство. Данните, които виждаше сега, надхвърляха възможностите му да възприема. В главата му лудо се разминаваха хиляди противоречиви, изключващи се една друга мисли, сблъскваха се аргументи и контрааргументи, преплитаха се плюсове и минуси, за и против, но решение не идваше. Оставаше само страхът. — Апаратурата наистина отчита странични излъчвания, — продължи той внимателно. Реши да не крие нищо — Сигналите, които констатира, са абсолютно непознати. На всичко отгоре са от неизвестни честоти. — Погледна я изучаващо, но не забеляза нищо, никаква реакция; Анита стоеше спокойно и съсредоточено го слушаше. Беше ледено спокойна. Имаше вид на човек, който не знае за какво става дума. Той продължи; — Освен това източник на излъчване действително съществува и той е твърде отдалечен от нас, затова проблемът не е в психиката ти. Напротив, оказва се, че нея я няма, ей така просто я няма, изчезнала е. — Майкъл отново разтвори ръце и показа образувалото се при движението им празно пространство. — Разбираш ли Анита, — тонът му се повиши леко, според данните излиза, че ти близо две годнини не сънуваш, включително и през тази нощ. Проклетата апаратурата и сега не е засякла нито един, дори най-малък естествен процес на производство на сънища или поне цикъл за реанимиране на организма. Нещо повече според това тук, — той беше почти готов да изхвърли пси-носителя, — мозъкът ти отдавна е забравил тези си функции.

Майкъл изглеждаше изтощен и всяка дума, която произнасяше му костваше голямо усилие. Но той не желаеше да лъже; съзнаваше, че това няма да му донесе никаква ползи. Не беше и убеден какво можеше да му се случи във всяка следааща секунда, не знаеше как ще реагира тя, какво ще стане. Независимо от това продължаваше, верен единствено на предчувствията си, а Анита ставаше все по-замислена и сякаш по-смалена. Думите и за първи път откакто се познаваха зазвучаха отчаяно. — Човек не може да издържи без сънища повече от няколко денонощия, — мърмореше си тя. Настъпват непоправими деформации на психическо ниво. Значи… — Така е, затова вариатните са два — Майкъл просто не знаеше какво да предприеме. Интуитивно поиска да спести част от притеснението и. Не разбираше обаче дали нейното поведение беше мимикрия или действителност. Повярва и пак по-скоро заради усещанията си, отколкото с разума си. Поне в първия момент. Опитваше се да разсъждава на глас, като съобразяваше всички варианти. Беше се концетрирал в максимална степен. Каза директно:

— Анита, ти или не си човек, или имаш връзка с други светове, непознати на Четирите свята. Те променят нивото на психичното ти равновесие и определено те използват за свои цели. — Думите му бяха категорични, а изражението строго. Беше повече от сериозен. Изведнъж точно в този миг тя се разсмя. Последните му думи я върнаха в реалността и тя стана отново същата — Анита.

— Майкъл, това е абсурдно, — обля го смeхът и. — Теориите за извънземни и нехуманоиди отдавна са изживели времето си и ти най-добре знаеш това. Та ние сме пред края на познаваемата Вселена и никъде не сме открили дори намек за живот, подобен на нашия, а сега ти ми говориш, че не съм човек. Освен това тези хипотези противоречат на теорията за Еволюцията. Познаваш я добре — невъзможно е съществуването на два или повече успоредни клона на Разум, на едно ниво, поради логичната опасност от взаимна конкуренция и унищожение. А връщанията назад в развитието на живите форми на природата са недопустими и изключени. Това е доказано правило. Той мълчеше и само очите му издаваха колебанието, което изживяваше. — Добре, добре, щом смяташ така, — продължи тя, виждайки че реакцията и въобще не му хареса. — Другата ти хипотеза е още по-невероятна. Какво за Бога мислиш, че съм аз. Хуманоид, някакъв си разум извън човешкия, робот, машина, който се поддава на влияния… — Знам, знам, че съм особнячка и всички го казват, но да не съм човек? — Анита почти викаше, все по-трудно се владееше и състоянието и беше напълно човешко. — Това е невероятно. Една лоша шега, — заяви тя. — Много неподходяща шега. Ти дори не се чуваш какво говориш. А сънищата… освен, че не мога да се отърва от тях са си сьвсем нормални, логични и… поразителни със своите странни исторически съвпадения. Какъв е този източник, откъде е, който толкова добре е осведомен за цялото ни минало. Защо са избрали точно тези моменти. Твърдиш, че не съм сънувала и единственото ти обяснение затова е, че аз не съм човек, или съм използвана от други Нехора. Нима нищо друго не ти идва наум. — Анита беше също напълно объркана и също нямаше обяснение за данните.

— Наистина е много стряскащо, но трябва да има някакво друго, логично и смислено обяснение, — настояваше тя. Въобще не прие думите му. Обстановката постепенно се нажежаваше. Майкъл виждаше нарастващата възбуда, която обхващаше проф. Бел и съвсем се обърка. Процесът скоро можеше да стане неуправляем, особенно при тези данни в пси — носителя и странните изкривявания в душевните полета, които отбелязваше той. От друга страна нямаше никакво намерение да я обижда или наранява, но явно беше постигнал точно това. Осъзнаваше и нещо друго, нещо много странно за самия него — той пак би и помогнал дори тя да не беше човек, даже, ако беше от друга непозната част на Всемира. Би го направил, въпреки че не знаеше как, а и не можеше да определи дали това щеше да бъде благоприятно за хората. Не можеше дори да предположи какви щяха да бъдат последствията за човечеството и за него самия. Все пак той беше един от Охраната и имаше дълг към нея. Спомни си за Военните, които я следяха, и към които той също имаше подобни задължения, без да знае за какво точно става въпрос. Сега всичко започваше да застава на мястото си; и интерест им, и Анализаторът, и постояното наблюдение. Затова трябваше да направи нещо; да си изясни ситуацията, за да знае към кого да се обърне, как да постъпи. Не можеше да докладва в щаба просто ей така, без да е сигурен в нещата, да им съобщи само голите факти…

— Аз лично не твърдя, че не сънуваш, Анита, — подчерта миг по-късно вече по-примирен Фрост, готов да стигне докрай. Просто се опитвам да ти предам информацията от пси-носителя.

Същевременно си мислеше, ако тя не беше човек, вероятно разполагаше с непознати сили и можеше да ги използа срещу него или обратното; може би щеше да се опита да се прикрие. Имаше и още нещо, което го смущаваше допълнително. Защо Анита му разказа всичко, защо се подложи на изследването на пси-носителя, защо се съгласи на този експиримент. Изглеждаше нелогично. Започна да разбира, че наистина трябва да научи всичко от нея сега, та дори с риск да пострада. — Данните категорично показват, че наистина някой или нещо ти предава минали образи, без обаче да се стреми към обратна информация…

— И защо ли. — гласът и беше станал заядлив.

Той обаче не искаше да влиза в спор, а само да изследва. — Анита, това можеш да ми кажеш само ти, за мен то е само странен факт. Аз нямам мнение и искам единствено да ти помогна. Ти самата ме помоли затова.

— Да, прав си, но и аз не знам нищо за тези сънища. Информацията е нова за мен… Трябва да ми повярваш Майкъл, — почти проплака тя; беше сменила агресията си с ново отчаяние. Чувствам; убеден си, че аз не съм човек. — Никога не я беше виждал толкова разстроена. — Не мога да го възприема, не не мога…, държеше главата си с ръце тя, неспособна да си намери място. Беше доловила недоверието му, а и мисълта му за Охраната. Излъчваше огромно притеснение.

Майкъл се опита да я успокои, и в този миг му хрумна нещо наистина ново. — Не, не е точно така, каза изведнъж той, възможно е и друго, — мислеше на глас пилотът. — Сега се сещам, че може в момента да придобиваш странни способности, например като…като… — Като на Манас например, — довърши тя, това което той не смееше да изрече. — Не, аз нямам тези енергетични възможности на мисълта, както виждаш аз не генерирам тези сънища, а само ги поемам. Не, Майкъл, аз не съм Манас, въпреки че вярвам; хората Манас са бъдещето на Вселената… Между другото, сега се сетих да те попитам това, което исках още отначало. Откъде идва тази толкова правдива историческа информация към мен. Кажи ми какво точно показа носителя; ти спомена нещо в началото; че се знае конкретният източник. Невероятно, но едва сега по средата на спора и Майкъл се сети, че беше забравил да и каже координатите на излъчването. Пси-носителят, макар и без възможност да анализира в дълбочина данните от сънищата, бе фиксирал твърде прецизно излъчвателя, който напълно точно съвпадаше с ужасяваща точка във Вселената, с една от тези чудовищни антигравитационни падини, която се появи още преди около две години и, която както вчера разбра, беше се раздвижила първа и беше погълнала цялата флотия на Андромеда А — дванадесет от най-добрите лайнери. Беше се спасил само един от придружаващите ги товарни кораби — Аякс. Екипажът бе имал чист късмет, тъй като в последния момент между него и образованието се бе появил огромен метеорит, който намалил силата на привличане. Бяха се отдалечили като по чудо. Метеоритът, разбира се, изчезнал, погълнат от падината.

В този миг всичко се завъртя пред очите му. Огромните гравитационни падини. Странно беше забравил за тях, докато я наблюдаваше и се опитваше да събере в едно мислите си. Не знаеше как бе станало това, но сега купищата въпроси отново го заляха. Нима Анита беше оттам. Как тогава успяваше да живее в техния свят. Защо беше тук и как беше попаднала във Вселената. Не, тя наистина не беше Манас, не и от досега познат им вид. Или беше от чудовищните, тези за които напоследък чу, че са успели да се укрият от силите за сигурност и имат връзка тъкмо с тези полета извън Вселената. Но това само доказваше всичките му опасения, оформи се трайно кошмарна мисъл. Може би искаха да ги завладеят и тя беше свръзката; чрез нея вероятно получаваха информация за техния свят, а може би я използваха без нейно съгласие. Съвпаденията бяха повече от очевидни. Тя сънуваше от две години; от две години се появяваха и падините. Или обратното; от две години се появяваха падините и оттогава тя започва да сънува. Те се увеличаваха бързо, вече предизвикваха хаос в крайните светове. Имаха доказани връзки с Унищожителите, да не говорим за новата заплаха от поглъщане на световете без хората да могат да направят каквото и да било. А тя го предсказа, тя. Главата на Майкъл щеше да се пръсне. Думите нахлуваха с бясна скорост в съзнанието му и се взривяваха във все по-мрачни мисли. Дали трябваше да и каже, че знае откъде идват посланията. Дали трябваше да съобщи това тъкмо на нея, която единствена беше съумяла да докаже появата на тези падини и дали тя наистина не знаеше, че източникът се намира точно там. Трябваше да спре, защото сега всичко беше срещу Анита. Майкъл имаше нужда да събере още веднъж макар и за кратко мислите си, да дойде на себе си, да овладее чувствата си и да премисли бързо всички възможни варианти, а може би да се свърже с шефовете…Не искаше обаче да я унищожава. Болката по нея ставаше все по-непоносима; вече като някакво далечно видение в съзнанието му присъстваше състезанието от Формулата и ремонта на космическия лайнер. Видя като в мъгла Анита, която продължаваше да му обяснява колко ненормални са предположенията му, как след като се разшифрова вече известния източник на излъчванията всичко ще стане ясно. Мярна му се и и току-що влезлият човек от охраната на ОВОС. Искаше да им съобщи нещо ново.

Навън долови увеличаващ се шум. Разпозна гълчавата от почитатели и от вечно следващите го журналисти. Тъкмо на време. Човекът от охраната им съобщи, че трябва да прекъснат разговора, защото навън ставало нещо. Слава Богу, така щеше да получи необходимата малка отсрочка за размисъл, без да се опитва да лавира. Анита вече разговаряше с дежурния офицер. Беше разгневена заради прекъснатия разговор.

11 глава

Както и предполагаше Вибриращ Възход, Прехвърлянето мина без никакви усложнения. Двойната Спирала беше така устроена, че да дава възможност за контакт между отделните си части. Макар разделена на много и различни Завъртвания, в структурата си тя беше съвършенно и неделимо цяло. В него всеки компонент функционираше в хармонично единство с всички останали, като те се допълваха взаимно, зависеха един от друг, имаха своите специфични и неотменни функции. В нея в един и същ момент се проявяваха древни, прекрасни, недостижими и неописуеми велики светове, където живееха творците на живот и други съвсем нови, хаотични и неопределени области, които все още не знаеха за себе си, за своето предопределение за съвършенство, зависими изцяло от по-бързо трептящите и определящи ги висши нива. Така Спиралата представляваше едно непрестанно променящо се и усложняващо се Общо тяло, което живееше в общ ритъм на постоянно ускоряващи се и следващи едно след друго последователни Завъртвания. Затова и най-малката промяна, в която и да било част на тази огромна верига от светове рано или късно даваше своето неизбежно отражение в цялото Движение и го изменяше непрестанно. По тази причина Вибриращ Възход смяташе за нелогично убеждението, че е невъзможен прехода между отделните части на Спиралата или че тези преходи са осъществими единствено от представителите на по-горните Велики области. Всъщност именно сега неговата мисия щеше да докаже или да отхвърли тези предположения. Но той знаеше, че е прав, че времето на Съвършените беше дошло и скоро те щяха да се доближат до онзи трепет, който притежаваха единствено Великите — до трепета да сътворяват новия живот в Спиралите.

* * *

Обстановката, в която Вибриращ Възход попадна след Прехвърлянето беше сравнително поносима. Единственият проблем се оказа по-голямата динамика на промените. В тунела наистина липсваше онази материалност от Кълбовиден тип и средата много приличаше на тази от Родината му, но се променяше по-бързо. Беше от емоционално-ментален характер, защото как иначе би могло да се удържи неравновесието между двата различни свята. Неприятното беше, че ускорението беше по-голямо от очакваното. Това го караше да поглъща повече енергия, като формите му се изменяха непрестанно и той се изтощаваше бързо. Менталността не беше форма на осъзнаване при Съвършените и затова той губеше повече субстанция от предполагаемото и можеше да се наложи да намали престоя си. Друг проблем съществуваше и поради това, че Анита не беше през цялото време в контакт с Цялото, а само когато спеше. Вибриращ Възход трябваше да изчаква между отделните заспивания и така губеше време. Въпреки това още с пристигнето си беше успял да проведе един опит с Анита и разполагаше с някакъв резултат. Беше записал поредното послание към нея от Великите нива и се увери, че силата на излъчването тук беше наистина по-голяма. Картините бяха невероятно ясни. Успоредно с това той с лекота приемаше и данни от Кълбото. Като на екран усещаше излъчванията, обагреността на мислите и намеренията на хората. Видя и почувства Анита Бел; разбра, че тя въобще не възприема смисъла на картините от поредното послание — сън. Страх и обръкване се излъчваха от съзнанието и, въпреки че като форма всичко и беше ясно. Умът и разбираше съня, но не знаеше какво иска да и каже. Освен това Въбриращ Възход осъзна, че тя не проумява и начина, по който се изпращат тези нейни сънища. Това съобщи и на Свръзката от Съвършените. Бяха двама облечени в светло синьо; Непрекъсващо Сияние от Спектралните и приятеля му Отблясък на Светлината:

— Анита не може да разбере, — разясни им той, — нито механизмите на поемане на информацията в собствения си мозък, нито откъде идват тези шокиращи слабата и емоционалност послания. Тя не знае почти нищо за логиката на ума си, липсва и каквато и да е било информация за Цялото.

— Тогава трябва да се съсредоточим към разясняване същността на собствения и интелект, — съгласи се веднага Отблясък. — и да я го нагодим към получената информация от Великите.

— Но преди това е нужно да разшифроваме смисъла на сънищата за нас самите, — противопостави им се Спектралният. — Как можем да преведем послание, достъпно за човешкото мислене без да знаем същността му. Пулсираше гневно. — Той е прав, — съгласи се бързо Вибриращ Възход. — И аз си помислих точно това. Само секунда след като наблюдавах Анита, разбрах какво ни предстои. Проблемът се състои в това, че ние въобще не познаваме тези същества. Те себе си също. — Какво искаш да кажеш с това. — разнесе се объркано излъчване от другата страна. — Това, че Излъчваща Светлина е права. Хората не са като нас. Те са чисто интелектуален клон, който все още не познава мощта на собствения си ум и просто е закъснял с развитието му, — беше твърдият отговор. — Ние сме грешили, а тя безпогрешно е почувствала истината. — Вибрациите на Вибриращ Възход станаха тъжни.

— И ние сме заксняли, а Завъртването на Спиралата предстои — Съвършените също помръкнаха.

— Да, и затова нямаме право на грешка, — прекъсна ги строго Вибриращ Възход. Беше набрал сила и увереност, а освен това в самосъжаленията си пилееха излишна енергия. Продължи по същество:

— На първо място, — подчерта той, — хората притежават странна еднопосочна осъзнатост, която наричат интелект и поради която не допускат в предположенията си многообразието на нещата в света.

— Да, така е, — гласът отсреща показваше ускорена вибрация, появиха се и нови виолетови тонове в излъчването — И ние забелязваме странните логически постановки в препратените от теб материали. Те наистина са безкрайно еднопосочни и сухи. Липсва им типичната за нас многовариантна кръгова емоционална насоченост.

— Заедно с това сте видели, — продължи Вибриращ Възход, — че картините, които получих са изпълнени с едностранни прави полета, наситени с фиксиращи мисли, в които няма цялост. Това показва, че хората осъзнават действителността фрагментарно за момента, на базата на отделни строго обособени факти. Те ужасно много диференцират. Проявяват рядка едностранчивостст на мозъчната си дейност, което предполага висока погрешност на решенията, и загуба на енергия. Наистина твърде необичайно. Никаква връзка с Цялото. Пълна изолираност. — Да, и тези промени, — продължи все по-разтревожен гласът от другата страна на свръзката, — са станали необичайно бързо. Според човешките измерения на времето за не повече от 224 техни поколения, т.е. за 2 половина наши завъртвания. Изглежда именно това шеметно развитие ни е попречило да ги доловим и да реагираме адекватно на промените. — Да, в мисленето им в този период са изскочили някои необикновени форми, — сподели още Вибриращ Възход. — Вероятно сте ги забелязали — схематични и прости и заемат много малко място в съзнанието им. От думите, с които си служат, най-често употребяваните са свръхкратките звукови символи — „Не“ и „Да“, които сами по себе си не означават нищо. Непонятни са и т.нар. „цифри“, които не подлежат на анализ. Забелязах и, че за тяхната менталност е много характерно да мислят в образи и символи. За съжаление обаче не го правят. А този тип мислене е много прогресивен, защото е кръгово-обемно-спираловидно… — Искаш да кажеш, че те мислят по начин различен от заложения в тях от Великите. — Нещо такова, най-малкото са го опростили до крайност. Забравили са го, не го развиват, елиминирали са го. Просто е чудно как работят с толкова малко информация в ума си при тези колосални възможности.

— Да, а какво ли искат да им кажат Великите. Те сигурно също виждат противоречието.

— Мислих вече върху това, — отговори бързо с още по-уверена реакция Вибиращ Възход. — Вероятно искат да им припомнят образно-символните древни начини на общуване. Направих бърза обработка на всички начини на общуване от съществуването на Кълбото и открих, че постепенно с времето хората са загубили връзка с миналото си и са заменили старото символно мислене с нови схематично-линейни структури.

— Чудесно, — вибрациите от другата страна станаха много по-свежи при тази информация, появи се усещането за хармония. — Вибриращ Възход, ти трябва да изучиш това древно символно мислене, което ние сме изпуснали и да го приспособиш към схематичното разсъждение на сегашните хора. Така ще видим пътя. Ще ти изпратим целия материал от древните епохи. — Да, ще бъде необходимо, — съгласи се Съвършеният. — Още повече, че част от посланията са от древни времена. Ще ги приема веднага.

В този момент видя сестра си. Беше пристигнала току-що, разбрала че усещанията и са се потвърдили. Извикаха я на Съвета. Излъчването и заля цялата околност, когато застана до другите. Той дори придоби усещането, че целият и светлинен спектър се изля в енергийния му тунел. Полетата преливаха от емоциите и. Тя отново излъчваше радост и надежда. — Поздравявам те, Вибриращ Възход, — се усмихна тя, променяйки формата си в съответствие с нарастващото вълнение. Беше цялата вихри от светлина — Всички мислим за теб и ти желаем успех. Трябва да знаеш, че положителните вибрации тук рязко се засилиха, откакто ти се прехвърли. Това е добър знак. Ще видиш, че ще намериш отговора. Освен това идвам, за да ти кажа нещо много важно. Почувствах го преди малко. Ускорението във свръзките на Вибриращ Възход се усилиха рязко от чутото, защото веднага почувства, че това ще му бъде в помощ. Преля в безкрайно нетърпение. — Чувствам, че Анита Бел сама ще дойде при теб. Повярвай ми, зная това, макар че е е дълго за обяснение…, ще се видите с Анита, излъчваше сестра му — Не ми трябват повече уверения. Аз ти вярвам, — преливаше той от надежда. Не се съмняваше ни най-малко. Сестра му явно никога не грешеше; затова той без безколебание щеше да насочи усилията си към срещата. Искаше да попита още нещо. Не чувстваше присъствието на Тъмните. Не се забелязваше дори полъх от тях, нито в пространството, нито във Вселената пред него, нито където и да било другаде и това силно го тревожеше. Опитът му да се свърже с Лития също не даваше резултат. Центърът им на Земята не отговаряше. — Нашият енергиен тунел е нарушил връзките между Тъмната Спирала и Унищожителните Манаси във Вселената, освен това вероятно Поглъщащите изчакват, защото нашето поведение за тях е все още нелогично, — смяташе Съветът. — Ще се появят всеки момент, трябва да бъдем готови. Те са там и битката предстои.

— Едва ли, — за кой ли път сестра му не прие становището на Спектралните. — Дори да изпратят всичките си Обсебващи, Омотаващи и Завличащи в тунелите между измеренията те винаги ще рискуват намесата на Великите Творци или пълната ни мобилизация. Не, не — Съвършената беше странно възбудена. — Вибриращ Възход, ти няма да ги срещнеш така лесно, — стрелкаха се бързо острите и полета около сетивата му. — Те ще използват хората. Мъже и жени ще станат тяхна несъзнателна, много ефективна сила. Хората сами ще Им отворят вратите на Вселената. Не чак ай Тъмните, братко мой, а чакай хората… — Хората. Тук това е невъзможно, те ще загинат… — Вибриращ Възход дори за секунда не можеше да предположи, че човешко същество може да се появи в тунела и да оцелее. Щеше да се разпадне на мига. Та срещу антигравитационните вихри тук не устояваха нито корабите, нито звездите или планетите в Кълбото. — Но те ще дойдат, — елиминираше песимистичните лъчи на Спектралните Излъчваща Светлина и продължаваше уверено; Ще дойдат и затова не се озъртай за Поглъщащите, а трасирай Вселената. Открий трите минусови — отрицателни Манас, намери хората с влияние в галактиките и повикай Анита Бел. Това ще бъде нашата подкрепа. Хората ще дойдат за добро или за зло. — И смяташ, че всички те ще се изсипят в това зловещо място, — недоумяваше Отражение на Светлината. — Когато му дойде времето да, ще се появят, но може да предотвратвратим лошата развръзка. Всичко зависи от хората, от връзките на Вибриращ Възход с тях и с Лития. Едно е сигурно, ако хората не дойдат, Поглъщащите също ще се откажат от атаката.

— Дори Великият Унищожител, — усещането за неговата мощ нито за миг не излизаше от съзнанието на Вибриращ Възход. — Да, той координира всичко, — долетя острият отговор.

— А хората дори не подозират.

— Помогни им и ще могат да проумеят, — Излъчваща Светлина облъчи всички с усещането си за саможертвата. — Това е пътят и Лития добре го знае, — продължаваше Съвършенната, — но жрицата не може да направи нищо. Тя има други задачи.

— Затова ли не мога да се свръжа с нея, — попита с все по-отслабващо поле брат и, — защото тя не желае.

— Не, не може. Блокирана е, Унищожителят знае много неща за нея и тя трябва да се крие. Иначе ще подложи на риск цялата Двойна Спирала. Дори ние не бива да говорим за нея. Може нещо да достигне до Огледалните… Забрави я за момент и търси останалите, оглеждай се за Великия Унижощител и за …

Гласовете затихваха. Полето за свръзка се изчерпа. Прехвърлянето на цялата човешка история в информационното поле около него, в един момент блокира диалога. Беше изразхована голяма част от енергията на тунела и Излъчваща Светлина не можа да каже нищо повече. Полето се смути. Вихрите, предизвикани от огромното количество информация, просто за няколко мига погълнаха запасите. Необходимо беше да прекъснат, още повече че всеки момент щяха да се включат и системите за прехвърляне на допълнителен вибрационен фон. Но какво ли още можеше да му каже още Излъчваща Светлина, замисли се той. Само успя да му се усмихне преди да се разтопи и да му изпрати вярата си с цялото си същество.

Имаше много работа до следващия сеанс за свръзка. Щеше ли Съвършеният да проумее вярно посланията на Великите и ги вложи правилно в съзнанието на човека. Не беше уверен. Щеше ли да открие и Унищожителните Манас — Андрей, Манфред и най-вече тази Алисия…

В този момент Вибриращ Възход се почувства самотен и объркан, липсваше му общността, близостта на неговия свят. Той чувстваше с цялата си същност, че именно сега, както никога преди това, се нуждае от връзка с Цялото. Усети го миг при срещата с Излъчваща Светлина, но то беше само трепет. Знаеше, че единствено Цялото можеше да му даде отговора, да го концентрира, да отвее притесненията му, като го насочи към правилно действие. Трябваше да се обвърже с Него, както правеше това сестра му. Необходимо беше да се напрегне, да проникне дълбоко в същността си, да размисли. Щеше да отгатне дали има подкрепата на Великите, или бе оставен сам срещу силата на Стихията. Времето да узнае това беше настъпило. Чувстваше предстоящите набези на Поглъщащите. Те вече знаеха за него, осъзнавайки, че нямат време. Оттук нататък щяха да кръжат и да дебнат, без да се атктивизират, чак до момента, в който затворят кръга на унищожението. Затова трябваше да се подготви, да ги спре по пътя им към хората. Беше му нужно да се потопи докрай в Цялото, което тук беше толкова далечно неясно, но и странно лъчезарно, усещащо се. Той се беше объркал. Защо ли… Разбра, че и в онзи миг, в който се замисли за Великите, беше усетил това различно нещо, трепет, който никога преди не беше чувствал. Напрегна се докрай, защото му беше хубаво, но така и не разбра защо. Само част от същността му се потапяше в прекрасната нова, непозната светлина…Тя се лееше в тунела, не я беше срещал в собствения си свят.

12 глава

Лицето на човека от охраната издаваше крайна изнанада и обърканост. — Много съжалявам за безпокойството, сър, — започна той и се обърна към Майкъл, — Навън гъмжи от журналисти. Има няколко екипа от големите Галактически канали. Всички настояват за интервю от Вас, капитан Фрост и от Вас, мис Бел. — Не сме изявявали и най-малко намерение за среща с медиите, — отвърна безразлично Фрост. — Отпратете ги някакси, вие знаете как. И без това имаме достатъчно грижи тук с проф Бел. — Той очевидно не разбираше сложността на положението и не искаше да чуе за журналистите. — Но сър, и дума не може да става. Без друго трудно ги удържаме. Не очаквахме такова стълпотворение, нямаше никакви признаци за такъв интерес. Вчера нямаше никой. Сега обаче изведнъж се появиха толкова много хора. Високият млад мъж силно се притесняваше и не можеше да прецени дали охраната ще може сама да се справи със ситуацията, или трябва да повика помощ. Очакваше Майкьл да му подскаже отговора. Фрост обаче беше упорит и наистина нямаше никакво желание да разговаря с когото и да било. — Кажете им, офицер, че няма нищо ново и Лъчезарни ще участва във Формулата. Успокойте ги; още сутринта ми съобщиха, че повредите са почти отстранени… — Не става въпрос за състезанието, сър. — А за какво тогава. Бъдете по-ясен, лейтенанте, — попита учудено пилотът.

— Сър, извинете ме, но журналистите твърдят, че Ваш близък приятел е съобщил още вчера за предстоящ брак между Вас и мис Бел непосредствено преди състезанията във Формулата Тази информация ги е побъркала. Настойчиво искат да потвърдите намеренията си. Мислех, че знаете, затова си позволих, да поискам мнението ви относно мерките за охрана.

— Но това са пълни глупости, — избухна Фрост. — За нищо подобно не е ставало въпрос. Кой е този приятел, — той погледна многозначително към Анита, но тя гледаше офицера със същия втрещен поглед като неговия. Само това липсваше.

— Сурешните вестници са пълни с всевъзможни клюки, мистър Фрост, — опита се да изясни ситуацията вторият влязъл офицер от охраната. Беше донесъл цял куп най-различни издания и Майкъл с досада видя как собственото му изображение и това на Анита се поддават от почти всяка страница. Мярнаха му се както скъпи фосфорициращи заглавия, така и такива от най-старите черно-бели техники. Кой знае защо бяха отпечатани десетки заглавия от рода на „Личният живот на големите пилоти“, „ Формулата — за пореден път под знака на Майкъл Фрост“, „Какво привлече интереса на първия пилот в историята“, „Невероятното съчетание“, „Ще остане ли Майкъл Фрост в историята“ и много други повече или по-малко глупави измислици. Беше просто невероятно, защото нито той, нито Анита имаха подобни намерения. Интересът към тях беше твърде нездравословен. Едно обаче беше сигурно. Трябваше да се вземат спешни мерки срещу това. Майкъл нареди на охраната, докато не вземат окончателно решение, да се усили контрола. Нещо ставаше около него, а той съвсем не разбираше какво; явно същото се отнасяше и за Анита, която устремно прелистваше луксозните страници на холограмите, без дори да го забелязва Той също не смееше да я погледне. Във въздуха се усещаше някакъв взаимен укор. Денят, макар едва започнал, се очертаваше като крайно лош, а Майкъл осъзнаваше, че в ремонтното отдавна го чакаха, защото само след ден беше стартът във Формулата, а „Лъчезарни“ все още имаше куп повреди в инсталациите. Едновременно с това с Анита ставаше нещо ужасно, което той все по-трудно си обясняваше; сега, като похлупак на всичко се появи пресата с нейните измислици за някакъв въображаем брак. Никой не го беше предупредил за това. Изглеждаше крайно подозрително. В този миг в съзнанието на Майкъл се мярна желанието да избяга, да зареже всичко или всичко да се окаже само някакъв сън илиечеинало събитие. За съжаление нито можеше да се скрие, нито да отхвърли действителността. Не знаеше какво да мисли за Анита. Всичко беше напълно объркано; нито едно предположение за нея не му изглеждаше достоверно. Чуваше как тя продължава да разлиства списанията и усещаше, че е ядосана. Много ядосана. Върна се отново към мисълта за сънищата и. Охраната беше прекъснала разговора им точно когато Майкъл решаваше дали да и съобщи за източника-падина и да види реакцията и, или да изчака. Не успя да реши нищо; нещата се объркаха още повече. Само ново, силно безпокойство обхвана мозъка му; той напразно се опитваше да осмисли ситуцията. Пътят до съзнанието му сякаш беше блокиран; Майкъл чувствуваше, че потъва в блато от въпроси без отговор. Въпреки това знаеше, че трябва да си изясни поне половината от тях. В противен случай не можеше да вземе решение. Затова на първо място беше необходимо да се отърве от пресата, а след това да поговори на спокойствие с Анита Бел. Хвърли разбърканите страници и позвъни на охраната. Беше решил да напуснат тайно къщата.

— Ще излезем през задния вход, офицер, — каза той на влезлия мъж. — Осигурете спешно друг транспорт. Мис Бел и аз, — той погледна вторачената в някакво заглавие жена, която сякаш не го забелязваше, — ще сме готови след малко.

В това време Анита изглеждаше като човек, който се готви да убие някого. По лицето и преминаваше в нестроен ред цялата гама от известните на хората чувства. Объркване и страх се смесваха с негодувание и гняв. Мърмореше нещо несвързано и не приличаше на себе си. — Но откъде са измисл или тези неща. Ние не сме имали такива намерения…О, какви невероятни глупости. Виж, погледни какво пишат тук, — показваше му тя, не успяла още да види и триизмерното си изображение, съпровождащо последните новини от Алтея. Разгърнатите страници в ръцете и описваха последната им вечеря. — Знаех си, бях убедена, че са били там, дори са ни заснели. Ето виж има и холограма. Беше вън от себе си от яд. Хвърли останалите дискове на земята, наведе се и го погледна съсредоточено в очите. После каза изненадващо. — Някой много живо се интересува от нас двамата, Майкъл. Имам чувството, че пресата е свързана с тези, които ме следят. Сам видя, нали, посочи пак отворената страница. — На пръв поглед няма логика, но знам, че нещата са свръзани. Трябва да разберем какво значи това, — прошепна тя и подхвърли снимката към останалите вестници. Погледна го очаквателно; мислеше, че той ще се изненада от това преположение, но Фрост само кимна в знак на пълно съгласие и каза още по-сериозно и от нея:

— И аз мисля така, Анита, но преди това трябва да довършим разговора си. Така ще открием отговора на проблема, но преди това нека се махнем от журналистите. — Фрост замълча, стана от мястото си и бавно продължи. Като гледаше последните и действия, все пак реши да бъде откровен докрай; — Дори не знам как да ти го кажа, защото е опасно, но ти искаше да знаеш. — Наблюдаваше я изпитателно, не биваше да пропусне и най-малките промени по лицето и. Там обаче се четеше единствено интерес; не прозираше нито следа от подозрителност. Анита менеше настроенията си точно като човек и всичко в поведението и през последните минути го доказваше. — Източника. Ще ми кажеш за източника на сънищата. Попитах те за него непосредствено преди да влезе офицера, нали така. Анита се бе превърнала цялата в слух. — Да — отговори той, готов на всичко.

— Реакцията и беше повече от неподправена — Качваме се щом пристигне другият аеромобил. По пътя ще ми разкажеш отново всичко, което си видял в пси-носителя. Най-вече подробности за мястото. Личи, че знаеш за него. Хайде да тръгваме.

Видът и беше придобил нормалната си решителност. Тя изглеждаше така, сякаш единственото и желание беше да узнае обяснението за сънищата си и нищо друго не я интересуваше. Държеше се напълно естествено. Не създаваше впечатление, че се бои от нещо, нито пък, че застрашава околните, вестниците вече не я интересуваха. Беше силно аинтригувана; това го и озадачи, интуицията му подсказаваше да очаква спокойствие, но умът беше тревожен и напрегнат. Секунда по-късно я чу и как дава нови разпореждания на охраната:

— Офицер, трябва ни свобода, за да излезем от задната страна. Затова не викайте още хора, а излезте и спокойно съобщете на пресата, че след малко ще се появим с мистър Фрост пред входа и ще ги информираме обстойно за намерения си. Изкарайте аеромобила му от гаража на по-видно място. Това окончателно ще ги заблуди и ще намали бдителността им. Никой няма да предположи, че той ще се качи в чужд мобил, защото такова нещо никога не се е случвало. Сега ще му е за първи път, — каза тя и го погледна твърдо. — Мисля, че така ще успеем да изчезнем, незабелязани за никого.

Майкъл разбра мисълта и. Прие я моментално, дори се учуди на изобретателността и на бързата промяна в поведението и. Същевременно знаеше, че подобна постъпка е бомба със закъснител. Не след дълго журналистите щяха да ги открият отново; дотогава обаче бяха временно свободни, решението изглеждаше добро, макар и с непредвидими последици за в бъдеще. Всеки миг специалният маскировъчен аеромобил щеше да се появи на тайния заден вход.

Майкъл не обичаше друг да управлява аеромобила, в който се возеше самия той, затова с огромно притеснение се отправи към задните седалки. Вече се качваше, когато мисълта, която го измъчваше от десетина минути, се изясни. Защото това, което му се струваше необичайно, всъщност беше фактът, че никой от журналистте не споменаваше във вестниците за „Лъчезарни“, за повредата, за ремонта, за опасността от падината. На практика всичко само привидно беше насочено към неговото име и към отношенията му с Анита Бел. Същинската цел обаче беше единствено тя. Всъщност никой не желаеше да навреди на шоуто, нито на парите на Формулата. Някой обаче живо се интересуваше от проф. Бел, а може би и от нещо друго. Вероятно тъкмо от онова, което той току-що научи от пси-носителя. Знаеше, че това не бяха военните, за които работеше, и които подизираха Анита. Бяха други; това означаваше, че тя е изправена пред нова опасност, защото очевидно не предполагаше нищо за случилото се, или може би че самото човечество е застрашено. При тази мисъл Майкъл твърде осезаемо усети отново страха в съзнанието си. Нарасна бъркотията в мислите му. Анита вече се беше настанила до него и го наблюдаваше с нескрит интерес и очакване. Кабината на шофьора беше надежно изолирана. Предстоеше му труден, може би опасен разговор, особенно ако се окажеше, че тя не е човек. Вече пак се колебаеше дали да я осведоми, че знае истинския източник. От друга страна тя изглеждаше толкова истинска и искрена; беше вече късно за тези разсъждения, независимо че идеята да спасява хората не му харесваше особенно. В този момент осъзна, че понякога и най-невероятните мечти от детството могат да се сбъднат. Започна да обсъжда информацията от пси-носителя. Трябваше да разбере коя е Анита Флакон Бел. Дали на сцената не се появяваше някой трети освен тях двамата и Военните. Дали този трети не знаеше повече от тях.

В същото време в изпразнената къща на Анита Бел незабележимо се промъкна човешка сянка. 30 секунди в дома на ОВОС нямаше никой, но това време беше напълно достатъчно за влезлия човек. Уредите нямаше да отчетат нашествието му, защото системата допускаше присъствието само на един полицай от охраната, когато обитателите ги нямаше. Наличието на втори човек или липсата на каквато и да било охрана налагаше издаване на специална заповед, разследваше се внимателно като нарушение на правилника и опасност за сигурността на представителите на ОВОС. Сега обаче редът не беше нарушен. Човекът беше само един и едва ли някой щеше да забележи разликата във физиономията. В ръцете си той държеше нещо, но всъщност, при по-внимателно вглеждане те се оказаха празни, а и след миг, когато човекът напусна помещението вече стояха отпуснати свободно около тялото му. След секунда от противоположната страна влезе и полицай от охраната. Двамата не се засякаха, а охранителят не видя каквато и да е промяна в обстановката, за да се разтревожи. Това беше така, защото Попивателните никога не се виждаха и не се усещаха. В това беше силата им. Стояха, вече поставени и сега се очакваше единствено резултатът от действието им.

13 глава

Когато приемаше задачата, Харисън Стоун знаеше, че за да оцелее можеше да разчита единствено на себе си; трябваше да противопостави на организацията, която му възложи това разследване, друга сила, подобна по мощ, обем и авторитетност в Световете на Галактиките.

Още от самото начало бе изработил плана си. Не знаеше кой стои зад задачата, която му беше поставена, но беше убеден, че Те или Той не произхождат от средите на Военните. Следователно можеха да бъдат отвсякъде другаде; икономически групировки, политически лобита или личности, части от силите за информация или обвързани с тях престъпни организации — а всички те, като евентуални възложители можеха да бъдат свързани с всяко друго съсловие, но не и с военната прослойка.

Характерно за нея беше, че тя се състоеше единствено от военни, които водеха специфичен начин на живот и силно се отличаваха от останалите хора. Тяхна отличителна черта беше абсолютното им подчинение на Закона. Затова те не допускаха представители на други общности в редиците си. Тези измежду тях, които не отговаряха на строгите правила за живот в средата им, било поради липса на физически и морални сили, или поради наличието на други особености бяха отлъчвани още от най-ранна възраст, като родителите или поне единият от тях имаха право да напуснат заедно с неподготвеното си дете. Излезли навън, те продължаваха напълно свободно живота си, но не изпълняваха забележителните функции на Групата си. Така не се нарушаваха нито личните права на всяко отделно човешко същество, нито се поставяше под съмнение най-важната функция във Вселената — за адекватната охрана на човешкия род при бързото овладяване на енергиите на Вселената.

Стоун имаше приятел сред Отлъчените. Макар и да живеше отделно при баба си, той не беше скъсал връзките си с Военните. Казваше се Антонио. Стоун го познаваше чрез сестра си. Двамата бяха завършили Художественото училище във Вавилон. Антонио беше надарен художник, още от дете се беше приобщил към среди различни от семейството му, без обаче да губи връзката с роднините си. Не притежаваше качествата на родителите си, но талантът му будеше нескрито възхищение и гордост сред военните и той беше винаги добре дошъл при тях.

Антонио не разбираше от техника, но беше много честен и коректен към приятелите си, нещо типично за военните; Стоун разчиташе на него така, както на себе си. Срещна се с художника вечерта преди да постави Попивателните в дома на Анита Бел.

— Антонио ще дойде в 20.30 на уговореното място от 16в-ма улица. Ще носи палитра и четки, — беше съобщила сестра му чрез неговата особена въздушна поща малко преди това.

Като всеки добър дедектив Стоун имаше система от връзки и защитни механизми, която се задействуваха в сложна ситуация. Никой например не знаше, защо бе избрал отглеждането на гълъби като свое хоби. Ролята им на пощальони изглеждаше абсурдна и смешна на фона на съвременните невероятни комуникации. Но птиците пренасяха информацията много по-сигурно и достатъчно бързо, особенно на кратки разстояния. Затова гълъбите бяха неговия необикновен секрет, несподелен с никого. Стоун изключваше възможността някой да се досети за истинското предназначение на трите му гълъба. Досега те неведнъж го бяха спасявали от най-различни неприятности. И този път зашифрованото съобщение бе достигнало безпроблемно до сестра му и тя се беше свързала с Антонио пак по същия невероятен начин. Проследяването беше невъзможно. След това, преоблечени за карнавала в Детския град двамата мъже се видяха в Приказките, място определено стратегически много по-рано и неспоменавано от никого в момента. Евентуалните други преследвачи не представляваха проблем за Стоун, особенно ако не разполагаха с иредварителна информация за намеренията му. Така съвсем безболезнено той си осигури нужния му един час за срещата с художника.

* * *

В това време, също късно вечерта група облечени като клоуни деца бяха заобиколили малкия човек от приказката и жадно слушаха думите му. — … И тогава огненият Дракон се предал. Уил Нелс открил неговия източника на сила, след като забелязъл, че Змеят атакува съюзническите ни кораби винаги при точно определени положения на двете слънца на Фелеадите, — разказвачът млъкна сякаш се опитваше да си спомни точно ситуацията, ала по-скоро, за да намери точните думи за следващото описание. — Лъчите на Слънцата сключвали точно деветдесет градуса между линията на неговия полет и Вулканите по повърхността на планетата, — каза той след като не се сети за нещо по-детско. — Така се образувал един правоъгълен триъгълник между Дракона, Вулкана и Слънцето. — Ръцете на джуджето се сключиха под прав ъгъл, за да илюстрират по-нагледно това, което искаше да опише на събеседниците си. Погледите им обаче показваха явно неразбиране. — Правоъгълният триъгълник затова е правоъгълен, защото стои прав обясни едно момченце на приятелчето си отдясно и се опита да му покаже също като джуджето изправената стойка на въпросния триъгълник.

В същото време едно момиченце, което пък държеше огромен балон във формата на заек, също поиска да повтори пирамидалните движения и така и балонът, обвит около ръчичката му остана свободен и полетя нагоре. Създаде се истинска суматоха.

Децата наскачакаха и се опитваха да хванат непослушния заек. Множеството протегнати нагоре ръце обаче само го тласкаха в различни посоки и той неизменно се измъкваше. Лекият ветрец подпомагаше бягството му и увеличаваше бъркотията. Собственичката му, изморена и ядосана, скоро се отказа от гонитбата и нацупената и физиономия се напълни с поточета сълзи.

На всичко отгоре едно от приятелчета и стоеше пред нея и повтаряше пресмехулно:

— Ревла, глезла. Заека изгуби и не може да го хване. Кривеше се опитвайки се да я предизвика.

Никой обаче не се сещаше за Личните пръчици. Само възрастното джуудже се подсмихваше доволно. То изчака малко, приближи се полека до пресмехулника и до все по-ядосано фиксиращата го жертва и извади от джобчето и Личната и пръчица.

Тя щеше да докара заека право в ръцете на собственичката му, защото тя бе оставила върху него следите си. Всъщност пръчиците можеха да свършат и друга полезна работа. След като всички се бяха успокоили и заекът беше на мястото си джуджето, с помощта на още две такива пръчици направи на земята въпросния триъгълник. В ъглите му постави и по една топка, за да покаже мястото на Дракона, Вулкана и Слънцето. — Така се акумулирала енергия, — продължи той уморено разказа си, — в повърхностния слой на кожата на Змея. Затова той можел спокойно да издържи до следващато благоприятно съчетание между едно от Слънцата и вулкана и да отблъсква атаките на човешката флота и… — Тогава Уил и другите от екипажа запушили гърлото на Вулкана, Драконът не можел да си набавя нужната му енергия и бил победен. Планетата станала наша завинаги, — завърши едно от децата, прекъсвайки разказвача. Беше доволно от знанията си.

— Точно така, — съгласи се Нуту. Вероятно сте виждали Огнения Змей в музея на Крайните светове… Трябва все пак да ви кажа, — завърши той след кратка въздишка и с явно прискърбие в гласа, че той не е много щастлив. Никой оттогава не го е виждал да лети, макар че това е възможно. Той е като затворена в голяма клетка птица, която никога отново няма да види родните простори на Фелеада. — Но ако го пуснат той ще изпепели всичко, може да убие много хора — обади се едно от децата. — Навярно сте прави. — съгласи се отново разказвъчат. — Затова го държат затворен. Но той не е щастлив. А сега е вече време за сън. — Джуджето се изправи, разтвори широко ръцете си в знак на съжаление от раздялата и ги покани усмихнат. — Заповядайте утре пак. Имам нова история за вас. — Изчака да утихне гълчавата и след това уморено се запъти към хамака си, малко встрани, под едно дърво. Беше топло и Нуту прекарваше нощите си навън.

Децата се разотидоха, второто червеното Слънце на Алтея бавно се обръщаше към залез, обагряйки всичко в пурпур и злато, а Детският град леко потъна в меката тишина на нощта след голямата шумотевица на изминалия ден. Беше време за покой. Но Нуту, разказвачът на тази истинска история от завладяването на звездните светове, искаше да помисли още малко на спокойствие за случилото се през последния ден. Вчера сутринта Анита го беше заинтригувала със своите сънища; вечерта той вече беше истински обезпокоен след посещението си при Антима:

— Тези сънища не са от нас, от хората, — викна му тя още щом го съзря в далечината. — Идват много, много, отдалеч, дори не можеш да си представиш откъде, приятелю. Но тези, които ги изпращат, не ни мислят лошото, — съобщи твърдо вещицата. — Ни най-малко. Те са благодетели, — затаи дъх тя и вдигна пръст си към небето. — Виждам обаче други лоши хора, Нуту, тук наблизо, в самия Вавилон. Те знаят за тези сънища и ти трябва да се пазиш от тях, предусещам трудни времена за теб, — настоя тя и след като чу разказа му за Анита.

Нуту се опита да изкопчи още нещо, но не успя. — Антима, не можеш ли да кажеш нещо повече, за онова там горе, — посочи той към небето с пръст. Защо и аз трябва да се пазя. Става въпрос не за мен, а за тази моя много близка приятелка. В сънищата и има символи, които не разбираме; дошъл съм при тебе да ни помогнеш да ги разгадаем.

Анитма обаче не откликна на молбата му, тя мислеше съвсем други неща:

— Не мога, Нуту, Анита сама трябва да се справи с тази задача, защото си е нейна, единствено нейна — отговори му гадателката. — Те, тези които и пращат сънищата са извън нашия свят и сами ще и покажат пътя. Нещата са трудни за описание, но засягат всички хора… Галактиките и цялата Вселената… Ти ако искаш я доведи, но и на нея ще кажа само това, че пътят и е странен и опасен; не зависи от Анита.

Изсмя му се:

— Нуту, няма нищо случайно в този живот. Ти най-добре знаеш това, точно на теб ли трябва да обяснявам. Предстои ти дълъг, много дълъг път до мястото, откъдето си дошъл и среща с тези, които също знаят за сънищата на Анита. Те са като тебе Нуту, но от идват от обратната страна, от страната на Мрака…не не мога да ти кажа повече… — Антима се стресна и спря по средата на изречението си, — ще уловят мислите и предупреждението ми…, — задъха се чак тя. След това започна да повтаря само едно и също. — Ти се пази, пази се и внимавай много. Намери съюзниците си, знаеш кого имам пред вид, в стария ни дом, откъдето идваш…Така го изпроводи и на тръгване — Знаеш, че не се шегувам с тези неща. Никога…затова бъди нащрек. Анита не е опасна за теб, а другите…и затова — върни се у дома…, в родния дом…

Всъщност Нуту почти нищо не разбра. Още повече какво можеше да му се случи и в Детският град. Тук никога нищо не ставаше, освен всекидневните забавления с децата. А те бяха най-безопасни. Освен това Нуту нямаше врагове. Беше безобиден и всички го обичаха. Та той беше само едно от джуджетата на Снежанка и никой, абсолютно никой във Вавилон не знаеше за драматичното му миналото и необикновените му скрити способности на благодетелен Манас. Той ги прикриваше толкова внимателно. Никой не подозираше за мястото, където беше живял преди и където никой чрез някакви щури предсказания не можеше да го върне. Той не искаше ужасите да се повторят, дори споменът за тях го плашеше и затова нямаше да замине никъде. Чудеше се откъде на Антима и хрумна всичко това, още повече че тук ставаше въпрос за сънища. Нещо обаче го глождеше отвътре и той знаеше, че тревогата е основателна, все пак беше един от Манасите.

Точно в този миг, когато си припомняше предсказанията на Антима размишленията му бяха прекъснати от необичаен шум зад живия плет. Звукът идваше съвсем отблизо, точно зад дървото, под което беше легнал.

Чуваха се гласове. Бяха на възрастни хора, които шепнеха тихо, но понеже разстоянието беше малко, повечето думи се разбираха.

Нуту затаи дъх. Предупреждението на Антима го правеше по-притеснен, по-нервен и най-вече доста по-мнителен от обичайното. Затова той не се премести, както би направил в друг подобен случай, а се заслуша.

— Тя ще ти се обажда всеки ден по два пъти, в девет сутринта и в седем вечерта, всеки следващ ден с един час по-късно. Ще говорите за делнични неща…, въобще за каквото си поискате. Важното е да се чувате. Ако пропусне да ти се обади в някои от следващите два дена, вземи кутията с насъбраната информация и я занеси при своите…Разбра ли.

— Няма проблеми, разчитай на мен, — чу се отговорът на друг тих мъжки глас. — Знаеш, че държа на теб и семейството ти и ще направя всичко, за да ви помогна. Пък и никой няма да забележи приемателя сред кутиите ми за бои, защото наистина си приличат, — засмя се весело той. — Съжалявам, че те замесвам в тази история, Антонио, — продължи първият глас, — но няма към кого другиго да се обърна. Хората, на които мога да разчитам, са толкова малко. — Разбира се, че можеш да разчиташ на мен. Въобще не ме притесняваш, та нали въпреки всичко в мен тече кръвта на военните. Затова ще ти помогна и ще го направя с удоволствие, нямай грижа, — гъгнеше все така успокоително вторият глас с нотка на весела безгрижност. — Не бих те молил, ако положението не беше повече от сериозно, Тони, подхвана първият събеседник. — Безпокоя се най-силно за Силия, защото те ще я въвлекат и без това, а чрез теб поне ще има на кого да разчита, ако с мен се случи нещо. Освен това ти си много известен човек и името ти се ползва с уважение в обществото, да не говорим за произхода ти. Замесени са много големи интереси, — продължи още по-тихо гласът, страхувам се, че са от галактическа важност, защото става въпрос за следене на член на ОВОС… — В такъв случай може би е по-добре още сега да уведомим роднините ми, — намеси се вторият глас, вече не толкова спокоен. — Не, недей още, рано е. Довери ми се, Антонио, все още не съм на ясно какво точно става. Информацията тук — Нуту чу някакво тихо металическо потупване, — ще бъде моята защита. Тя трябва за постъпи в склада, включително в този, който току-що ти дадох. Затова пази кутията добре. А сега трябва да тръгвам, Тони. Сигурно вече ме търсят и се налага да ги успокоя…

Живият плет потрепна. Мъжете се разделиха. — Благодаря ти и се грижи за Силия, — повтори първият глас. — Помни, че при затруднения във връзката или каквото и да било съмнение за проблеми непременно трябва да отнесеш кутията при Военните. Иначе, мястото за срещи ще се запази тук. — Не се притеснявай. Всичко ще е наред, ще бъда изключително стриктен. Ти се пази, защото изглеждаш зле.

Нуту чу отдалечаващите се в различни посоки стъпки и се отпусна. Хората очевидно не бяха престъпници и не замисляха нещо лошо срещу него или Детският град. Това го успокои, въпреки че говореха за някаква опасност и за важна информация. Странен разговор и то на такова място. Гласовете бяха тревожни и издаваха вълнение. Всъщност говореха за ОВОС и затова най-вероятно бяха от някоя политическа групировка, която търсеше компрометиращи източници за противниците си.

Политиката обаче не го интересуваше и току-що чутия разговор не го засягаше пряко; най-добре щеше да бъде да го забрави. Започна постепено да се настройва за заспиване. Чудеше сам на себе си до каква степен се беше изнервил, че подслушваше чужди разговори. Явно трябваше да се успокои; утрото е по-мъдро от вечерта, не биваше да мисли повече за Антима и за странните и предсказания.

Нуту беше от тези, които владееха перфектно техниката за програмиране на съня на мозъка, както и много други странни неща, останали му от далечното и необикновено минало, което той така старателно се стараеше да забрави, за което никой от обкръжението му не подозираше. Днес той трябваше да се възползва от най-добрите си способности, за да не позволи на страха да го завладее и да извърши нещо необмислено. Необходимо беше спокойно, потънал в сън, като истински Манас, да дочака новия ден; след това да види символите му и да предреши бъдещето си.

14 глава

Луксозният светлосин аеромобил с инициалите на Галактическото обединение се носеше бързо по един страничен път от Привилигированата към покрайнините на огромния град. Движението не беше интензивно. Часът на оживлението отдавна беше преминал, пък и тук се издигаха само най-скъпите и мощни аеромобили; това важеше и за таксиметровите машини. Можеха да са се появят тук само ако наемателят имаше право на тази линия, затова беше необичайно колко високопоставени личности в този ненатоварен час използваха този непретенциозен транспорт. На равни интервали от време зад аеромобила на Анита Бел се качваха и слизаха различни наемни аеромобили. Бяха различни модели, всичките добри и бързи, рязко отличаващи се от останалия, макар и слаб поток возила. А това означаваше, че ги следяха непрекъснато и неприкрито. Сякаш бяха убедени, че те знаят за тях и просто изтъкваха натрапчивото си присъствие и интерес, без да си налагат тайнственост. Всъщност Майкъл и Анита отдавна не им обръщаха внимание. Наистина, забелязаха ги още в самото начало и проследиха първата смяна, но след това разговорът ги погълна до такава степен, че напълно забравиха за странния ескорт. Анита още с влизането беше изключила видеозора си и беше прекъснала и връзката си с Чарлз. Работеше само екранът, който показваше обстановката на линията и подсигуряващите системи в задната част, които в случай на авария прехвърляха управлението там. В началото беше и спокойна и внимателно слушаше информацията на Майкъл, но само след няколко минути се развълнува и разговорът се обърка. Тя беше разбрала за източника. Не реагира и по начина, който очакваше Майкъл. — Това е вече нещо, — почти извика тя, щом чу за падината. — Трябваше да започнеш с това рано сутринта, у дома. Сега, когато знаем, откъде идват сигналите ще можем да разберем и какъв е произходът им. — Да, права си, така е. Мисля, че няма грешка. Първата падина е източникът. Няма съмнение, че оттам идват посланията-сънища към теб. — потвърди пилотът като съвсем не разбираше накъде отива разговорът и какво става в главата и. Затова миг по-късно истински се удиви от следващите и думи.

— Ние трябва да отидем Там, Майкъл …Трябва да посетим тази падина и то колкото се може по-скоро — настояваше развълнувано Анита, като го държеше силно за рамото, а погледът и го притискаше и умоляваше. Ти единствено, ти можеш да ми помогнеш затова. Разбираш ли, Майкъл, — викаше тя, — така ще съумеем да разгадаем източника на сънищата, неговите цели и ще…

— Да, но това е по-скоро работа на Военн…, — опита се да я вразуми той. Стори му се, дори, че Анита заекна от вълнение.

— Нищо подобно. Те не могат да се справят сами и пак ще допрат до нас, по-скоро до мен, защото аз съм свръзката им.

Майкъл се изуми от признанието или … откритието, но тя продължаваше сякаш в думите нямаше нищо чудно. — Тъй или иначе ще ме използват, накрая дори могат и да ме пожертват, както обикновно става в такива случай, така че по-добре сами да се заемем с нещата. Спомни си случая преди 17 години на Галатея. Тогава всички загинаха, защото военните не се съгласиха да загубят дори и един от специалните кораби от флотата на Крайните светове. Били им страшно необходими, а хората не…

— Не беше точно така, — опита се да оспори той, но Анита дори не го слушаше.

— Освен това тази информация може да се окаже изключително важна не само за нас двамата, но за повечето хора във Вселената. Това е, което предчувствам от толкова време. Знаеш, че тези падини са напълно непознати, непредвидими и ако източникът е наистина там, това ще се окаже първата правдоподобна информация за тях. Помисли си, Майкъл може…

Този път я прекъсна той. Всъщност още не можеше да проумее какво точно иска Анита от него; как можеше да и помогне освен като посредник пред Военните, което разбира се и без друго щеше да направи. Опитваше се и да я вразуми. Не криеше, че беше изненадан:

— Не смяташ ли, — попита твърдо той, — че в края на краищата, каквото и да правим, пак ще опрем до Галактическата сигурност и до Военните. Всъщност ние дори не можем да помръднем, без те да разберат; наблюдават ни непрекъснато, тебе като член на ОВОС, а мен като военен пилот. Как мислиш да стане всичко това, което предлагаш. Всеки милиметър около падините, особенно около тази първата, от където се излъчват сигналите, се охранява от многобройни кръстосвачи.

Беше крайно изненадан от реакциите и. Очакваше още в началото, когато разбере за падината, тя да се стресне, да се обърка или поне да се почувства разкрита в случай, че работеше за чужди интереси. Предполагаше дори, че Анита можеше да използва сила. Нищо подобно не се случи. Проф. Бел беше само малко изненадана и толкова. През цялото време го гледаше учудено, и поклащайки многозначително красивата си глава, потваряше упорито безумната си идея:

— Ще се приближим максимално до падината и ще разберем всичко, абсолютно всичко. Да, да, — мислеше тя на глас. — Доколкото си спомням една от отсечките на Формулата минава в непоследствена близост до мястото. Лъчезарни може почти незабелязано да се отклони, да симулира повреда, привличане или нещо такова, ще видим по-късно… — Анита говореше, говореше, а очите и се бяха вперили в пространството. — Тогава просто трябва да заспя. При това минимално разстояние от падината може би много неща ще ни се изяснят. Може да стане нещо, да се появи нещо. Добре е да помислим как можеш да ме вкараш в лайнера…

Майкъл се опитваше да я спре. Каза и че това е лудост, че рискът е огромен, защото могат да бъдат погълнати от космичното образование, спомена, че може би след инцидентите напоследък маршрутът сигурно е изменен. Анита обаче настояваше на своето и Майкъл съвсем се обърка. Вече не знаеше на какво да вярва. Не можеше по никакъв начин да си обясни откъде и дойде в главата тази странна идея за приближаване до антиматериалността и защо искаше да използва точно Лъчезарни. Упорито се налагаше убеждението, че тази мисъл е по-скоро на нечовек, но същевременно улавяше и типично живото и неподправено човешко поведение, пък и уредите не показваха никакви отклонения от нормалното, с изключение на тези сънища. Всъщност стресна го още нещо, което не искаше да признае дори пред себе си и което щеше да провери по-късно. Майкъл Фрост беше напълно прав, макар и да не знаеше това, защото решението да отиде в непосредствена близост и дори да надникне в падината наистина се роди спонтанно в главата на Анита. Тя дори не успя да поразмисли върху него. Устните и сами изрекоха думите и тя даже сама не повярва на ушите си в първия миг. Независимо от това обаче продължи да настоява и да развива идеята си. За секунди беше изцяло завладяна от переспективата за такова решение, съзнавайки същевременно, че е и безумие, на което кой знае защо нямаше желание да се съпротивлява. Дълбоко в себе си отлично разбираше всички проблеми на едно такова начинание, знаеше, че във Формулата бяха заложени много пари и интереси; че най-малкото отклонение от правилника означаваше край с кариерата на Майкъл и затова беше абсурдно той да се съгласи… въпреки чувствата си. Съзнаваше, че дори да я обичаше толкова силно, че да рискува живота и професията си, това в края на карищата може би щеше да се окаже една напълно безсмислена жертва, а и какво значение имаше в случая любовта. От друга страна Анита премисляше и безбройните други пречки. Тя отдавна беше обект на жив интерес от Някой или Нещо и промъкването и на състезателния суперлайнер едва ли щеше да остане незабелязано, а и Военните следяха плътно маршрутите на всички движещи се обекти във Вселената. Щяха да ги спрат още при отклонението. Навсякъде беше пълно с кръстосвачи; дори и да успееха да се изплъзнат каква щеше да бъде гаранцията им за успех. Накрая можеха и да загинат безсмислено нелепо, погълнати от падината — антиматериалност.

Но най-странното беше, че всичко това преминаваше за секунди в главата и като голяма отрицателна линия срещу малкото положителни доводи за отиване до края на Вселената; но въпреки това тя не можеше да се спре, сякаш някой друг движеше мислите и. Осъзнаваше цялата сложност на положението, знаеше, че не може да иска от Майкъл невъзможното, беше убедена, че той е прав и това е работа на Военните и на службите за Сигурност; че дори един кораб, от мащабите на Лъчезарни е безпомощен пред необятността на неизвестното, но настрояваше напълно раздвоена от идеята си. В главата и се рееха различни и съвсем несвързани картини, казваше едно, мислеше друго, като същевременно установяваше трета успоредна линия, свързана с първия и сън. Той също изведнъж се появи, заедно с прозрението за авантюрата в Космоса. Именно от него беше започнало всичко преди две години. И сега тук, в мобила, сънят отново започна да преминава кадър след кадър и като далечен фон обгърна всяка друга мисъл и дума. Всъщност той беше главното в съзнанието и; Анита постепенно разба, че съноведението е в основата на странната идея да се приближат до падината; то придвижваше мисълта и към нея. Не случайно и в мига, когато осъзна това, спомените и от него нахлуха и я завладяха изцяло. Обстановката около нея, аеромобилът и Майкъл останаха на заден план. Тя спря да говори и давайки възможност на Майкъл да реагира, остана далеч, далеч във вечността на времето. Миналото я обзе напълно.

Спомни си, че току-що се беше настанила в къщата на ОВОС; още се адаптираше към новата обстановка; непрекъснатата охрана, към луксозните и непознати битови1 детайли в къщата и личния си аеромобил от най-висок клас, към изящния малък кабинет в облата сграда на ОВОС и към странната топла природа на Алтея, когато дойде този сън, посещавайки я нощ след нощ, далеч по-впечатляващ от всичко останало. Беше толкова необичаен, толкова ярък и запомнящ се, обсебващ със силата на излъчането, цветовете и с истинността си, че оставяше дори живота и на заден план. Беше единственият, който не можеше да бъде отнесен към исторически източници, защото беше най-древният и най-мистичният, свързан с легенда за сътворението от преди 50 хиляди години и с халюцинациите на екипажа на „Ра“:

Човекът приличаше на брахман, но вероятно санът му беше много по-висок. Усещането беше такова, защото от него лъхъше огромна сила, която обгръщаше всичко наоколо. Отпуснатите на коленете му ръце бяха големи и обли. В едната държеше овална чаша, пълна с вода, а в другата проблясваха перлите на 108-зърнена блестяща броеница. Беше сам сред необятна зелена равнина, над която нямаше небе. Не че не се виждаше, а просто То не съществуваше. Беше ден, но над тучната ливада не грееше древното Слънце на Майката Земя. Нямаше го небесният свод, не се забелязваше нито едно облаче или какво то и да било друго, което да напомня за синевата. Светлината идваше от някъде другаде, незайно откъде, а над странния човек, без дори да го засенчва, стоеше като огромен похлупак непроницаема, чудовищна, черна бездна, която се въртеше и въртеше, образувайки огромен конус над главата му. Изглеждаше така, сякаш всеки миг всичко долу, на Земята, щеше да бъде всмукано и погълнато от този страховит, черен хаос. Страхът обаче сякаш не съществуваше за живота долу. Въпреки заплахата нищо не се случваше, спокойствието беше необятно, около човека неизменно беше светло и уютно, топлина и зеленина го облъхваха отвсякъде. Беше тихо, свежо, въпреки че той усещаше могъществото на сянката над себе си. Тя обаче не го плашеше и той не обръщаше взора си нагоре. Напротив, гледаше нещо пред себе си, сякаш очакваше нечия вещаеща радост поява в далечината. Там зеленината наистина се избистряше и, сливайки се нежно с едва забележимо златисто сияние, бавно се увеличаваше. Долавяше се чувство на безпределно щастие, съвсем несъвместимо с вихрите отгоре и даже със спокойствието на брамина. Постепенно Нещото придоби и съвсем конкретни очертания. Носеше се леко по земната повърхност и почти не я докосваше. Беше леко и ефирно, събрало в себе си милиарди разноцветни светове, които проблясваха в сърцевината му, изпълвайки я с непоносимо лъчение. То бавно се разреждаше към периферията, огряна от червени и оранжави отблясци. Беше неописуемо красиво.

Оставаха стотина метра от човека до приближаващото се кълбо, когато той се издигна. В този миг бездната отгоре настръхнала се изкриви, предусещайки промяната в светлината. Брахманът обаче не искаше и да я знае. Вперил погледа единствено в сиянието пред себе си, той не се интересуваше от нищо друго. А там бавно се оформяше фигура на мъничка жена. Тя с лекота се раждаше от светлината, през прозрачния и ореол все по-ярко се изпъкваха познатите форми на човешко същество. Лъчите ваеха фигурата с проблясващите си движения, вливаха се в нея, потапяйки я в топлината си, завихряха се бързо в дълги, сложни спирали, пълни със сила и отново се разпръсваха в пространството. Животът обаче все още не беше изпълнил тялото; дългите мигли остаоваха тежко прихлупени върху невиждащите очи, а тялото се носеше в облаците от светлина без воля и собствени желания, подчинявайки се единствено на течението на лъчите. А те все повече го изтласкваха извън светлото кълбо. Още малко и жената щеше да падне на повърхността на земята, която му изглеждаше направо чужда и толкова, толкова груба.

А в същото време, колкото повече светлината извайваше малката жена, толкова повече по-страшно тъмнината надвисваше над равнината. Тежкият и отровен дъх се чувстваше вече навсякъде върху тревата, върху храстите, върху полските цветя, израсли по Земята. Всичко живо предувстваше опасността и се беше свело ниско, ниско. Връхчетата изглеждаха унили и тревожни, а животът в тях се беше притаил в тревожното очакване. Единствено мъжът, приличен на брахман, продължаваше да бъде все така спокоен и неизразим. С цялото си същество той изкусно повтаряша движенията на творящите лъчи в кълбото и не изпускаше дори за миг създадената фигура. И когато настъпи моментът-миг преди Тя да напусне светлата си същност и да се докосне до земята, водата от ръцете му я обля, въздухът, насочен от движението на дланите му я облъхна, а тревата, събудена от нова светлина, пое трептящото и тяло. Тогава огънят на съзнанието нахлу в нея с цялата си сила. Очите се отвориха, ноздрите поеха живителните глътки въздух, ръцете се раздвижиха и усетиха тялото, а устните потрепнаха в тихи думи. Жената се изправи. Създадена от светлина в земно тяло, тя вече знаеше защо се беше появила. Погледна равнината, върху която стоеше, погледна черната стихия над главата си и светлото кълбо до себе си, след което се взря и в брахмана с празна чаша в ръка и промълви:

— Духът на светлината ще разсее тъмнината и волята ти, Брахма ще изпълни. Звезди и светове ще се родят в безбрежното море, навред из Вселената-Кълбо, а други скрити в недрата на Земята, тайната си ще опазят. Чу се и отговорът на Великият Творец. — Владетелко на огъня — Лития, върви и със светлината си света огрей. Пази ти огъня свещен и светлината скрита в Земята, до онзи миг повратен, когато нов свят върху този пак ще създадеш.

Брахма, създателят вдигна ръката си сякаш за благословия или за разрешение и зачака, защото духът, роден от него трябваше да довърши останалото.

Жената се обърна към светлото кълбо, откъдето беше произязла и протегна длани. То само леко се повдигна, накъдето уплашена и стресната бушуваше Стихията; миг по-късно черните и страховити вихри заотстъпваха пред ярките лъчи на светлината, които раждаха безбройните съзвездия с неизброими и светове и пътища из тях. Тежката мъгла отстъпваше и, търсейки си място, запълваше пространствата наоколо, където светлите лъчи не успяха да достигнат. И там, изтласкана от всемира, продължи да бушува в страховитите тунели, които като чудовищни змии се виеха измежду световете, излизайки от краищата на огромната Вселена и вливайки се в последващи владения. Промени се и светлия кръг, който роди светлината. Той също достигна постепенно края на нещата и започна бавно да се свива, поемайки и част от тъмнината. Потъна в безкрайността на зелената морава, където остана само Брахма с огромното ново звездно небе над главата. Около него в пустата доскоро равнина бушуваше живота. Нямаше я единствено жената. Тя си беше заминала в едно със своето сияние, което я роди. Недрата на Земята поеха огъня в себе си, а заедно с него и владетелката му. Лития се беше потопила във вечността; с което и видението свърши, а съзнанието на Анита остана обвито със сивкавата пелена на нищото. Тя се сепна и то тъкмо на време, защото току-що бяха пристигнали. Аеромобилът вече паркираше в една лента край огромните ремонтни докове на космодрума, а Майкъл смутен от непредвидимото и няколкоминутно изключване, се колебаеше как да реагира:

— Май съм се унесла, извинявай, — все още със забавена мисъл промърмори Анита. — Не мога да разбера как не съм се сетила затова по-рано, Майкъл, — продължаваше неразбираемо тя. — Но сега го видях и разбрах, разбрах, но ще трябва да се уверя в това и то веднага. Просто на момента.

Той явно не чуваше добре какво точно си шепти Анита и без да я изчака и без да вникне в думите изрече това, което си мислеше преди време:

— Слава богу, че ми обърна внимание, защото вече пристигнахме, а аз не исках да прекъсвам мислите ти. Обещавам ти да мисля за онова, което ми каза преди минути… за падината. — Повярвай ми… може би ще мога да ти помогна, но ще трябва да го обсъдим допълнително. Пилотът беше решил да се консултира относно Анита с командването. Разговорът им обаче съвсем не беше приключил.

— Не, не Майкъл, почакай, не тръгвай още, — спря го Анита. Ти не ме разбра, аз току-що видях падината и осъзнах, че съм я виждала през цялото време, от две години насам. Докато говорихме, изведнъж се сетих за първия си сън, онзи за Брахма, който ти разказах по пътя от Космодрума. Оказа се, че падината е била постоянно там, в първия сън, сякаш, за да ми подскаже източника и началото на всичко това. Майкъл обаче не разбираше нищо и я гледаше с подозрение. Трансформациите и бяха твърде странни и бързи. Анита обаче не се предаваше. Трябваше да му обясни откритието си.

— Тъмнината над Брахма, онази огромна буреносна стихия, надвиснала над Земята, за която ти разказах тогава, спомняш ли си, — ръкомахаше тя, досущ прилича на холовизиите от падините…

Майкъл продължаваше да я гледа неразбиращо.

— Искаш да кажеш, че преди да бъдат заснети падините, дори преди да се появи първата от тях, те вече са присъставали в този сън… — Да, току-що се убедих в това и е чудно как не съм се сетила досега, — потвърди развълнувано Анита. — Стихията над Брахма — чудовищните вихри от непроницаема тъмнина над полето, в което се появява кълбото от светлината, породило накрая звездите и световете, са напълно индентични с излъчваното по визиите за антигравитационните образования. — И ти си сигурна в това, — възкликна Майкъл. — Да, затова още сега ще отида и ще проверя всичко най-подробно. Вече наредих да ми съберат всички възможни материали, хуманоидът чака допълнителните нареждания, — посочи тя току-що появилия се във видеозора Рем. — Аз също ще проуча въпроса, — промърмори доста озадачен Майкъл, разбрал най-накрая същността на нещата. Той добре помнеше описанието от съня и осъзна важността на думите и. Трябваше да провери подробностите по визиите.

А Анита продължаваше възбудено:

— Да, точно така е. Без съмнение бих се сетила по-рано, ако ми беше минало през ум да свържа сънищата с падините. Като си помисля само колко близко и ясно е било. — Да, а и това обяснява много неща, — разсъждаваше Майкъл. — Освен, че показва източника, сънят разкрива, че тези падини са били винаги в краищата на Вселената, изтласкани там при създаването и. — И сега се приближават отново… — Да и това е ужасно. Предстоящият катаклизъм… — Затова ще трябва да разгледаме визиите. После ще решим какво ще правим, но съм убедена, че ще се наложи да действаме така, както предложих в началото. — Анита отново се беше върнала към идеята си и то още по-категорично. — Да, да, права си, — съгласи се Майкъл, който ставаше все по-напрегнат. Осъзна, че спешно трябва да се види с някои хора, запознати със случая. Помисли си, че дори ремонтът остана на втори план. Анита май наистина не беше от неговия свят, независимо дали го разбираше или не. Дано само да не можеше да чете мислите му. Трябваше да изчезва, проблемите вече бяха твърде много. — Обади ми се по-късно, когато имаш резултат, — каза на глас той, докато слизаше пред дока. Бързаше, за да се срещне със специалния агент на Обединените сили на Вселената.

Изцяло обзета от новото вълнение беше и Анита, затова слабо възприемаше чуждите мисли. Идеята да види холовизиите, да помисли върху тях, я изпълни с радост и тя забърза към зданието на ОВОС. Новото откритие само затвърди мнението и, че трябва да отиде до падината — източник на сънищата. Нещата се развиваха шеметно и съвсем не по план. Всички предчувстваха, че предстояха бурни и сложни събития. Състезанието за Формулата започваше утре.

15 глава

Оливър обичаше Попивателните не само защото не можеха да бъдат уловени от Системите за сигурност, но и поради факта, че техните излъчвания не можеха да се прихванат, дори и от хората, които знаеха мястото на поставяне. Всеки чифт ста ваше уникален след като притежателят при поставянето му въведеше специфичните си инструкции за непосредствено използване. След това никой друг не можеше да се добере до неразшифрованата информация; тя от своя страна можеше да се получава едновременно от няколко източника, без връзка между тях и без ограничения на техния брой. По тази причина това, което Харисън научаваше, в същото време се предаваше в къщата на Антонио, макар и в неразбираем вид. Този коз на Стоун му беше нужен, защото проблемът се оказа повече от сериозен. Наистина материалът, който получи, не беше такъв, какъвто очакваше, но затова пък се оказа по-тревожен и опасен и от най-лошите му предчувствия.

За Анита Фалкон Бел той беше чувал само от информационните предавания; беше чел различни неща и в пресата. Знаеше, че тя е създателка на онази нетрадиционна историческа теория, според която единствените все още неусвоени енергийни източници в обитаемата Вселена са човешките индивидуални мисловни полета и овладяването им е истинската цел на човешката еволюцията преди прехода към друго качествено ниво на развитие извън светлинния звезден свят. Според нея използването на останалите енергии и технологии, с които си е служил човека, са били само една прелюдия към същината на въпроса. За проф. Бел той знаеше още, че тя добре владее собствените си интелектуални сили, поради което още в начало допусна, че в случая става въпрос именно за тях; много често в интереса на някои галактически организации попадаха хора с такива необикновени заложби. Самият Стоун имаше вече няколко такива случая в практиката си, като веднъж дори се беше сблъскал с феномен от рода на Манасите и беше изпитал върху себе си силата на мисловната им енергия, несравнима с нищо друго във Вселената. Затова сега напълно логично предположи, че Анита има връзка с такива хора или самата тя притежава подобни способности. Но не това го тревожеше още от самото начало. Притесненията му идваха от факта, че тя бе член на Междугалактическото обединение и се ползваше с най-висши протекции; поради интимната си връзка с един от най-добрите пилоти на флота, името и се знаеше и сред широката публика. Масмедиите непрекъснато кръжаха около нея, следяха всяка нейна крачка, коментираха живота и, търсеха сензации за нея и Фрост, което правеше задачата на Стоун по-опасна и рискована от обикновено. Но не толкова, колкото се оказа впоследствие, съвсем не толкова…

Затова той вече два пъти1 откакто се върна прегледа материала, без да разбира кое от всичко, което виждаше беше най-съществено за него. Беше сигурен в едно; ставаше въпрос за нещо от глобално значение, много объркано и сложно, в което са намесени големи сили.

Едни от първите кадри от вечерта в дома на Анита бяха с Майкъл Фрост. Той току-що беше влязъл в къщата и външният му вид беше като на човек, прекарал изморителен, но все пак успешен ден. Странното беше, че не бе успял дори да се преоблече. Беше бързал да се прибере, смутен и нерешителен от нещо. Същевременно му беше трудно да говори затова. Отбягваше погледите на Анита, не беше спонтанен и жизнерадостен като обикновено и се суетеше около разни несъществени неща. Прекалено акуратно се зае да подрежда обувките и ръкавиците си, педантично отброи и пренареди няколко холограми и визии от джобовете си, унесе си да разглежда като за първи път някои от миниатюрните блестящи мониторчета по комбинизона си, закодиращи всяко негово действие или дума, говореше и за разни делнични, несъществени неща.

Анита Бел пък се беше върнала малко по-рано и след като се беше преборила успешно с няколкото останали от сутринта журналисти и с неразрешените проблеми на двата си домашни робота, разглеждаше някаква информация на плеъра си минути преди Майкъл да се върне. Поне Попивателните твърдяха така. Подробности не се разбираха, но бързата концентрация на организма на жената издаваше, че заниманието и е отговорно. Това подсказваше и факта, че когато Фрост влезе, в първия момент тя не му обърна достатъчно внимание, макар и да го очакваше с нетърпение. Попивателните отчитаха голямо вълнение на подсъзнателно ниво, което рязко спадна в момента на появяването му. Явно искаше да му каже нещо важно, но и трябваше време. Стоун видя как тя изчакваше Майкъл да се успокои, как го изслушваше внимателно и кат отговаряше на въпросите му, без обаче да спира да мисли за онова, което предстоеше. Анита явно улавяше и раздвоението и объркването на пилота. Знаеше, че Лъчезарни не е основното за което мисли, но беше решила да е търпелива. Междувременно научи всичко за ремонта.

— Повредите не се оказаха толкова големи, колкото се притеснявах…, сподели и той. — Мисля, че ако не възникнат някакви допълнителни усложнения, утре ще можем да се състезаваме успешно. Сменихме и препрограмирахме само някои части от главния бордови компютър. Оказа се, че пренатоварването на подсистемите му се е отразило зле. Вероятно има нещо непознато в излъчването около падините и то е повлияло на изкуствения му интелект, който не е могъл да понесе напрежението на менталния му произход, — гласът на Майкъл наблегна на този факт. Попивателните отчетоха и някакво обвинение, насочено срещу Анита. — Горе в Управлението има да мислят върху този факт, — продължи миг по-късно, вече много по-спокойно пилотът, — защото досега това не е било забелязано. Ето, че сега се появи и този проблем. Но го решихме и сме готови за утре. Анита въобще не се интересуваше от Лъчезарни. — Радвам се, че сте успели, — каза тя с безразличие. Попивателните показаха как мъка прикрива нетърпението зад привидно спокойната си поза. Затова и в следващия момент тя реши да премине към темата, която явно вълнуваше и двамата.

— Чаках те, защото ужасно се притеснявам от сутринта. Видях в ОВОС някои холовизии от падината и ги взех със себе си. И ето виж сам, — посочи му тя монитора. Открих удивителни неща. След като ги сравних със съня си, съм убедена, че имам право. Трябва и ти да погледнеш, защото е изумително, — гласът наистина издаваше голямо вълнение.

Харисън проследи внезапната промяна във настроението на пилота. Майкъл сякаш това и чакаше, защото още щом проф. Бел заговори, той откликна на часа. Уредите отчетоха рязко повишение на честотата на ритъма на организма му, последван веднага след това от необичайно рязък спад. Сякаш нещо в него избухна и миг по-късно помръкна в отчаяние. Той всъщност искаше, но същевременно се страхуваше от този разговор. Попивателните отчитаха огромно вътрешно напрежение породено от множество противоположни мисли. — И аз мисля за това от сутринта, — въздъхна той. Трябва сериозно да поговорим, защото и аз видях много материали от и за мястото и също имам да ти показвам някои неща. Сега ще ги извадя, — промърмори Майкъл и и подаде две неголеми визии. След секунди щяха да са на монитора. Харисън знаеше, че в този момент се появяват и данни те от цялостния емоционален анализ. Неговият ред беше непосредствено след този момент от записа. Попивателните използваха затишието, за да покажат първите резултати. Чу се нежният женски глас, който обобщаваше информацията, съответстваща на засечената обстановка.

„Изследваният новпристигнал мъж, — редеше анализаторът, — показва трета степен на физическа умора. Тя е породена от естествено натоварване на организма. Затова може да бъде преодоляна с обичайните мерки: — вода, храна и сън. Същевременно се отчита едва доловимо състояние на обнадежденост в общото състояние на напрегнатост. То също е пряко свързано с извършената работа и споменатото физическо натоварване по лайнера. На друг успореден план психограмата отчита наличието на силно тревожно чувство, неспецифично за този вид психика, нещо съвсем ново. — Гласът от Попивателните чак потрепери. — То не е свързано с току-що изяснените състояния и се случва за първи път в живота му. Дълбочиното изследване не показва наличието на друг подобен по сериозност стрес в мозъчната кора на мъжа. Сензорите улавят изключително мащабна вътрешна нестабилност. Тя е създадена от неизяснен външен фактор, много пряко свързан с емоционалната структура на човека. Предчувствията показват очаквани бъдещи неблагоприятни и тревожни ситуации. В същото време и в жената настъпиха подобни промени, което показва, че проблемът на двамата е общ. Нещо повече — обменът на мисли и емоции между тях доведе до ескалиращо нарастване на вътрешното неспокойствие и до достигане за кратко време на пълна индентичност в състоянията и на единия и на другия. Очевидно емоционалната обвързаност между тях е невероятно силна …“

Харисън се замисли. Вече беше запомнил вече наизуст целия следващ запис. Анита Бел и Майкъл Фрост десетина минути по-късно влязоха в спор, който го потресе. Стоун дори няколко пъти връща записа. Помисли си, че е сгрешил. Всичко обаче беше истина — Анита Фалкон Бел искаше на всяка цена да придружи Фрост в състезанието от Формулата, за да достигнат заедно до първата падина от антиматериалност, появила се преди две години в покрайнините на Вселената.

Освен това още когато пристигна Фрост, сякаш беше решил нещо, което не му харесваше и сега се виждаше как с мъка осъществява намеренията си. Пилотът изгледа за няколко минути целия материал, след което се съгласи с всичките неразбираеми за Харисън думи на Анита Бел от сорта на — сънят за Брахма, вихрите от тъмнина, хаосът преди сътворението, кълбото от светлина и други подобни. Майкъл започна да спори някак изкуствено едва когато тя започна да го убеждава да я вземе на Лъчезарни. Тогава напрежението му стана огромно, но не защото не искаше да приеме предложението и или защото не разбираше за какво става дума, а защото в този момент започна да я лъже за нещо; не желаеше да го прави и организмът му кипеше отвътре, объркан от раздвоение в една явно безизходна ситуация. Любовта се сблъскваше с неискреността. — Отмених всички срещи и ангажименти за следващите дни, Майкъл. — убеждаваше го настоятелно проф. Бел. Харисън виждаше как тя чак потръпна от мисълта, че може да не съумее да го убеди и не усещаше, че той отдавна е взел решение под нечий натиск да се съгласи. — Не виждам пречка поне да опитаме, — упорстваше Анита. — Има начини да вляза в лайнера и това не е най-големия проблем. Единственото, което ме тревожи, освен разбира се огромния смъртен риск, е твоята кариера. Но премислих и реших, че тя едва ли ще пострада, ако получим информация за падините, с която ще разбулим много загадки. От холовизиите става ясно, че проблемът касае създаването на Вселената, а сега може би и оцеляването и. — Добре, а какво ще кажеш за тези, които ни следят, — опонираше и Фрост. — Как ще се измъкнем от тях. Кои могат да бъдат те, — питаше той като постепенно остъпваше. Съпротивата му обаче беше само външна, защото той старателно криеше нещо. Анализът на Попивателните го показваше това недвусмислено. Анита Бел обаче не чувстваше измамата, обсебена напълно от мисълта си. Тя за разлика от него беше напълно откровена в намеренията си. — Те наистина са голям проблем, напоследък дори не се крият, — съгласи се тя. — Знаят, че са разкрити, но не се притесняват от това. Не мога да се сетя кой конкретно може да иска информация за мен, а от друга страна е възможно много хора да я желаят. Сигурна сам, че когато отидем до падината и това ще стане ясно. Пък може и наистина да са военните.

Тук пилотът избухна, явно не издържал на вътрешния си дискомфорт. Изправи се, когато тя спомена военните и падината. — Анита ти сигурна ли си в това, което искаш — извика той. — Не си наясно в какво се забъркваш. — Майкъл Фрост крачеше нервно из стаята, а Попивателните все така отчитаха състояние на пълна обърканост на психиката му, противоречие между откровеност и прикритост, между желание и дълг, между любов и страх. — Някой непрекъснато те следи, — говореше възбудено той — приемаш излъчвания от това твърде странно място извън Вселената, твърдиш упорито, че нищо не знаеш по този въпрос. Ако не си ОТТАМ, защо ще бъдеш обект на особен интерес, както от тези неизследвани обекти, така и от някои човешки …организации. Със сигурност зная, че преследвачите не са Военните. — Попивателните чак потрепнаха от лъжата. — От друга страна не е възможно някакви си исторически сънища да са причината за този интерес. Нелогично е. Нереално е. Проблемът е в падината и е просто невероятно, че съществуваш при този натисък, при тези излъчвания, освен ако… — Знам какво искаш да кажеш за произхода ми, — прекъсна го рязко тя и Попивателните отчетоха огромно раздразнение, — но, аз наистина не знам нищо, абсолютно нищо, Майкъл. Именно затова искам да разбера как стоят нещата. — Беше пак откровена докрай. — Сам видя, че практически от две години, аз не сънувам и въпреки това съм жива и здрава. Но още по-странно е, че нещо вътре в мен ми подсказва; сънищата, източникът им, т.е. падината и моята теория за менталните полета са отделни части от един триъгълник, който трябва да бъде сглобен и задействуван и който може да разреши много проблеми, съществуващи сега … във Вселената. Сам виждаш как огромния конус от съня за Сътворението на света съвпада изцяло с холовизиите от падините и то още преди те да бъдат известни на човечеството; преди да се появят в краищата на Вселената. Та какво са знаели древните, примитивни зелмяни за тунелите зад нашето Кълбо. — Да, може и да си права. — Чувствата на Фрост се поуспокоихаq прилив на искреност нахлу в съзнанието му, но само за миг, защото след това объркването отново се върна. — И аз в първия момент реших — заговори разпалено той, — че сънищата са свързани вероятно с работата ти и с ОВОС. Тази сутрин дори си помислих, че съм отреден да ъда спасител на човечеството, независимо че това ми изглеждаше глупаво, но сега съм объркан и просто не знам какво да правя. По принцип съм съгласен да отидем до падината, но само като работна хипотеза. Не знам нищо за теб, нито за преследвачите ти, нито за теорията ти, нито за Манасите и не мога да свържа отделните пунктове в тази история. Смятам, че всичко е изключително неясно. Трябва да премислим и тази нощ — отсече решително той. Едва тогава ще решим окончателно какво ще правим. Още повече, че сутринта ще е излязал още един запис от пси-ностителя. Може пък нещата да се изменят след като вече знаем толкова много за източника. — Фрост вече не знаеше как да продължи.

Целият този нелогичен разговор обърка не по-малко Харисън. Това, което единствено му стана ясно с положителност беше, първо, че някой друг следеше двойката; второ — имаше и някакви странни сънища, а също така източник на информация от падините, които плашеха цялата Вселена; и накрая съществуваше необходимост Анита Фалкон Бел да присъства на състезанието за голямата награда на Галактиките на борда на Лъчезарни. Пълна бъркотия и лудост…

На всичко отгоре Попивателните през цялото време отчитаха необичайно нервно напрежение от сходен тип, което владееше двамата изследвани. Анализаторът едва смогваше да опише промените в емоционалните им нагласи. Майкъл Фрост отчаяно криеше нещо, от което не можеше да избяга. По тази причина той така и не каза онова, което искаше да сподели в началото, пристигането си в къщата. Нещо го накара да премълчи. Попивателните засякоха тази вътрешна информация, но не можеха да я дишифрират и тя остана скрита както за Харисън, така и за Анита. Налице беше недвусмислен момент на измама и склоност към подвеждане в държанието на Фрост. Пилотът сякаш съзнателно тласкаше Анита Бел към някакво решение, с което той привидно не беше съгласен. Същевремено тя не беше Манас. Попивателните светкавично щяха да я засекат. Напротив, всичко в психиката и беше в границите на нормалното, затова твърдението и, че не спи от две години може би също не беше вярно. Затова Харисън още повече се изуми, когато видя и момента на заспиването.

След като се уговориха за утрешния ден, твърде напрегнати, двамата се съсредоточиха в поставянето на някаква особенна апаратура за сън върху главата на Анита. Не му беше още известна и трябваше или да е забранена за употреба, или да е нещо съвсем ново. Успокоителното за него беше, че Попивателните можеха да отчитат състоянието на човек по време на сън и да разшифроват съноведения. Те вероятно щяха и да уловят работата на това ново приспособление. Трябаше да почака до сутринта, когато може би всичко щеше да му се изясни. Така или иначе, срещата за предаването на материала беше чак на обяд. Случаят, както предполагаше Харисън се очерта оплетен, необичаен и вероятно много опасен.

* * *

Това се потвърди още на сутринта. Харисън имаше малко време както за разсъждения, така и за действия, затова веднага след като изгледа новия запис, скочи в аеромобила и потегли право към дома на Анита Бел. Бързаше, защото имаше само наколко часа до предаването на холограмите. Мислеше си колко добре беше направил, че остави една кутия от Попивателните на Антонио. Интуицията и този път не го беше подвела. Изпрати междувременно един гълъб до Салия и се насочи с максимална скорост към централната част на Вавилон, като смени на два пъти мобила си. Когато пристигна до дома на Анита застана така, че да има пълна видимост към входа на къщата и. Знаеше, че не е закъснял. Идването до тук му беше отнело не повече от 35 минути, а когато тръгна, разговорът в дома съвсем не беше на свършване. Сега трябваше да огледа внимателно обстановката и да се опита да открие Другия преследвач.

Близнакът отдавна беше изгрял, животът в града набираше скорост, но в този луксозен квартал на Алеите спокойствието сякаш никога не се нарушаваше и Харисън трябваше да бъде особенно внимателен. Видя, че аеромобилът на ОВОС стоеше готов за тръгване. Шофьорът беше пристигнал отдавна и, чакайки проф. Бел, наблюдаваше някакво сутрешно предаване като само от време на време поглеждаше към асовника си и към вратата на къщата. Охраната също вече се беше сменила. Новият човек изглеждаше в добро настроение. Бодър и спокоен, той не очакваше никакви неприятности. Хуманоидите също бяха спокойни. Още четири аеромобила бяха в непосредствена близост до служебния аеромобил на ОВОС и имаха видимост към вратата на къщата. Единият беше негов, най-отдалеченият. Харисън избра така позицията, че мястото му да не позволява да бъде заснет от камерите на Службите и същевременно да може да наблюдава спокойно движението на хора и машини.

В непосредствена близост стоеше още един голям, много мощен, спортен аеромобил. Беше на Майкъл Фрост. Всеизвестен1 беше фактът, че той не позволява на никого да го кара където и да било и обикновено шофираше сам спортния си „Феърскат“. Мобилът стоеше готов за тръгване непосредствено до колата на ОВОС.

От другата страна на улицата, насочен в противоположната лента за повдигане, се намираше готов за тръгване един по-малък, доста по-непретенциозен аеромобил. По всяка вероятност принадлежеше на някоя екстравагантна дама от квартала, защото, макар и нищо особенно като технически данни, той беше в много ярки преливащи нюанси на жълто-зелената спектрална гама, с издържана вътрешна подредба и място за малко кученце. На Стоун дори му се стори, че далечно усеща миризмата на силен и постояно употребяван дамски парфюм. Това обаче беше само внушение.

Много повече внимание трябваше да обърне на таксито, паркирано непосредствено по посока на повдигане на аеромобила на ОВОС. Шофьорът беше сам. Чакаше клиент по поръчка. Видът му обаче беше по-стегнат от обичайното за такава ситуация, а и въобще не приличаше на таксиметров водач. В израза му напълно липсваше онова услужливо и същевремено нахално изражение, характерно за тази социална прослойка. Човекът изглеждаше по-съсредоточен и по-военному стегнат. Затова след като го видя, Харисън беше убеден, че ще се наложи да има работа с професионалисти. Но при такава задача друго не би било възможно. Като не изпускуше от поглед набелязаните четири точки за наблюдение: — вратата на къщата и трите аеромобила — спортния, служебния и таксиметровия, Стоун се замисли отново над видяното в дома му рано сутринта, което го накара да се запъти толкова бързо насам. Фактът, че Анита Фалкон Бел ще се опита да присъства на борда на „Лъчезарни“ и това може да доведе до неочакван обрат в голямото състезание за Формулата, беше вече незначителна подробност в сравнение с новите данни, които той прегледа сутринта от Попивателните. Оказа се, че най-същественото беше заложено в сънищата. Разбира се, сънят на Майкъл Фрост беше напълно нормален, възстановяващ, с равни интервали на дълбок и парадоксален сън; това показваше, че пилотът използва методите за съзнателно владеене на сънищата, щом пред важен ден като днешния спеше като бебе.

Анита Бел обаче не сънуваше. Харисън не повярва на очите си, но знаеше, че сензорите на грешат, а това обясняваше толкова много неща. Проф. Бел не само не сънуваше, тя дори не спеше. Тя приемаше. Главата и беше своеобразен поглъщател на някаква постоянно повтаряща се, натрапчива информация.

Попивателните по принцип разшифроваха добре сънища, но тъй като в случая не ставаше въпрос за типични съновидения, те постигнаха много повече от очакваното. Според тях в тези псевдосънища ставаше въпрос за нещо твърде смислено и по-човешки организирано, за някаква история, приказка или друг някъв линенен разказ, добре познат на приемателя. Информацията се повтаряше многократно. Защо, не беше ясно. Харисън преброи седем обръщания до събуждането, всичките напълно индентични. Приемането спря веднага щом вълните на мозъка се промениха и преминаха от ниво алфа в ниво бета, т.е. от състоянието на полусън към състояние на будност. При Анита Фалкон Бел нямаше и отличителните белези на сън: фазите, нормалните сънища, характерното потъване в по-дълбоките тета мозъчни вълни не бяха характерни за нея. Тя беше постоянно на прехода между будност и сън, но без да се събужда, нито да заспива. Нещо твърде странно, тъй като това състояние бе краткотрайно и не можеше да се поддържа с часове. Най-впечатляващото обаче беше мястото на излъчване. Компютърната справка за съответните звездни координати наистина потвърди потресаващата новина — източникът не се намираше сред познатите на Човечеството досега. Не беше човешки и начинът на предаване. Т.е. налице беше човешки полусън с извънчовешки произход. Харисън провери щателно системата с всичките и свръзки, прочете пак инструкциите и накрая се убеди, че няма грешка. Това, което виждаше беше самата истина — абсурдна и жестока. Убеди се също, че Майкъл и Анита знаят за това, а и непознатият апарат отчиташе индентична информация.

За рязко увеличаващите се напоследък антигравитационни падини Стоун знаеше само някои неща от средствата за съобщения. Беше чувал, че могат да станат много опасни и са с необичайно мощно, съобразно масата и степента си на разпръсване антигравитационно поле. Проф. Бел твърдеше, че енергиите в тях са подобни на тези на мисловните полета на хората — Манас. Възникваха внезапно, в съвсем непредвидими точки и можеха да застрашават опасно трафика в Космоса. Те се считаха за мъртви материални тела, появяващи се в края на познатата Вселена като евентуална граница към други непознати светове.

Колкото и странно да беше видяното от Харисън, съвсем скоро той си даде сметка, че то напълно обяснява интереса към Анита Фалкон Бел. За кратко време всичко в главата му си дойде на мястото1. Стоун бързо започна да разбира някои неща, като например предназначението на странния уред до леглото на Анита, чрез който тя явно по време на сън приемаше съобщенията от чуждия на човечеството източник. Т.нар. от Майкъл Фрост пси-носител явно обективизираше информацията, записваше и разкодираше получаваните съобщения. Харисън Стоун разбра или поне мислеше, че разбира вече, желанието на Анита Бел да се качи на борда на „Лъчезарни“, който почти незабелязно щеше да я приближи до падината. В главата му се въртяха не малко объркани въпроси. Коя беше всъщност проф. Анита Бел, какви нареждания или съобщения получава и от кого, каква беше ролята на Майкъл Фрост и какво криеше той от нея, като я лъжеше и най-вече защо все още сигналите от падината не са прихванати от Галактическите сили за безопасност или от Военните; най-накрая кои бяха тези, за които проф. Бел работеше и кой всъщност му възложи тази „изследователска“ задача. Харисън вече беше убеден, че ако иска да оцелее, трябва да разбули поне на една от тези загадки, всяка една, от които го изправяше пред безброй опасности. Както смътно предусещаше още в самото начало, беше попаднал в най-оплетената, сложна, смъртоносна и затова толкова скъпоплатена задача в живота си. Трябваше още тогава да не обръща внимание на парите и да се вслуша в предупрежеденията на интуицията си, която в момента му подсказваше, че ако сега не се заработи максимално бързо и не разбере колкото се може повече за всички действуващи лица в историята, ще го загази още повече. Именно затова сега стоеше тук и чакаше.

Чакаше и таксиметровият шофьор, чийто клиент кой знае защо не се появяваше и нямаше да се появи преди излизането на Анита Бел от къщата. Освен това Стоун знаеше, че само няколко минути след издигането таксито щеше да се смени с друг различен мобил. Иначе би било прекалено подозрително, особенно ако се движеха по свръхскоростната лента на Привилегиите. Затова той трябваше да улучи точно този момент на смяна и намаляване на вниманието, а по-нататък щеше да види какво да прави, за да разбере нещо повече. От друга страна се притесняваше, защото до срещата му за предаването на материала оставаше малко време и ако Майкъл и Анита се забавеха, щеше да стане много сложно. Трябваше да излизат по-бързо. Стоун почувства как започва да става нетърпелив, дори уплашен. Така най-накрая сякаш с мислите си предизвика развитието. Човекът от охраната се раздвижи, премина бързо по пътечката и се насочи към служебния аеромобил. В този момент енергийния щит на вратата се вдигна и се появиха Майкъл Фрост и Анита Бел. Изглеждаха сериозни и мобилизирани. Всеки носеше в ръката си по една не много малка чанта, които вероятно съдържаха нещо твърде ценно, щом не се доверяваха на Ремовете за носенето им. Но това не беше чудно, като се имаше пред вид какво възнамеряваха да направят. Насочиха се към колата. Разбира се, Харисън не се беше излъгал. В същия момент се появи и клиентът на таксито. Излезе от съседната къща и също много енергично се насочи към своя аеромобил. За радост на Стоун беше мъж. Той предпочиташе да има работа с мъже, защото жените винаги го притесняваха и му създаваха неприятности. Беше ерген. Трите коли тръгнаха. Майкъл Фрост се качи в собствения си аеромобил. Издигаха се към „Привилигированата“, където лесно можеха да го забележат, поради минималното натоварване и Харисън трябваше да разчита единствено на психологическия феномен, че този който следи някого, обикновено не се досеща, че също може да бъде следен. Що се отнасяше до Анита и Майкъл, той не се притесняваше. Те знаеха, че са следени и не обръщаха внимание на колите зад тях. Самият той също можеше да бъде обект на особен интерес, но в случая успя да се измъкне от своите опашки още в собствения си квартал. По-късно смени колата с по-луксозна, за да не я засекат случайно, а и да не се отличава в Привилигированата. Сега беше сигурен, че е сам.

Движиха се няколко минути без проблеми. Линията както винаги беше празна и само отдолу смътно се мяркаше по-гъстия поток на по-бавни и малки аеромобили. Харисън очакваше всеки момент колата за смяна и се чудеше, защо не я вижда. Беше крайно време, защото самият той отдавна се движеше в нарушение, непритежавайки право за движение тук. Скоро обаче видя как зад него набира необходимата скорост едно друго такси. Не го беше забелязал досега, защото се беше появило току-що от някоя странична лента. Изпревари го. Трябваше да бъде готов за смяна на посоката и за вероятно гмуркане след първия таксиметър. Бързаха и едва ли щяха да го забележат.

Шьофьорът вече даваше сигнал за снижаване. Всеки момент щяха да слязат на долното ниво. Там преследването, ако продължеше дълго, щеше да се усложни, а оставаше само един час до срещата за предаването на материала от Попивателните. Намираха се близо до въздушен улей. Щяха плавно да се влеят в долния поток. Таксито се гмурна първо като при това рязко намали скоростта. Изглежда за щастие на Харисън се канеше и да спре. Не се излъга. Имаха среща с друг аеромобил, в който „клиентът“ се прехвърли доста бързо. Ситуацията беше повече от благоприятна. Останаха един срещу един, той и шофьорът и на Харисън нямаше да му се налага да се справя с двама души. Дано само този знаеше повече или поне толкова, колкото слезлия.

Мъжът не тръгваше, а говореше с някого. Видеозорът му светеше и се разливаше в някакви неясни изображения. Това беше повече от добре. Стоун можеше да се приближи незабелязано, като не трябваше да изпуска мигът на приключването на разговора. Той слезе бавно от мобила си, заобиколи го и застана зад и отдясно на другото возило. Не се приближаваше много, защото можеше да бъде забелезан от сензорите за дистанция. Видеозорът все още светеше и в пространството над малкия кръг се виждаше изображението на някакъв мъж, който даваше нареждания или обясняваше нещо на водача. Още не беше дошъл моментът да влиза, връзката беше двустранна и щяха да го забележат от визора. Харисън се засуети. Върна се дори към своя мобил, сякаш беше забравил нещо важно в него. Оглеждаше се нервно, бъркаше в джобовете си чак до момента, в който екранът угасна; Харисън спря хаотичните си движения и с два скока решително влезе в машината, като се озова лице в лице с шофьора, който беше оставил мобила на режим „клиенти“, а затова без защита след слизането на предишния „пасажер“. В ръката си Стоун държеше бластер, в другата — заглушител срещу подслушване. — Тръгвай, — заповяда той на водача и набра сам координатите за посоката. После внимателно проследи как мъжът смъкна вдигнатите си ръце и разреши тръгването. Изглеждаше като че ситуацията му беше ясна или най-малко позната отпреди. Очакваше въпросите или още по-лошо, действията на новодошлия. — Проф. Анита Фалкон Бел — искам да знам информация за нея и за приятеля и. — Харсън Стоун остави заглушителя, бръкна в джоба си и извади оттам едно малко кръгло топче, което внимателно остави пред себе си върху таблото на машината. След това погледна очаквателно шофьора, който докато мобилът се издигаше също много съсредоточено проследи малката топчица. Харисън знаеше, че мъжът ще говори, защото видя, че позна Тестора и нямаше начин да рискува. Не само това, той щеше да каже всичко и то самата истина.

Стоун не случайно се славеше като добър професионалист. Това дължеше не само на безпогрешния нюх и на оригиналните си решени я, но и на смелостта да използва в работата си всички позволени и непозволени технически средства. Той прекрасно се ориентираше в сложните инструкции на Попивателните и беше сред малкото хора, които ги използваха. По същия начин прилагаше често не по-малко опасните, забранени Тестори, един от които и в момента стоеше в аеромобила и заплашваше живота на водача му. Защото малката, незначителна топчица, всъщност реагираше безпогрешно на човешката мисъл. Всякакъв дискомфорт в съзнанието на човек, породен от разнопосочни и неясни мисли се улавяше от нея и което беше най-лошото — се връщаше обратно към излъчвателя, довеждайки го постепенно до психически шок. С една дума Тесторът не даваше възможност да се лъже. Пред него, ако човек искаше да оцелее, трябваше да има ясна и чиста мисъл, като това обаче важеше в еднаква степен както за питащия, така и за отговарящия. Играчката не правеше разлика между притежателя си и разпитвания и затова единия не можеше да блъфира, а другият не можеше да дава погрешни отговори. Тесторите естествено бяха забранени, но въпреки това се използваха между професионалисти в случай като този, защото даваха безпогрешни резултати, особенно при хора, които владееха контрола върху емоциите си. Естествено имаше опасност от грешка и стъписване и някой можеше да загине, но Стоун беше в положение на човек без изход. Трябваше да знае повече, защото от това зависеше живота му и не му оставаше нищо друго освен да рискува докрай. Започна да записва. „Шофьорът“ знаеше твърде много, а освен това не искаше да загине.

16 глава

В същото време в северозападния край на града, близо до Космодрума нещата се развиваха в съответствие с друг подобен, но не по-малко странен план.

Двата луксозни аеромобила, които потеглиха от къщата на ОВОС, този на Анита, спортният на Майкъл Фрост бяха спрели пред ремонтния док, където се намираше „Лъчезарни“. Майкъл беше паркирал в един от множеството улеи за по-дълъг престой около огромната предна площадка и изчакваше Анита, която слизаше в отсека за паркиране. Нейният аеромобил оставаше в улея за издигане и затова тя трябваше да се придвижи по отдалеч. След това и двамата продължиха пеша към входа на дока.

Цяла сутрин Майкъл се беше опитвал да разубеди Анита от безразсъдното и желание да се прехвърли на „Лъчезарни“. Не беше постигнал обаче никакъв успех. За себе Фрост знаеше, че трябва да го направи, защото той се канеше да отиде там и то доста отдавна. От две години беше привлечен към тази задача на галактическата сигурност, и секретните служби първи много преди Анита да поиска да излети на Лъчезарни, му бяха предложили това изпитание, което се отлагаше отогава по други най-различни причини. Корабът му, може би единствен от военната флотата, беше в състояние да се доближи най-плътно до падината за проучвания и беше най-добре оборудван за тази цел. Експериментът, който направиха преди няколко дни с новото гориво, показа, че лайнерът може да издържи доста дълго на натоварването и сега, след ремонта и допълнително подсигуряващите системи, беше готов да се върне обратно там веднага след състезанието. Имаше дори идея за хипер скок в падината, затова Майкъл направо се вцепени, когато Анита пожела да го придружи, сякаш прочела мислите и намеренията му. След това обаче той не каза нищо на шефовете си; в момента те не знаеха нищо за споровете им, независимо че самите те следяха Анита Бел неотлъчно, безкомпромисно, дори чрез него. Майкъл отдавна знаеше, че за тях тя е особен, много важен обект на изследвания, но дори ден преди това не предполагаше жестоката истина за евентуалния и произход. Сега той, подобно на Военните, беше почти убеден, че въпреки всички изследвания, направени индиректно върху Анита, тя не е човек. Затова знаеше, че никой не би допуснал тя да изчезне по някакъв начин, отнасяйки тайната и сведенията1 със себе си. А сега пилотът не на шега се канеше да я отведе. От два дни Майкъл Фрост не беше на себе си, защото не можеше да избере правилния път. От една страна той искаше да помогне на Анита, вярвайки донякъде в нейната човечност или по-скоро добронамереност към хората, а от друга се опитваше да бъде лоялен към дълга си към Охраната на Вселената и на логиката, която му сочеше, че Анита не е от себеподобните му. Никой нямаше да го спре на път към падината даже ако вземеше незабелязано Анита Бел. Това обаче щеше да бъде двойна игра. Предполагаше, че тя иска да се приближи към краищата на Света, за да се върне в своята Роднина или, че има някаква съвсем различна цел в района. Най-малка беше вероятността, изтъквана от самата нея; измъчена от тези сънища наистина да е решила да разбере истината или да загине като истински човек. Майкъл се страхуваше се и от най-лошата възможност; завладяване на света, проводник на което можеше да бъде тя; пристигайки до вече активизиралите се образования, да отвори по някакъв начин пътя към Вселената. Въпреки това, макар и не докрай убеден в правилността на избора си, Майкъл беше решил да и сътрудничи. Изследванията показваха една неподправена искреност; това му подсказваше и вътрешният глас, който неведнъж го беше спасявал. Двамата с Анита измислиха един опасен и много рискован план, който в момента реализираха. Майкъл знаеше, че или щеше да донесе спасение за Анита и човечеството, или щеше да провали всичко, защото действаше зад гърба на Органите за сигурност. Не се чувстваше предател. Разбира се, рискуваше главата си не само защото се изправяше срещу своите, а защото тя, ако беше нечовек можеше да го унищожи. От друга страна съзнаваше, че може и да помогне, попадайки в лагера на отсрещната страна, както и на едните, така и на другите. Същевременно се надяваше, че Анита не се досеща за дейността му спрямо нея или за Военните. Така Майкъл Фрост също се беше забъркал в сложна и опасна игра, в която можеше да загине или да стане герой, да разбере истината за сънищата и за личността на Анита, да я спаси или да предаде заедно със себе си и любовта си, и човешкия род. Може би за Анита също имаше много причини да дойде до падината. Майкъл по-скоро инстинктивно се опитваше да я отклони от това намерение, облекчавайки себе си, но беше готов и за обратното. Затова най-накрая пое линия за прехвърляне на кораба. Реши да действа по свой начин, безкрайно объркан от вътрешните си положителни интуитивни усещания и от отрицателната логика на реалността. Така прецени да изпълни както нареждането на Военния съвет, така и желанието на Анита и, лавирайки между тях, да намери пътя си. Точно в този момент се опитваше да я измъкне от постоянното наблюдение. Цяло щастие беше, че вчера се сетиха за Светлина, сестрата на Анита. Така никой нямаше да забележи разликата. Те си приличаха поразително, независимо от разликата в годините.

Разстоянието между входа на ремонтните халетата и лентите за издигане на аеромобили беше около два километра, поради което до аеромобилите стояха малки колички за двама души, с които се извършваше прехода. Освен това в доковете категорично се забраняваше влизането на външни лица. Космическите кораби работеха с особенни, непознати за обществото горива, имаха мощни енергетични излъчвания в околността, а и върху тях се изливаха всички постижения на сензориката и фирмите производителки следяха с особенно внимание охраната им. Интелектуалните датчци на входа, заедно с няколко Рема, по няколко различни начина индентифицираха всеки дошъл, по всеки детайл на организма му и най-вече по специфичността на погледа, използвайки в процеса на контрол индивидуалната видеозорна карта за всеки док и лайнер. Багажът също преминаваше под специален преглед за съдържанието. И Анита Фалкон Бел трябваше да се качи на борда на „Лъчезарни“ въпреки тези мерки. Бяха измислили как, въпреки че Ремовете не можеха да бъдат преодоляни. Слава Богу, че и Чарлз не обърна особенно внимание на чантата, която Анита носеше, когато слезе от мобила. В противен случай той би останал озадачен, че багажа и не остана в машината, особенно след като Анита каза, че ще се върне съвсем скоро:

— Чарли, изчакай ме малко, ще изпратя Майкъл до входа на дока и идвам веднага, — подчерта тя на излизане, и като взе тежката чанта, я помъкна пеш, без помощта на робота, към най-близката малка количка. Шофьорът въобще не реагира. Явно не беше от следящите я. Миг по-късно се появи Майкъл, който също носеше в ръцете си подобна не по-лека чанта. Багаж носеше и обслужващият робот, но той беше и по-необемист и очевидно по-лек.

Чарлз наистина не се впечатли от всички тези чудатости, които ставаха около него, но никой, дори предубеден човек, не можеше да предположи, че двете чанти са натъпкани с много особена апаратура, за която в повечето случаи се носеха само страховити слухове. ВТ беше система, която имаше способността да прехвърля на определени малки разстояния даден обект, като го разгражда на съставните му енергийни и полеви структури и след това ги съединява отново на друго място в пространството, не много отдалечено от началната точка, т.е. с една дума това беше Телепорт. Използваше се главно за прехвърляне на предмети и изключително рядко за живи организми. Употребяван спрямо човек той, съкращаваше живота му средно между десет и двадесет години; имаше вероятност, ако разстоянието е по-голямо да остави невъзвратими увреждения в мозъчната му дейност. Затова по принцип не се прилагаше освен в най-наложителни, животоспасяващи ситуации. Много малко хора съзнателно се съгласяваха да изпитат влиянието му. Изискваше се извънредно положение и голяма лична смелост. Тук обаче, можеше и да не става въпрос за човек…

Бяха изминали около километър, когато малката количка спря. По средата на прехода бяха в безопасност. Не ги виждаха нито от лентата за аеромобили, нито от входа на Ремонтното, нямаше дори проследяващи устройства, защото мястото беше пусто, а следящите ги от последния мобил останаха на паркинга, доверявайки се на лоялността на Фрост. Двамата слязоха и започнаха внимателно да нагласяват частите на телепорта.

— Все още не смятам за сериозно желанието ти, — мърмореше през цялото време пилотът — Знаеш, че това може да увреди непоправимо здравето ти. Трябва да размислиш още веднъж, вслушвайки се във вътрешния си глас, който може би ти казва същото в момента. — не смяташе обаче, че ще бъде чут.

— Няма време Майкъл, — Анита беше категорична и почти не го слушаше. — Сега е най-подходящият момент, състезанието започва довечера и няма за кога да се колебаем. — Гледаше го спокойно, явно решила вече всичко в себе си. — А и какво значение има телепортирането в сравнение с преминаването в близост до поглъщащата падина, Да не говорим и за факта, че и не сънувам от две години. Мисля, че е крайно време да разберем какво става там.

— Да, това е така, — съгласи се Майкъл още по-объркан, защото му се стори, че тя по-добре от него знае къде отива. Подозренията му нарастнаха главоломно в едната посока и той почти незъснателно продължи в нея. — Пък и през нощта пси-носителя показа твърде големи големи отклонения, когато записваше сънищата ти. Изглежда сигналът рязко е покачил нивото си, може би във връзка с решението ти. — Погледът и обаче беше строг и безпристрастен, беше разбрала накъде отива разговорът.

— Глупости, Майкъл. Няма да ги коментирам. Ти добре знаеш, че това не са сънища. Виденията са съобщения, жива история, защото всичко в тях вече се е случвало в миналото. И означават, че някой, нещо или кой знае какво друго от падината изпраща волно или неволно тези мисли-картини. Мисля, че вече си убеден, щом се съгласи на тази авнтюра… А и последователността не може да е случайна, след Александър Македонски винаги виждам Исус и Колумб, а след това Вацлав Йортих и епохата на Голямото Опустошение, по-нататък Империята, създаването на ОВОС и накрая неизменно пак Исус. В исторически план не си приличат кой знае колко, но в подредбата на нощите се явяват в тази строга последователност, а и имат някои далечни връзки… — Тя се увлече отново.

— Да, всички преобръщат историята и я бутат напред или назад, — подметна иронично Майкъл, който не смяташе, че това е основното. Опитваше се да я изведе от този план на мисли, защото и без друго беше слаб в историята, пък и апаратурата беше почти готова. Искаше да разбере съвсем други неща.

Беше закъснял, Анита вече мислеше на другата вълна.

— Да преообръщат я, но по твърде различен начин, — каза тя. Вече нищо не можеше да спре словоизлиянието и. — Почти няма прилика, а и хронологията не е много точна. Затова не мога да разбера какво точно искат да ми съобщят. — Тя само повдигна рамене и погледна замислено в една точка. Думите му наистина я накараха да се концентрира отново върху символиката в сънищата. Защо не можеше да ги разбере. Защо се засилиха в последната нощ. Кой четеше мислите и дори предопределяше поведението и.

"Звезди и светове ще се родят в безбрежното море…до онзи миг повратен, когато нов свят ще създадеш…, редеше Брахма на Лития от светлинното кълбо пред себе си.

„— Вие преобърнахте представата за света, Вие преобърнахте представата за света…“ беше повтаряла Исабел Арагонска на Колумб.

„— Ние направихме пълен завой в областта на технологиите, а следователно и в човешката история“ беше заявил при връщането си от дълбините на океана Вацлав Яник през 2160 г. И сега Галактиката на Млечният път ще е наша".

„— Само син на Амон — Великия, господарю, може да управлява движението на човешките съдби и да бележи с делата си големите моменти на завършек в тях.“ беше казал жреца Анаксимандър на Александър Македонски.

„— След като можем да унищожим няколко Галактики от този куп, защо си мислите, че ще спрем и ще се разколебаем точно сега, когато властта на военния клан на Скорпиона е установена над по голямата част от обитаемата Вселена… Не, ние няма да спрем, докато всички не се обединят около нас и не въведем единен космически ред в световете, дори и това да струва унищожението им…“, гласеше част от посланието на Ложата на Скорпиона до все още отделните и свободни светове в централните галактически купове.

„— Аз съм Алфа и Омега, начало и край, Първият и Последният.“ — бяха най-накрая, в последния сън думите на Христос.

За раждане и начала, за завой и преобръщане, за завършек, разруха и нови обединения се намекваше в посланията — сънища, но това не беше достатъчно, за да се открие тайната вътрешната връзка между тях, оная обща линия, която ги обединяваше, обвързваше и осмисляше целта им. Именно във всички тези странни думи се криеше тайната на картините, но въпреки че ги знаеше наизуст и ги беше тълкувала многократно, Анита не можеше да разгадае предназначението им. Дори тълкуванията на Нуту, макар и логични и обосновани не върху фактите, а върху развитието на човешкото съзнание през вековете, не можеха да донесат прояснение. Напротив, те още повече затвърдиха в нея решението за полета. А срещата на джуджето с Антима и странните му мозъчни излъчвания окончтелно я убедиха, че трябва да замине; не само да достигне до падината, но и да рискува всичко, за да разбере смисъла на посланията. Защото пророчицата също така ясно като пси-носителя беше видяла източника на излъчвания. Тя убедено беше говорила на Нуту за мисия, за неин личен дълг, невъзможен за изпълнение от друго човешко същество и затова неотменен. И ето сега, дълбоко убедена в правотата си, Анита заминаваше, водена от предчувствия, странна логика и сякаш чужди съдбовни влияния. — Скоро обаче ще разберем всичко, Майкъл — каза на глас тя. — Трябва да успеем. Непоколебима съм, че трябва да отидем там, въпреки опасностите. — Думите придадоха на очите и сляпата решителност на човек, застанал пред най-голямата крачка в живота си. Знаеше, че тя можеше да и коства и десет години от него, а възможно и целия, но друг изход не намираше. Споменът за сънищата само укрепи убеждението. За изненада на Майкъл тя дори продължи още по-бързо работата си.

— Значи няма да размислиш, — за последен път попита той. Въобще не смееше да я погледне, защото обръкването му беше стигнало до максималния предел. Той вече машинално изпълняваше плана си. Телепортът беше почти готов. Всъщност оставаше само да задействува полето и Анита да влезе в него. Пилотът се чувстваше ужасно. Най-много би искал да пропусне този миг.

— Ще се видим на „Лъчезарни“, — чу той вместо отговор и една целувката бързо опари бузата му. Напрегната, Анита ставаше по-нечувствителна и нежностите само я изнервяха. Не можеше да се отпусне. Въпреки риска това да бъде последната целувка в живота им, тя не желаеше да се сбогува дълго и бързаше всичко да приключи. За разлика от него тя някак неправомерно вярваше в добрия изход на операцията. Майкъл я гледаше, а в гърлото му сякаш беше заседнала буца пръст. Пръстите на ръцете трудно се подчиняваха, беше мъчително, по-отговорно от всичко, което бе вършил досега. Не знаеше какво да каже. Реакцията и беше напълно човешка, а това което се канеше да прави абсолютно ненормално. С последни усилия Майкъл натисна последния бутон, след което тя тряваше да изчезне… Стопи се в нищото. Какво и да беше станало, то вече беше необратим факт. Анита беше на „Лъчезарни“. Уредът безпристрастно показваше, че направлението за пренасяне е осъществено и че всичко е наред. Сега трябваше да бърза за там и да се моли всичко да е наред. Предстоеше му да демонтира телепорта, да смъкне заглушителите срещу прихващане и да се отправи към пропуска за срещата на лайнера. Мислеше си, че случилото се е още едно доказателство за нечовешкия произход на Анита. Ала не беше убеден. Отправи се към дока. Караше бързо, защото в далечината пред системата за контрол вече енергично му махаше една неясна фигура на млада жена. Насочи към нея. Беше Светлина и поразително приличаше на Анита, особенно с тези, същите дрехи. Сърцето му се сви, споменът беше твърде пресен. Трябваше да и предаде багажа и контролната карта за ОВОС. Надяваше се да заблудят органите за сигурност… Дано Чарлз да не се беше усъмнил.

* * *

Скоро след това по същия път към лентите за повдигане на паркинга на Космодрума отново се появи малката количка. Караше я Анита Бел или поне така изглеждаше. Жената пристигна внимателно до служебната си кола, за миг се поколеба, загледа се в емблемата на ОВОС, за да се увери, че това е нейният мобил. След това слезе бавно, прехвърли двете чанти, които стояха отзад в количката и се настани също така осторожно на мястото си на задната седалка. Не беше приказлива, както обикновено:

— Към комисията Чарли, — нареди сухо тя. — Днес ще имам труден ден, макар да съм в отпуск. — Гласът и му прозвуча някак неестествено, но той го отдаде на вълнението и по повод предстоящото участие на Майкъл Фрост в голямото състезание и общото напрежение. Отново не обърна внимание и на големите чанти, пък и какво му влизаше в работа. Аеромобилът бавно се издигна към „Привилигированата“ и се насочи бързо към облата сграда на ОВОС. Маршрутът този път беше директен.

17 глава

Разшифрованата информация с данните от Попивателните стоеше кротко до ръката на Харисън, който замислено бъркаше горещата течност на чая пред себе си. Заведението, в което седеше, се намираше в покрайнините на Вавилон и затова около него излизаха сравнително малко улеи за повдигане към единствените три ленти за движение. Трафикът не беше натоварен. Рядко влизаха хора, взимаха питиета си и бързо излизаха навън. Стоун беше сам, дори собственикът се беше запилял някъде и зад бар плота стоеше един добре поддържан робот за услуги. Не беше от новите серии нито като дизайн, нито като интелект, но вършеше сносно работата си. Добре беше, че макар и стар, също беше обучен да не допуска напрежение, конфликти и опасности за околните човешки същества и затова щеше да реагира мигновено и при най-малката опасност. Беше програмиран да усеща опасността още преди да се проявила. Освен това записваше всичко около себе си. Наличието му тук беше добро дошло за Харисън. В момента обаче той беше в относителна безопасност и поради още една причина. Данните бяха у него. Тези, които ги поръчаха, не знаеха съдържанието им, а освен това не бяха осведемени относно съществуващите дупликати. Но най-главното беше да спомене пред тях за Военните, защото произнасянето на тази дума внасяше неизменно смут във всяка организация или по-високопоставена личност във Вселената. Членовете на военните кланове трудно можеха да бъдат манипулирани, пък и винаги разчопляха докрай всяко нещо, което им попаднеше. Нещо, което не беше добре и за самия него, но в дадената ситуация единствено те можеха да гаранитират живота му. В случая той дори не блъфираше, защото Антонио наистина притежаваше дупликат на цялата информация. Беше вече време и по лентата се спусна сребрист аеромобил от седми, най-горен клас. Още, когато го видя Харисън, почувствува горещата тръпка през стомаха си и разбра, че всеки момент ще се появи и човекът с зеленикавия костюм от предишната му среща. Вратата бавно се смъкна и оттам излезе … млада жена. Харисън си пое още по-дълбоко въздух. Мразеше да има работа с жени. Те разсъждаваха по друг начин, който той не можеше и не искаше да разбере. Не случайно не се беше оженил досега. Беше се подготвил за среща с мъж, а ето че изведнъж се появяваше госпожица. Идваше насам и се държеше уверено, като не му оставаше никаква надежда, че срещата му няма да бъде точно с нея.

Жената наистина не се поколеба и се насочи директно към масата му. Дори гласът и прозвуча необичайно студено и равномерно:

— Г-н Стоун, надявам се.

Харисън се беше изправил и като кимна утвърдително с глава, протегна ръка, не получи отговор и смени посоката, посочвайки стола пред себе си. Пристигна Роботът — келнер, готов да получи нови поръчки. Тя обаче го отпрати само с едни жест и продължи делово:

— Съобщихте, че сте готов и работата е извършена чисто. Както се уговорихме възнаграждението Ви е прехвърлено по вашата банкова сметка. Ето уверението на банката. — Пръстите на ръката и бързо потънаха в предното джобче на миниатюрната чантичка, а Харисън проследи движенията на Рема, който остана спокоен. Нямаше нищо страшно и миг по-късно се появи малка джобна дискета с инициалите на банката му. Можеше да служи и за кредитна карта. Всичко вървеше по план, време беше и той да вземе отношение. — Материалът е тук госпожице, — Харисън я погледна въпросително, но тъй като отново нямаше реакция, продължи нервно. — Аз съм разшифровал, както обещах, съдържанието на този материал. Знам какво Ви интересува вас или тези, които са ви изпратили, но мисля че тези данни биха заинтересували още повече и някои други обществени организации с Галактическо охранително значение. Между другото те са ви изпреварили в разследването и макар че си служат само със законни средства при насилие спрямо личността ми, ще получат материала в този вид — при тези думи Харисън потупа красноречиво пакетчето до себе си, — натрупан по един нелегален начин — изчака за момент, за да се убеди, че е разбран, след което хвана кутията с материала и я подаде през масата. Празната му ръка след секунди държеше само дискетата от банката, а роботът продължаваше да бъде спокоен, въпреки металната нотка в гласа на жената на тръгване.

— Не зная за какво говорите, но ще предам съобщението ви, — отвърна му тя. После се сбогува и изчезна толкова бързо, колкото и когато се появи. Роботът продължаваше да стои безучастен. Вършеше всичко равномерно, дори не поглеждаше към масата или към качващата се в мобила жена. Не отчете никаква вълна на аргесивност. Но друго не можеше и да бъде, защото тя явно добре беше разбрала думите му, пък и едва ли са решили да бързат толкова. Сребристата кола бавно се издигна. Преди това нещо просветна върху вътрешите монитори. Съобщението беше прехвърлено до целта си, което означаваше, че надпреварата започваше и Харисън трябваше да бърза. Нещо обаче упорито се въртеше в главата му и затова той съвсем бавно стана, плати и замислено се насочи към аеромобила си. Колата, от която се появи жената, страшно му напомняше нещо познато. Беше специфична, особенно боята и. Това сребристо не се получаваше лесно, а и не се ползваше от всеки. Имаше специфичен отблясък, който се забелязваше трудно, но не можеше да се обърка. Трябваше да си спомни…напрегна се, чувстваше, че е важно… Ами, да, разбира се. Сети се, пък и беше толкова логично. Аеромобилът принадлежеше на Галъкси Енерджи, компанията, която владееше монопола върху технологиите в Енергетиката. Тя притежаваше почти всички захранващи системи за трансформация в Галактиките, държаше правата върху въздушните потоци и водни маси на космическите тела, както и върху излъчванията на големите планети и звездни системи, с малките и по-големи подвижни вихри между тях, с мощта на огромните космически течения между галактиките.

Харисън беше благодарен на острия си поглед. Защото сега въпросът беше кой ще изпревари — Военните или компанията. Първите бяха в нещата отдавна, а на хората от Корпорацията им трябваха най-малко няколко часа, за да изгледат холозаписа и да прослушат анализа на Попивателните и то, ако много бързат. Сега беше 11.30 часа. Значи щяха да се задействуват чак към 17.00 часа след обяд. Имаше достатъчно време. Може би щяха да се опитат да спрат състезанието, или което е по-вероятно да отвлекат Анита Бел. Мъжът от таксито, въпреки Тестора не каза всичко, което го интересуваше. Харисън чу много, но не и някои подробности, които му трябваха. Сега обаче той успя да свърже нещата. Разбра за кои организации му говореше военният, за опасността те да притежават сила, чрез която да манипулират четирите свята на основата на един провокиран от тях бъдещ енергиен дефицит. Той спомена още, че Военните имат сведения за наличието на мощни мисловни полета във Вселената, чието местонахождение обаче не могат да локализират. Затова само предполагат, че те принадлежат на изплъзнали се от контрол Унищожителни Манас, защитавани най-вероятно от могъщи и влиятелни политически и икономически групи. Това пречи на унищожаването им. Изключение от общата картина прави енергетичното излъчване около Анита Бел. По-своята сила то е адекватно на тези лъчения, но с обратен знак и за разлика от тях източникът му е извън Вселената. Затова Военните предполагаха двойна1 опасност за човечеството. Вероятност сили извън познатия Всемир да са привлечени от мисловния капацитет на Манас или другото, което е още по-лошо; появата на падините да е предизвикана от тези мисловни полета и Вселената да унищожава сама себе си отвътре. Не се изключваше и опасността от чуждо не-човешко нашествие, комбинирано с появата на хора като Манас. А сега Харисън знаеше и, че не кой да е, а именно най-могъщите — Галакси Енерджи имаха отношение към проблема и че те вероятно закриляха Манасите. Сега вече знаеха и за Анита Бел. Военните трябваше да разберат това на всяка цена по най-бъзрия начин — Антонио. Залогът беше Вселената и съответно неговият живот в нея.

Сега, при срещата си с хората от Галъкси Енерджи Харисън престана да се двоуми. Ужасно беше, че военните вероятно не знаеха почти нищо за интереса на Галакси Енерджи към Анита Бел, а това означаваше, че тя не беше техен агент. Освен това той сега със сигурност си припомни от други негови канали, че хората от тази компания още от години се интересуваха от проектите за Унищожителните Манас. Вероятно наистина бяха успели да спасят наколко души от заличаване. Сега по пътя към властта им трябваше само историчката.

Всичко това само неумолимо доказваше, че Военните трябваше да получат материала от Попивателните. Харисън добре знаеше, че компанията ни най-малко не се интересува от Галактическата сигурност, а преди всичко от ескплоатацията на енергийните ресурси на Вселената. Вниманието им към проф. Бел беше точно на тази основа. Сега знаеше следното; убедени от Попивателните, че Анита Бел вероятно ще се върне при своите в Падината, те щяха да се опитат да я отвлекат, привлекат или кой знае какво, за да получат информация за източника на предаванията и енергетичната му същност. Можеха да използват и своите Манас. В момента тези антигравитационни тунели бяха най-мощните излъчващи полета във Вселената, неизучени и съответно неуправляеми, а Анита Фалкон Бел можеше да бъде източникът на завладяването им. Разбира се, ако тя беше враждебно настроена, нещата можеха да се развият по друг, доста по-драматичен начин; дори сблъсъкът и с Манас можеше да не помогне на компанията и хората. Но явно всички приемаха този риск и Военните, и Правителството, и Галакси Енерджи.

Беше взел окончателно решение. Щеше веднага да се обади на Антонио, за да се срещнат в Детския град и да обсъдят положението. Знаеше, че трябва да предаде информацията и заради собствената си безопасност. След като се убеди, че се отървал от преследвачите си, Харисън се огледа за видеозор. Видя един наблизо, включи го и набра номера на художника. Молеше се Антонио да си бъде вкъщи, защото като човек на изкуството той не обичаше техниката и не носеше със себе си ръчен видеозор. Не след дълго обаче екранът просветна и там се настани мърлявият образ на Тони. Очевидно рисуваше.

— Здравей Харисън, — махна му той. — Радвам се, че … се обади. Вече бях почнал да се безпокоя. — Бършеше инстинктивно ръцете си с някаква гъбичка, сякаш предчувстваше, че днес няма да работи повече. — Антонио, ужасно съм притеснен, — започна бързо Харисън. — Обстоятелствата се попромениха. Харисън замълча за момент, сякаш за да подбере най-учтивата форма за молбата си, но въпреки това изтърси всичко направо. — Трябва на всяка цена да се видим. Още сега знам, че си много зает, но е жизнено важно, невероятно важно. Не само за мен. Всъщност ще ти обясня на място… В момента не мога да ти кажа нищо повече, защото по видеозора не става, но когато дойдеш след час там, — Харисън направи недвусмислено жест, че Антонио си знае къде, — ще чуеш.

Художникът обаче го загледа с тревожен вид и започна да пита, решен да разбере нещо повече:

— Не се отнася само до теб. За Синтия ли става дума. Или за някой друг. — Не, по — сложно е. Ще ти обясня всичко, обещавам, но сега не мога да ти кажа нищо повече, освен че въпросът е на живот и смърт и трябва спешно да пристигнеш на мястото. Ще те чакам след час. Всъщност забравих, носи и нещата. — Добре ще дойда, — съгласи се Антонио и стана, за да се приготви.

Беше притеснен. Видеозорът угасна.

Харисън имаше половин час, за да остави подробни указания на сестра си и още 30 минути, за да достигне до Детския град. Трябваше колкото се може по-бързо да предаде на военните информацията, с която разполагаше. Беше убеден, че те не са осведомени за намеренията на Анита Бел да се качи на борда на „Лъчезарни“. Не можеха да знаят, защото не използваха всички забранени средства като него, а и разчитаха на Майкъл Фрост, който се оказа нелоялен към тях. Сега дедективът си обясни, защо Попивателните не откриха в къщата на Анита никакви по-особенни средства за наблюдение. Всъщност дали и Майкъл Фрост не беше от тях… от нехората.

18 глава

Какво щастие беше, че съществува обедната почивка. Сутринта оживлението при Снежанка беше необичайно силно. Три пъти трябваше да изиграят приказката, докато стане обяд и палавниците си тръгнат за вкъщи, преуморени от игра. Децата бяха ходили след артистите из целия замък, бяха влизали заедно с царицата в страшното подземие, а след това бягаха със Снежанка по тесните стръмни пътечки в гората, която по-късно пребродиха с принца, за да я намерят и потанцуват на царската свадба. Нуждаеха се от сън, а и Нуту не по-малко. Дори не знаеше дали определеният час и половина ще му стигне, особенно след ден като днешния. Имаше и толкова странични мисли… На всичкото отгоре Близнакът светеше неумолимо и лъчите му бяха по-силни от обикновено, предвещавайки вечерната промяна във времето. Сега обаче само далечният, почти неуловим полъх на южняка едва-едва загатваше за бурята, която щеше да дойде през нощта. Времето беше спокойно. Нуту искаше да му се наслади напълно и да премисли всичко. Удобната люлка пое малкото му тяло и ритмично, като махало на часовник, започна да отмерва такт след такт, наляво, надясно, наляво, надясно, довеждайки дрямката в уморените му очи. Вече го унасяше, когато слухът му отново дочу двата познати мъжки гласа. Бяха същите, както миналия път, но сега звученето им беше особенно тревожно. Нуту наостри уши. — Не мислех да ти казвам, — говореше единият глас, — но смятам, че е добре да знаеш за какво става въпрос и да го съобщиш лично при предаването на материала… така осигуровката ще бъде двойна. — Другият човек явно кимна утвърдително. — Става въпрос за проф. Анита Фалкон Бел, — изрече бавно първият мъж. — Тя е обектът на тези разследвания. Оказа се, че нещата са от междугалактическо значение, поради което и твоите хора я следят отдавна. Те обаче, както знаеш, използват преимуществено позволени средства, пък и разчитат на капитан Фрост. Поради това са изпуснали информацията, която ти сега трябва да им предадеш. Тя е в тази кутия. Сега ще ти покажа ключа за разшифровката. — Чу се специфичното шумолене на кодовете.

Другият човек явно не разбра всичко. — Фалкон Бел е онази, младата жена, което създаде преди време необичайната теория за човешката история. — попита с недоумение той. Беше озадачен. Ако не греша, ставаше дума за психичните видове енергии и за смисъла на еволюцията. — Нуту окончателно се събуди, името на Анита Бел го извади напълно от унеса. Беше целият в слух, стараеше се да не пропусне нито една подробност от разговора.

— Да точно тя е, — потвърди първият познат глас зад оградата. — С нея стават доста странни неща; много хора се интересуват от това и най-важното е, че има огромно значение за всички нас. Трябва да отнесеш бързо данните на своите. Колкото се може по-спешно, най-добре сега, — усилваше той кулминацията на настояването си си въпреки че гласът му рязко се снижи. Нуту трябваше да се наведе напред, за да чуе думите, без да издава присъствието си. — Нещата не опират само до нас. Тя може да се окаже НЕЧОВЕК, т.е. същество извън Вселената, съвършенно дублиращо истинските хора като форма, енергия, емоции и интелект. — шепнеше въздухът …

Нуту дори не можа да чуе края, защото само за секунда мислите в главата му се преобърнаха. Не можеше да повярва на това, което чу; то възвърна най-кошмарните му спомени. "Извън Вселената, Анита Бел, Нечовек, това е имала предвид Антима, когато говореше за НЯКОЙ, който не може да се определи, за тази дебнеща опасност, пресмяташе трескаво той вариантите. Била е права, защото дори и вчера, когато Анита дойде при него, той дори за миг не допусна, че тя не е Човек, точно като него самия… Предположи много неща за връзките и с падините, които той също разпозна, но не се досети за тази възможност. Всичките му способности не помогнаха. Прикритието и явно беше съвършенно.

Толкова пъти се беше виждал с нея, беше я допуснал до себе си, намираше я жива, съвсем почовешки привлекателна, а сега можеше да се окаже Нечовек. А и Майкъл Фрост. И той сигурно не е оттук. Не напразно никой не можеше да пилотира толкова добре междугалактическите лайнери. Кой може да постигне това така, освен Нечовек. Защо обаче, в главата му потече паралелна мисъл, Анита толкова го молеше за помощ и му разказа онези небивалици за странните сънища. Защо идваше толкова често при него и той не беше почувствал никога особенната и природа. Защо не я усети последния път, когато и разказа за предсказанията на Антима. Какво можеше да получи тя от него. Защо се прикриваше толкова добре, нали не знаеше нищо за неговото минало, за същността му; дори и да знаеше, никога не го беше показвала, не го беше разпитвала, не бе намеквала нищо. Тази мисъл го стресна най-много. Дали тя наистина не подозираше. Може би наистина не беше нормален човек, може би беше от ТЯХ, от тези, от които той успя да се откъсне преди време. Но, Нуту не искаше да си спомня за това тук, беше скъсъл отдавна с предишния си живот, на никого не беше разказвал, беше подтиснал дори способностите си на Манас. Още вчера обаче реши да пътува към Земята заради Анита, за да разбере какво значат тези послания. Дори не допусна, че нещата ще придобият такъв сериозен обрат. В главата му трескаво се лутаха разнопосочни мисли, неясни образи, а в същото време у него се появи едно забравено, толкова далечно чувство, което беше и хубаво и страшно. Дълбоката му същност, отдавна придобитото човешко съзнание му подсказваше, че бърка и нещата съвсем не са такива, каквито му се струват. От друга страна интуицията от старото съществуване също безпогрешно му напомняше, че събитията, от които беше избягал в детството си се възвръщат и че именно те ще дадат отговор на множеството загадки, както му беше казал и самият Меслин. Сега беше дошъл този момент, в който трябваше да действа независимо дали искаше или не, дали му беше приятно или не. Всичко беше неясно, тревожно, а разговорът зад оградата продължавше, доказвайки му че това, което мисли, е точно така.

— Тя иска да стигне до падината, — казваше първият глас, — като ще направи това заедно с Майкъл Фрост. Ще използват състезанието. Анита някакси, — това може да е по нейните възможности — ще проникне на Лъчезарни. Ще излетат заедно довечера, а после…ще се отклонят от курса на Формулата и ще се приближат до образованието. Военните трябва да знаят това.

— Може би ще ги спрат или ще отменят състезанието. Всъщност не знам. Не мога да кажа какво ще направят, но трябва да разберат, че тя ще лети на лайнера, — настояваше по-твърдият тембър. Много е важно, затова трябва да отидеш веднага. А най-добре е да се обадиш, за да дойдат да те вземат. Съобщи на някого, когото познаваш, говори направо. Така е най-безопасно. Ще се успокоя едва, когато разбера, че те знаят, а ти си в безопасност. Кажи им и за Галъкси Енерджи. Те също ще бъдат там, някъде около Анита Бел. — А ти какво ще правиш, къде ще отидеш. Всичко това не е добро за теб, — се разтревожи на свой ред приятелят му. Тези хора наистина бяха много близки, Нуту почувства искреността им. — Ще се опитам да се потопя някъде. Имам едно местенце точно за такива случаи. Пък и получих достатъчно пари. Не се тревожи ще се оправя. Сега трябва да тръгвам, а и ти побързай.

Мъжът стана. Разделиха се, само след секунда стана и другият човек. Преди това Нуту чу набирането на някакви координати. Знаеше, че военните щяха да пристигнат тук след секунди. Имаше още няколко мига, когато около оградата щеше да остане тихо; през това време той трябваше да се премести от хамака и да влезе в къщата, иначе щеше да ги срещне. Щяха да обградят цел ия район. Същевременно джужето все по-ясно улавяше вътрешния си глас, който усилено настояваше за вниманието му. Ала се беше заклел. Беше скъсал отдавна с миналото си и не желаеше да се връща към него; затова се питаше дали ще може да го избегне, както досега. Знаеше, че тези неща не зависят от никой човек, че това беше съдбата му, предупреден за нея още преди години. Затова вместо да се колебае трябваше незабавно да тръгне към Земята, както беше решил още вчера. Ако човечеството имаше сблъсък с друго ниво на Спиралата, какъвто очевидно беше случая с Анита, той беше от хората, които все още можеха да направят нещо. Военните бяха безсилни. Беше единственият, участвал някога в подобен случай и беше оцелял. Но първо трябваше да разбере истината за човешкото в Анита. Вчера мислеше, че е необходимо да отиде до Земята тези дни, а сега се убеди, че трябва да излети и то още тази вечер, съвсем неотложно. В същия миг почувства и срива в околността. Още не беше успял да стигне до къщичката си, когато сетивата му на Манас доловиха напрежение в края на приказния сектор. Отпусна се, искаше да разбере повече, беше му нужно. Спря да се крие от себе си. Съзнанието му ясно видя края на борбата, в която група от няколко души бяха нападнали и отвличаха единия от мъжете, които допреди малко беше говорил под оградата му. Беше този, който знаеше повече, с по-твърдия глас. Не му помогна дори защитното невидимо поле, защото там имаше … друг Манас. Не, не се заблуждаваше, Нуту ясно и недвусмислено усети Унищожителя. Отрицателните му лъчи остро преминаха през цялото му тяло, причинявайки онази толкова специфична болка, … въпреки че Унищожителят беше още дете. Притаи се, бързо закри мислите си — тъкмо на време, детето почти го усети, миг по-късно можеше да го открие и тогава всички нападатели щяха да дойдат в Снежанка. Изключи се, той беше този, който тряваше да отстъпи, защото беше Благодетел и трябваше да се пази, да не се издава. Слава богу, че Унищожителят беше малък, защото иначе сблъсъкът щеше да бъде страшен. Размина се, пък и останалите събития също отвлякоха вниманието на Отрицателния и придружителите му.

Човекът беше отвлечен и дори притеклите се миг по-късно военни не можаха да направят нищо. Манасът блокира електрониката им и изведе мигновенно похитителите. Никой не можеше да тръгне насреща му, нито пък да унищожи Алтея заради него. Всички бяха безсилни. Планетата беше особена. А и минути по-късно нито сензорите на воените, нито сетивата на Нуту отчитаха враждебното присъствие. Унищожителят вече не беше в Галактиката, нещата придобиха кошмарен и напълно непредвидим характер. Детският град беше затворен, паниката повсеместна, военните навсякъде. Силите се оказаха невероятни, битката стана неизбежна, а мобилизацията пълна. Това вече знаеха всички — и Охранители, и Благодетелни, и Тъмни. Нуту трябваше да тръгва, все още никой не се досещаше за него, а това можеше да помогне за мисията му.

Джуджуто беше и наясно, че в живота има два пътя за откриване на истината. Първият беше директен — чрез съприкосновение с Цялото, за съществуването, на което знаеха малко хора. Другият пък се проявяваше чрез динамично субективно действие и пряк сблъсък с действителността. Човечеството като цяло беше избрало втория по-труден вариант и сега Нуту трябваше да действува като повечето от новите си събратя. А проблемът се състоеше в това, че отдавна беше занемарил първия начин, тъй като беше абсолютен, но не действащ Манас; а втория не владееше добре, защото не го интересуваше нищо обикновено и човешко. Въпреки това беше длъжен да действува за доброто, да отдаде себе си за хармонията на Цялото. Трябваше да отиде на Земята при Меслин и да прекрати раздвоението си — дали Анита Бел е в опасност или обратното тя е огромната угроза над човечеството. След няколко дена щеше да го разбере окончателно.

19 глава

Може би никой не познаваше междугалактическите лайнери толкова добре, колкото Майкъл Фрост. Той с цялата си душа обичаше Лъчезарни, усещаше движенията му, сливаше се с мощния му ритъм и студеното дихание на плазмените му двигатели. Беше му предал частица от човешкото в себе си и за своя изненада беше получил от него също толкова топлота и обич. Лайнерът безотказно го носеше по всички космически маршрути и неизменно достигаше пръв до планетата — финал в състезанието на Военната Лига. Може би в това обвързване между него, екипажа и кораба се криеше магията на тези неотмени победи; Майкъл се отнасяше към Лъчезарни като към живо същество, с присъщите му нужди и желания, с необходимостта от нежност и разбиране, от грижи и внимание. Сега отново беше дошъл момент, когато човекът и машината щяха да се изправят пред голямата бездна на Космоса, за да попаднат в нова, съвсем непозната смъртна опасност, зависейки както никога досега един от друг.

Майкъл влезе в кораба си със свито сърце. Тревожното предчувствие го караше да бъде нетърпелив и нервен и ентусиазмът, с който посрещаше всяко състезание беше изчезнал. Лицето му беше помръкнало и тъжно. Дори Лъчезарни не събуди възторга му. Пилотът с досада изчака да преминат проверките и очистителните процедури, проведе набързо срещата с менижъра на състезанието, изслуша разсеяно доклада на хуманоида и даже не обърна внимание на останалите членове на екипажа. Както никога досега той бързаше към своята каюта, където трябваше да се подготви за Концентрационните занятия преди старта в 18.00 ч. Но не това го вълнуваше. В каютата му отдавна трябваше да бъде Анита или … това, което беше вече тя — остарял човек или съвършен нечовек.

Светлината показа, че достъпът до помещението е свободен и елегантната ромбоидна врата бавно разчлени двете си триъгълни половини. Леко слънчево излъчване осветяваше всеки ъгъл, но Майкъл търсеше да види само едно — Анита. Всъщност всеки друг влязъл в помещението, щеше да разпознае първо нея, защото тя се беше се разположила точно срещу вратата, удобно настанена в един от столовете. Явно го чакаше, въпреки че очите и бяха затворени. Но не спеше. По-скоро мислеше или си почиваше. Изглеждаше цяла и невредима; на пръв поглед нямаше абсолютно никакви видими промени във външността и. Беше досущ като преди.

В първата секунда обаче на Фрост му стана зле. Цялото напрежение и кошмарните предчувствия, събрали се в едно само за миг се разляха по тялото му. Десетки въпроси се завъртяха в главата му и го напрегнаха до крайност. Преди това се питаше дали Анита бе там, дали щеше да бъде същата, или в нея нещо безвъзвратно щеше да е променено. Не знаеше дали ще я познае, дали щеше да бъде друга, по-необичайна. Затова когато я видя така естествено седнала и спокойна, въздъхна облекчено, но напрежението не го напусна изцяло. Не знаеше какво ще последва. Затова влезе бавно, плахо. През цялото време мислеше как да регира. В този миг тя го забеляза и слава Богу веднага го извади и от състоянието1 на крайно притеснение. Дори се усмихна:

— Имаш вид на човек, който е видял призрак, — пошегува се весело Анита Бел. Изгледаше съвсем както преди.

— Наистина, много се притесних. Не можах да дойда по-рано. Ужасявах се при мисълта, че може да имаш нужда от помощ и да си сама. Всъщност, изглеждаш доста добре.

— Е, сигурно съм се попроменила малко, но поне не е видимо — тя оправи косата си. Иначе всичко си е на мястото, пък и разсъдъкът ми е съвсем наред. — След това подпря главата си с една ръка, — толкова характерно за нея движение — и продължи сериозно, съвсем като преди. Нямаше промени.

— Усещането беше странно, Майкъл. Имах чувството, че се разтварям в някаква огромна пещ. Температурата около мен е невероятно висока и всеки момент ще ме разтопи. Всъщност, не я чувствувах истински, а само я предполагах. Не беше приятно, а накрая останаха само прословутите иглички по тялото, спазматичното потръпване и усещането за завихряне, отнасящото те във водовъртежа на някакви спирали. В следващия момент се видях изхвърлена точно като голяма оловна тежест на това все пак познато място, — Анита показа кабинета наоколо си.

— И всичко е наред — попита отново несигурно Майкъл, щастлив, че всичко е минало благополучно, но с желание да се увери в това докрай. Нищо не го заплашваше, нещата действително си бяха старите.

— Да, струва ми се, че всичко е наред, пък и Робърт твърди така, — посочи му тя весело Рема зад себе си. Чак в този момент пилотът забеляза личният си хуманоид малко встрани и се стресна.

— Съвсем бях забравил, че Роб е тук. Можеше да обърка всичко. Всъщност той как те пусна…

— Познаваме се, идвал е в нас и аз съм живяла тук.

— Аха, — кимна Майкъл объркано Не беше специфично за хуманоидите да се поддават на личните си впечатления за сметка на общите инструкции. Анита не беше в списъка за Формулата и роботите най-добре знаеха това. Трябваше да провери поведението му.

— Заварих го тук и той веднага ми помогна. Дори не му мина през ум да алармира охраната.

— Въпреки че е разбрал как си дошла…

— Да, знаеше за телепорта. Дори ми направи всички необходими анализи и не откри никакви отклонения. Каза, че съм понесла прехода леко, дори необичайно леко. — Прав е, — съгласи се също подозрително Майкъл, като се бореше с напиращата в гласа си ирония. Раздвоението го завладя пак. Той се тревожеше ужасно, но се и радваше. Хармонията в съзнанието му се беше загубила напълно. — Не си се променила, изглеждаш съвсем като преди, имаш същите движения, същите мисли, същите усещания. Съвсем еднаква си, каквато и да си…, гледаше я той, омотайваки се все повече в чувствата и мислите си. Искаше едно, а казваше друго, правеше странни неща, не знаеше как да реагира, не приличаше на себе си. Ненадейно даже за самия него се променяше бързо и нелогично, липсваше му специфичния вътрешен контрол. Постепенно се поддаде изцяло на емоциите си. Остави всичко на заден план, движенията му само за минути станаха бавни и поглъщащи, издаващи единствено човека, срещнал с любим, но смятан за загубен човек. Опитваше се да се разтвори в радостта от срещата. Видя се отстрани как държи Анита в обятията се като скъпоценност и как беше готов да я защитава с цената на всичко. Искаше да я предпази, без да знае точно от какво. Престана и да се съмнява в искреността и и я възприе като преди. Беше съгласен дори да не е човек. — Тя не можеше да му желае злото, нито пък на хората, минаваше през ума му. Щастлив и същевременно уплашен Фрост за няколко секунди не мислеше за нищо освен за този миг. Не искаше часовете да продължат да текат. Чувстваше се неестествено слаб. — Страхувам се Анита, страхувам се, че всичко ще свърши зле. — шепнеше той в ухото и и я притискаше още по-силно към себе си. Беше ужасен от предстоящото. Искаше да запази мига, а не можеше… Подозренията го обграждаха отвсякъде и търсеха и най-малката пролука, за да нахлуят отново в съзнанието му. Беше въпрос на време. Анита отвръщаше радостно на целувките му и беше истински щастлива, защото усещаше обичта и страха му за нея. Мислеше, че го разбира и знае какво рискува. Същевременно беше спокойна, защото отвътре чувстваше, че ще успеят. Планът и се изпълняваше точно, всичко досега вървеше нормално, сякаш естествено предопределено. Вече не беше сама, мислеше си тя, най-накрая успя да намери човека, на когото можеше да се довери в ужаса, сред който съдбата я запрати. И ето — сега първите изпитания бяха зад гърба им. Оставаха по-малко от няколко часа до старта. Дори не подозираше дълбочината на терзанията му, не знаеше колко взривоопасни бяха настроенията му. Не предполагаше, че Майкъл е обхванат от раздвоение, подведена от собствената си искреност и вътрешен комфорт. — Планът ни е много добър Майкъл, — опитаваше се да му вдъхне увереност тя, — дори ако военните разберат, ще бъде късно да ни спрат, ние ще бъдем далеч, далеч в Космоса. Осигурили сме си идеално прикритие. Чарлз и тези от ОВОС няма да се досетят. Приликата ни със Светлина е толкова голяма, че никой не ни различава. Пък и тя разбира малко от работата ми. — И мислиш, че никой не знае за нея, — досети се Майкъл за размяната. Това му беше достатъчно, за да се върне в реалността. Терзанията отн ово се събудиха. — Не, никой, защото тя е много по-млада от мен, още учи и не е навлязла в живота. — И никой не я е виждал с теб. — Не. Виждали са ни само у дома, на Сантория. — Анита се усмихна — Кракът на Светлина не е стъпвал в тази Галактиката, та камо ли на Алтея. — Дано никой не ни е видял вчера на Космодрума, когато тя пристигна. — И да ви е видял, вие въобще не приличахте на себе си. Маскировката беше отлична.

— Тя може да не се справи, особенно ако се появят Военни. Сама каза, че е млада.

— Не мисля, пък и тя е съвсем истински човек. — Анита усети грешката на езика си и спря начаса, но беше вече късно. Майкъл застана нащрек. Хвана я грубо за раменете. Почти извика:

— Ти не си Анита Фалкон Бел. Тя е Светлина и всъщност няма никаква сестра. Тя е проф. Бел, нали, — разтърсваше я той. Беше се променил внезапно. Не знаеше какво говори.

— Глупости, Майкъл, — отбраняваше се жената. — Пусни ме. Изразих се неправилно. Исках да кажа, че тя е просто един нормален човек като мен. Анита не можеше да си обясни странното избухван на Фрост. — Но защо досега за четирите години, в които сме заедно, не съм я виждал. — Защото не си се прибирал на планета за повече от няколко седмици, — не отстъпваше Анита, също разгневена, усетила по-ясно недоверието му — Ние живеем в три различни Галактики. Едната, нашата родна Ф-13 при родителите ми; другата е Втората Галактика, където е ОВОС и където работим и Гея-Нейчър, там където Светлина завършва образованието си. Освен това си виждал толкова пъти визиите от дома, винаги си знаел колко си приличаме. — Така е, но все пак не мога да си обясня. Възможно е всичко това да е нагласено още преди години. Боже мой, обърквам се. — Майкъл се хвана за главата. — Откъде да зная, че вие и двете не сте… от някъде си. В края на краищата подобна прилика има само при близнаците, а вас ви дели цяло десетилетие и въпреки това никой не може да ви различи.

— Искам да ти напомня и за майка ни, защото често ни бъркат с нея, — вече иронично подметна Анита. — И тя, колкото и да ти е невероятно е човек.

Майкъл крачеше нервно напред назад, той наистина знаеше, че практиката за създаване на две или няколко индентични деца беше разпространена единствено на Ф-13, а те бяха оттам. — Но не би трябвало да изглеждаш толкова спокойна, — упорстваше той. — Та ние отиваме към падината, а ти дори се радваш. Единственото обяснение е нечовешкият ви произход. Знам ли, дори и това съгласие на сестра ти да дойде веднага, да се изправи сама срещу евентуални проблеми в ОВОС и Военните, също не е нормално. Тя дори не се поколеба. — И въпреки това ние сме точно от Сантория и сме абсолютни близначки с разлика във времето. Гените са лично мои, взети още преди години. Ако не искаш да ни вярваш не мога да направя нищо. Освен това ние двете винаги реагираме еднакво. — Гласът и беше станал твърд и вече не се оправдаваше. — Имам чувството, че криеш нещо, — Майкъл бълваше недоверие и стрес. — Не, не е точно така. Наистина имам нещо предвид, но все още мисля върху него и не мога да ти го кажа. — Анита се опитваше да бъде по-спокойна. Бързо осъзна, че е излишно да си създават проблеми. Това, което той улавяше като тайна, беше съвсем различно; може би трябваше да го сподели.

— Аз трябва да знам, — настоявааше той, — все пак сме екип.

— Мога само да ти кажа, че посланията, откакто съм се качила на борда, се усилиха. Имам усещането, че дори улавям нещата наяве. В момента, когато бях сама, секунда преди да влезеш, символите и картините бяха непрекъснато пред мен и ме привличаха неудържимо, а не спях, бях будна. Те се появиха в будно съсктояние, разбираш ли, Майкъл, в ясно съзнание. И колкото повече се замислям над това, толкова по-силно е усещането, че разбирам посланията, че те дори ме подканват към това, което правим. Откакто се прехвърлих всичко в мен стана по-спокойно и мисля, че нещата съвсем ще се изяснят пред самата падина. Уверена съм в добрия край, но няма как да ти обясня. То е някак отвътре. Ще се опитам да се включа пак, защото добронамереността е много силна. Може пък да съществува и друг вид контакт. Фрост наистина почувства прилива на ентусиазъм, който идваше от нея, но не знаеше какво да мисли след това ново признание, защото то само продължи объркването му. Реши да спре и да помисли. Вътрешното му чувство, от една страна показваше, че не греши като постъпва така, но същевременно логиката му го препращаше в точно противоположната посока. Реагираше непоследователно на всичко. Не знаеше какво да прави. През цялото време се опитваше да разбере Анита, но не успяваше. Едновременно с това се питаше защо тя беше длъжна да му казва всичко, след като той не беше споделил всичките си мисли с нея. Спомни си за онова, което криеше от Анита и което не можеше и не трябваше да и съобщава. Всъщност сам си беше виновен, омотавайки се в тази сложна, противоречива мрежа от свои и чужди интереси, от която съвсем закономерно не намираше изход. Не можеше да пренебрегне задачата на Военния съюз и да не тръгне към падината, но от друга страна не можеше да остави Анита просто ей така на органите за Сигурност, защото всички подозрения около нечовешкия и произход можеха да се окажат неверни, а той я обичаше. Затова не се решаваше как да постъпи. Наистина се беше оставил на течението, променяйки непрекъснато решенията си, надявайки се единствено бъдещето и провидението да разрешат загадките. Нещо твърде нетипично за един пилот. Стартът наближаваше, а заедно с него и развръзката. Най-добре беше да изчака. Без друго нещата вървяха по общия план. Всъщност, от доста време го викаха в комадната зала, защото и там ставаше нещо. Трябаше бързо да излезе. Нови тревоги го обхванаха, Ремът докладваше за военни…

20 глава

— Мис Бел — гласът на хуманоида идваше от видеозора в стаята и. — Двама представители на Военните са в приемната и искат спешна среща с Вас. Знаят, че сте още тук и настояват да ги приемете преди да тръгнете към космодрума.

Анита Бел, макар че всъщност това не беше тя, стоеше на обичайното си място в своя кабинет на третия етаж на НИЦС — Научно-изследователски център на Световете и прехвърляше механично последните данни от изследванията на комисията по Енергетика. Мониторът пред нея плавно подаваше информацията, изпълвайки помещението с обясненията си, а масата отдавна беше препълнена с нагледните холограми и визии към справката, която явно не интересуваше жената пред компютъра. Тя съвсем безпристрастно наблюдаваше данните. Не изглеждаше забързана за някъде, както твърдеше хуманоида. Стоеше по-скоро замислена, подпряла главата си с длан, а погледът и падаше зад трепкащите картини на монитора и се губеше в далечината на огромното стъкло-стена на кабинета. От време на време поглеждаше часовника си, но не за да тръгва, а защото очевидно чакаше някого и компютърът работеше само за да симулира дейност и да оправдава присъствието и тук. Затова, когато дойде съобщението от хуманоида, тя ни най-малко не се изненада. Напротив, въздъхна облекчено, прокара делово ръце пред тялото си, за да се увери, че всичко е наред, погледна се бързо в огледалото на масата и каза сякаш отхвърляше дълго трупано напрежение. — Да, ще ги приема разбира се. Нека влязат. — Погледна отново часовника си, който показваше вече 16.23 ч. и си помисли:

— До старта на Формулата остава повече от час и половина, време през което трябва да задържа тези военни.

Само след миг на входа се появиха двамата мъже в униформи на секретния корпус на Междугалактическата охрана — специален отдел в структурата на Военните сили. Лицата им обаче не съответстваха на това подразделение. Бяха твърде напрегнати, далеч от обичайните съвършенно спокойни физиономии на клановете, с които всички в Галактиките бяха свикнали. Освен това единият от тях държеше уред за индентифициране на хуманоидни роботи и въобще не се притесняваше от това, защото не и даде никакви обяснения. Апаратът просветваше на равни интервали и търсещия му лъч обхождаше не друго, а полето около нея. Не отчиташе изкуствен интелект и светлините му стояха спокойно в гнездата си. Същевременно Анита-Светлина, макар и озадачена, нямаше време да разсъждава върху това, още повече че обстановката около нея беше нова и непозната. Затова тя стана и се насочи към Военните като се опитваше да следва плана, които си беше набелязала. Обърна се към тях спокойно и твърдо:

— Вашето посещение е твърде изнанадващо за мен, господа, — каза тя. — Само, защото зная, че не бихте си го позволили без сериозна причина, ще ви приема. Знаете, че трябва да бързам към Космодрума. — — Тя многозначително погледна към часовника, макар да беше убедена, че това няма никакво значение за тях. Трябваше обаче да играе ролята си. В очите и се мярна тръпката от това невероятно изживяване. — И така за какво става дума. — Мис Бел, — започна този, който влезе пръв, — налага се да ви обезпокоим с една доста неприятна вест.

През това време лъчът на апарата за откриване на хуманоиди продължаваше да изучава Анита, като същевременно трасираше и останалото пространство. Разследването явно приключваше без резултат.

— От достоверен източник, макар и не наш, имаме обезпокоителни сведения, че имате намерение да съпроводите Майкъл Фрост в състезанието на Лигата. Нещо повече имаме данни, че желаете да провокирате с негово участие недопустимо приближаване до местност ЕГ–604 от Система Алистър на Галактиката на Червените звезди, там където преди време се разви първият непознат антигравитационен космически обект. Също така трябва да ви съобщим, че ние отдавна Ви наблюдаваме, поради неизвестните излъчвания, обект на които сте вие самата от близо две години. Напоследък силата на тези сигнали рязко се увеличи. Източникът много точно се локализира по местонахождение именно във въпросния обект ЕГ–604 и сме принудени да ви потърсим обяснение. Като към всичко това се прибави Вашето неправомерно намерение да излетите с „Лъчезарни“, ние се видяхме принудени да уведомим ръководството на ОВОС и да ви задържим поне до старта на Формулата. За повече не получчихме разрешение, тъй като сте член на Галактическото обединение.

И двете страни изглеждаха странно. Анита Бел изслуша доста хладнокръвно обясненията на Военните и сякаш не се разтревожи от разкритията им; те от своя страна изглеждаха твърде напрегнати за членове на специален отдел от охраната. И тя, и те забелязваха странностите, но нямаха време да ги анализират, поради това не реагираха достатъчно адекватно на обстановката. Анита още с с влизането забеляза изопнатите им физиономии и се запита кое е породило това състояние. Военните и в много по-драматични обстоятелства се държаха в значителна степен по-концентрирано, а сега изглеждаха притеснени. Беше изненадана, но ролята, която беше поела, изискваше да бъде спокойна. Пък и толкова други мисли се въртяха в главата и, най-тревожната от които беше, че може да се провали катастрофално и да попречи на Майкъл и на Анита. Затова не обърна достатъчно внимание на подозренията си и продължи да задържа вниманието на офицерите върху себе си. Вярна на плана си, погледна военния и съвсем естествено насочи разговора в друга посока:

— Майоре, в ръцете ви виждам Инструмента на Хорн. Не зная защо ви е необходим, тъй като в момента не разполагам с хуманоидни роботи, пък и никога не съм влизала в по-продължителен контакт с тях. Вероятно вече сте се убедили в това. Секретарят, който ви е упътил, изпълнява тази роля за целия етаж.

Мъжът обаче се хвана:

— Това е само рутинна процедура, Мис Бел. Тя се изисква винаги при задържането, на който и да е било човек. Това изключва възможностите от грешки, обърквания и подмяна. Всъщност апаратът не откри никакво разминаване във вашите структури или присъствие на изкуствен интелект, затова ще ви помоля да ни придружите до Главното командване и да останете там с нас в следващите два часа. — Анита се зарадва, пътуването към ГК-то щеше да отнеме време, а всека реплика, всяка дума, всяка секунда бяха ценни.

— Както разбирам нямам особен избор и ще трябва да ви последвам, — започна да бъбри почти безгрижно жената. — Всъщност, аз ви очаквах много по-рано, преди години, след което реших, че съноведенията, които имам не са в обсега на Вашите прехващачи и са само мой личен проблем. — Подреждаше вещите си върху бюрото, хабеше време. — Що се отнася до идеята ви, че желая да участвувам в състезанията — това са пълни глупости. Исках само да изпратя капитан Фрост, както съм го правила и друг път. Тъкмо тръгвах натам. Но, както виждам, няма да мога да направя дори и това. — Анита вече беше събрала вещите си и беше готова да тръгне, убивайки така още няколко минути. Не изглеждаше притеснена. Беше странно общителна, дори иронична.

— Надявам се, че от колата ще мога да изпратя на Майкъл Фрост поне един видеозапис с пожелания за успех — погледна тя въпросително-усмихнато военния.

— Няма да имате никакъв проблем. Ще ви съдействувам с готовност, — от говори и той. Бързаше. — Разрешението на Председателя на ОВОС за задържането ви е само за два часа, до 18.30 ч. Има достатъчно време. Стартът е точно в 18.00 ч., ако разбира се всичко е както трябва. А по-нататък с вашия случай ще се занимае смесена комисия от ОВОС и Военния отдел, като през това време ще можете спокойно да продължите заниманията си, с които сте ангажирана тук, — посочи той сградата. — Ще се постараем журналистите да не научат за тези неприятности. Можете да разчитате на лоялността ни. — Военният усети как при споменаването на масмедиите Анита настръхна. Разбра, че не трябваше да ги намесва. Тя се ядоса, защото мразеше клюките им, пък и си намери нова тема за разговор. — Та вие вече им давате солиден материал. — вълнуваше се тя, като тръгна към прозореца. Представяте ли си как след всичко изписано за нас двамата с Фрост през последните два дни, — Анита посочи купчината вестници, които се търкаляха на масата за гости, — моето отсъствие при старта на Формулата ще изостри апетита на медиите докрай. Ще се породят невероятни слухове и истерични писания. Сигурно ще е по-добре да им кажете нещо, защото липсата на информация е още по-лош вариант. — За съжаление това е точно така мис, но в този случай нищо не можем да направим. Въпреки това ще Ви уверя, че никой не ще достигне да истината. Всичко ще остане само в сферата на предположения, измислици и догадки. — Военният говореше ясно и безпристрастно, движеше се по-точно определен план, но въпреки това продължаваше да изглежда натрапчиво нервен и много, много забързан. Уж имаше много време, а бързаше. Ръцете му се потриваха една в друга и издаваха задни мисли и излишна тревожност. С една дума изглеждаше странно за офицер и това непрекъснато се натрапваше в съзнанието на Анита. Жалко, че нямаше повече време, пък и не биваше да излиза от ролята си Затова Анита Бел сега трябваше да тръгне с тях без да му мисли много, като отчиташе, че това беше добре дошло за целите и. Пътуването отвличаше вниманието и отнемаше време. Тя се страхуваше да не преиграе, да не съгреши някъде, което и се струваше по-трудно, ако се движеха. Беше твърде млада1, за да познава добре хората, пък и всичко минаваше подозрително лесно. Военните не бяха толкова доверчиви, а тук сякаш всичко свърши единствено с апарата на Хорн. Светлина така и така не разбра, защо го бяха донесли, та нали тя и сестра и бяха хора. Трябваше да използват съвсем друг вид апаратура, а такава определено липсваше. Явно обаче не заподозряха нищо за подмяната и я оставиха на мира, въпреки че нещо в самите тях будеше подозрение. От друга страна човекът във военна униформа може би имаше достатъчно причини да бъде напрегнат. От десетина мунути беше прибавил към тревогите си и усещането, че нещо не както трябва с това момиче. Тя се държеше прекалено самоуверено, имаше вид на човек, който ги е очаквал, който би бил по-изненадан, ако те не се бяха появили. Освен това Анита толкова спокойно понесе мисълта, че няма да се сбогува с Фрост. Съвсем нямаше вид на човек, на когото са провалили мисията. Точно обратното. …На всичкото отгоре беше човек, дори излъчванията към нея бяха спрели. От централата им съобщаваха, че в момента полето около нея е чисто, а апаратът на Хорн щеше да отчете дори и най-малко разминаване с човешката генетика. Бяха сложили и приставката за откриване на чужди хумоноидни форми. Момичето обаче се оказа съвсем жив човек, нито робот, нито НЕЧОВЕК. Всичко беше толкова объркано, а и не бяха достатъчно свободни в действията си, защото ставаше въпрос за член на ОВОС и охраната тук беше невероятна. Не се оправдаха и предпложенията, че тя може да окаже съпротива и да приложи непознати методи за самозащита. Не се наложи и да викат и помощ и сякаш всичко беше наред, а същевременно интуицията им подсказваше друго. Но трябваше да бързат, без да навяват подозрения, защото всеки момент можеха да се появят хора на охраната.

Вече тръгваха към колата, която щеше да ги отведе към главната квартира, когато в асансъора се чу обаждане по Видеозора в кабинета на мис Бел. Хуманоидът пое сигнала. Часът беше 16.40 ч. Кой ли можеше да бъде. Всъщност вече беше късно да се разсъждава, защото само две минути по-късно, когато пристъпиха извън входа на зданието на ОВОС и вратите на специалния аеромобил, очакващ ги пред входа се отвориха, чуха как зад гърба им сигналните инсталации в цялата сграда светнаха и непоносимия задържащ ултразвук изпълни пространството. Вратите на ОВОС светкавично се затвориха и сградата се обля в червено като при опасност. Охраната заискача от всички посоки. Само след миг щяха да се появат и специалните полицейските части. Нямаше време, нещо ставаше, вероятно във връзка с обаждането горе. Сигурно ги бяха разкрили. Трябваше да изчезват светкавично. Един от мъжете бързо и твърде грубо бутна Анита Бел в аеромобила и като хвърли зад себе си някакъв пакет, скочи в готовия за потегляне аеромобил. Шеметно се изстреляха нагоре към чистите полета на Привилегированата. Мобилът беше от най-луксозните модели. Не беше само това. Изненадана Анита с ужас видя как возилото бързо започна да променя формата си, първа, втора, трета. Спря да брои. Това вече нямаше значение, тя беше разбрала. Тези мъже просто не бяха Военни. Използваха абсолютно неразрешени средства за прикритие, бягаха от полицейската охрана на ОВОС, алармирана за тревога, станаха агресивни. Беше отвлечена. Нещо повече — едва сега тя видя до себе си едно дете. Изглеждаше твърде странно на вид, с големи и изразителни, но хладни очи. Чакаше я, погледа му не слизаше от лицето и. А деца при военните нямаше. Светлина успя само да си поеме притеснено дъх. Сега тя беше сигурна, че нито тя беше тя, нито те бяха те. Те грешаха, като я взеха за проф. Анита Фалкон Бел и тя беше сгрешила като ги взе за военни. Единственото хубаво беше, че това засега го знаеше само тя. Успя да запази самообладание и погледна часовника си. До старта оставаха по малко от 55 минути. Трябваше да ги заблуждава дотогава, а след това да става каквото ще. Нищо вече нямаше да бъде същото. Майкъл и сестра и щяха да бъдат далеч, почти неуловими в Космоса. Тя пусна личния си холографен видеозор. Беше във вид на медалюьон. Предаваха старта на Формулата. Детето вече не я гледаше така съсредоточено. Изведнъж се оказа доста заето и тя почувства и ускорението на хиперскока, след което вече нищо не можеше да си обясни, те дори не бяха в космически кораб. Секунда преди да се разтвори в прехода видя, най-вече почувства Унищожителя до себе. То-детето се оказа Манас — ужасен, отрицателен и мощен Манас. Макар още непорасъл, в момента той я отнасяше някъде другаде, неизвестно къде. Изтръпна. Съвсем във вихъра на трансформацията разбра, че всичко е много по-сериозно и опасно от очакваното. Първоначалният им замисъл беше объркан до безкрайност. Миг преди да загуби съзнание, Светлина вече не знаеше какво да прави.

21 глава

В същото време северозападно от сградата на ОВОС кипеше подготовка за един от най-големите спектакли в междузвезден мащаб — галактическото състезание за Формула 1. Всяка година по това време човешката Вселена с нетърпение очакваше грандиозното шоу, изпълнено с невероятни рискове и напрежение. Корабите последователно преминаваха през или край едни от най — опасните места в Галактиките, експериментираха нови непознати видове горива и технологии, проверяваха издържливостта си чрез постоянно поддържане на високо ускорение в звездното пространство между отделните скоковете и показваха максималната степен на адаптация след трансформацията на хипер — пространството. В тези лайнери като във фокус се събираше най-новото от постиженията на човешката мисъл. На тях фирмите-производителки най-напред предоставяха новите си модели оборудване, последните и най-добрите си постижения в областта на енергийните системи и техническите подобрения, чрез тях те получаваха признание за дейността си. Ползата от рекламата беше огромна, тъй като за тези няколко дни, в които се провеждаше надпреварата лайнерите трябваше да преминат през всяко от петдесетте вида Галактични образувания и да преодолеят поетапно както галактиките със стандартно изградена и безопасна елипсовидна или кръгообразна структура, така и многослоестите, вписани една в друга концентрични галактични образувания, или още по-лошо, двойно спираловидните с обратно движещи се звездни потоци, където промените в материята и пространството ставаха за секунди. Там машини и хора бяха подложени на невероятно физическо и емоционално натоварване, нерядко се губеха и някои от лайнерите. Публиката от цялата Вселена цели двадесет денонощия тръпнеше от ужас пред огромните изпитания, на които бяха подложени корабите, виждаше как те влизаха и излизаха невредими със скорост близка до светлинната през препятствията по пътя си и как се разтваряха само за секунди след това в хипер-пространството, за да се изправят само минути по-късно пред следващия шок на поредната Галактика. Тази година към всичко това се прибавяше и и опасността от случайното преминаването в близост до новите неизследвани антигравитационни обекти в Космоса. Не всички бяха описани и отбелязани в бордовите компютри, защото се появяваха бързо, неочаквано и можеха да се разрастнат за часове, до степен да объркат някой лайнер. Затова и придаваха нов привкус на състезанието. Непознатата опасност за вече подредените в доковете на Космодрума лайнери изостряше сетивата на зрителите, даваше храна на медиите, подклаждаше слухове и най-различни истории, като създаваше драматизъм в ситуацията, която наистина можеше да се окаже непредвидима.

Всичко това естествено не можеше да не радва организаторите на Формулата. Те предчувствуваха огромните печалби от залаганията, които растяха главоломно в последните часове. Тази година фирмите — производителки въобще не се пазаряха за цените на рекламата, да не говорим за галактическите медии, които се надпреварваха да откупуват на каквато и да е цена правото на излъчване в Световете. Затова Бенджамин Хойлекер беше предоволен от развитието на нещата, но от стар опит в шоу-бизнеса знаеше, много хубаво не е на хубаво. И когато новината за спешна среща с група военни дойде в 16.00 ч. той се притесни не на шега. Само Органите за Сигурност му липсваха в тези последни минути преди старта. Знаеше обаче, че те не могат да бъдат елиминирани, та дори ако до старта оставаха не два часа, а само две секунди. Затова със свито сърце и лоши предчувствия се отправи от дока, който инспектираше в момента, към кабинета си в централната сграда на Космодрума. Машината му устремно се издигна и се насочи по най-бързата писта към Управлението на полетите, за да види час по-скоро какво ставаше там. В главата му не се очертаваше нито едно предположение за вероятната причина за това посещение. Едно обаче беше сигурно — тя не можеше да бъде приятна. И наистина, оказа се най-лошата. Още като влезе в сградата, Хойлекер се видя заобиколен от десетина мъже, всички агенти на секретния отдел на военната организация, които очевидно нямаха за цел да бъдат дипломатични. Те направо действуваха, защото бяха винаги там, където нещата вече са назрели и развръзката предстои. С една дума проблемът можеше да се окаже дори по-сериозен и от най-лошите му опасения. Един от тях държеше документ с оргинално червения цвят на Главното Командване. Не можеше да се сбърка с нищо друго. Изработването а тези документи се контролираше изключително строго, за да се гарантира автентичността на текущите и архивни материали; те не можеше да бъдат подправени по никакъв повод. Технологиите им бяха приоритет само на военната каста.

Мъжът му поддаде малкия червен диск и почти му нареди:

— Г-н Хойлекер, поради причини от изключителна важност, във връзка с галактическата сигурност, сме длъжни да Ви уведомим, че трябва да обискираме незабавно лайнера „Лъчезарни“. Заповедта е издадена от главнокомандващия обединените Сили на Вселената. Надявам се на съдействието ви, — завърши сержантът. Какво можеше да отговори на това Бенджамин. Беше потресен. Това щеше да обърне с главата надолу цялото състезание, щеше да предизвика невероятна суматоха и объркване сред състезателите, да компрометира цялата му организация. Но какво друго му оставаше. Прегледа с присъщата си педантичност документа, а след това десетината готови да го последват мъже и с примирена решителност само отбеляза:

— Дано това само да не попречи на старта в 18.00 ч., господа. — Не чакваше отговор, защото това не зависеше и от тях. Разчиташе единствено думите му подсъзнателно да ги подтикнат към по-експедитивни действия, макар и те никога да не си губеха времето. Беше и добре колкото се може по-бързо да ги отведе на „Лъчезарни“. — Ох, мислеше си Бенджмин, защо ще претърсват точно фаворита, Лайнерът вероятно щеше да спечели, а сега ситуацията се променяше и можеше и да не излети, кой знае… можеше всичко да пропадне. Инстинктът не го беше подвел — наистина нищо много хубаво не завършваше на добре, убеди се той и гърлото му се сви болезнено при тези мисли. Почти на бегом тръгна към мобила си. Поне да знаеше какво щяха да търсят, за да обмисли реакциите си. Нищо не му идваше на ум. Странно беше, че военните не носеха никакви уреди за издирване на технически модели или пък за проверка на горивата. Интересуваха се явно от екипажа, но там всички бяха техни стари и многократно проверени членове. Не можеше и да им се обади на кораба. Щяха да го засекат моментално, дори ако движенията му бяха невидими. Погледна часовника си — часът беше 16.13 ч. и до старта оставаха само около час и 45 мин., а той — Бенджамин Хойлекер, беше напълно безпомощен пред създалата се ситуация.

Мобилите се издигнаха и навлязоха в пистата, която водеше до док А–9. След минута-две щяха да видят очертанията на „Лъчезарни“. Още с качването Бенджамин проследи съобщенията за организацията на шоуто от последните пет минути на неговото отсъствие. Те също бяха станали обезпокоителни. Охраната от паркинга за гости на Формулата предаваше за големи групи от военни, които претърсваха щателно мобилите на посетителите, а също така тези на близките и приятелите на пилотите. Не можели да направят нищо, заповедта била от Главното Командване. Бенджамин погледна още по-претеснено спътниците си, които обаче сякаш въобще не чуваха и не виждаха всичко това. Следващото съобщение пък беше от заградения район за зрителите, които бяха купили билети за местата около големите илюминатори, от където се виждаше излитането на лайнерите. И там гъмжеше от военни, които внимателно претъсваха публиката. Особенно се интересували от жените. Носели апарати на Хорн за откриване на хуманоиди и други форми на изкуствен интелект.

Това окончателно обърка Бенджамин. Ако търсеха жена, то на борда на „Лъчезарни“ нямаше такава. Екипажът точно на този лайнер се състоеше само от мъже. Вече нищо не разбираше. Всъщност вече бяха пристигнали в дока и времето щеше да разреши загадкатае. Люковете се отвориха и групата, предвождана от Бенджамин Хойлекер — Главният мениджър на Формула 1, бавно се придвижи върху подвижната платформа — стълба в корема на „Лъчезарни“. Бяха съобщили за посещението си буквално секунди преди това и никой, освен обслужващите хуманоидни роботи, не ги посрещна. Екипажът беше изцяло зает с предстоящия старт и щеше да дойде след няколко минути. Въпреки това групата, без да се смущава, се насочи директно към Командната зала. Обискът явно щеше да започне оттам. Всъщност, не се оказа така. Още по пътя военните се разпръснаха. Осведомяваха се от роботите за разположението на всички помещения в кораба и поемаха един след друг към отделните сектори. Когато пристигнаха в Командната зала, с Бенджамин бяха останали само двама — ръководителят на групата и неговият помощник. Не се интересуваха от местата, където можеше да проникне единствено техника. Очевидно търсеха или хуманоид, или човек. Заедно с тях започна да пристига и екипажът. Състоеше се от пет души. Майкъл Фрост беше командирът, а освен него имаше още четирима души, като двама от тях — лекарят и главният механик, не бяха в състезателния екип. Участниците в самото състезание бяха само тримата пилоти. Двама от тях бяха вече тук. Очакваше се Фрост да влезе всеки момент.

Бенджамин обаче не желаеше да чака и започна веднага, за да пести време:

— Олистър, Ернандо, извънредни обстоятелства налагат претърсването на „Лъчезарни“ Господата имат разрешение — и той многозначително им посочи червения диск, който държеше офицерът. Подаде им го и обясни задачата на военните: — От достоверен източник имаме сведения за наличие на чужд човек на борда. Тъй като имаме основание да считаме, че той има отношение към галактическата сигурност, наш дълг е да изясним случая. Затова, господа офицери, разчитаме на лоялното Ви и пълно съдействие. Обискът, който вече е в ход, ни най-малко няма да попречи на работата Ви по старта, — продължи Военният. — Обслужващият персонал вече ни уведоми за разпределението на помещенията в кораба и моите хора започнаха изпълнението на задачата си. Тук ще претърсваме ние. — В този момент просветна кодът за набиране на осигуряващата охрана на входа и се показа фигурата на Фрост. Той знаеше вече за обиска, затова погледна бегло заповедта на Главнокомандващия, и усмихвайки се леко, каза като човек с напълно чиста съвест. — Сержант, ще Ви помогна с каквото мога в разследването на описания тук случай, но мисля, че на моя кораб не е възможно проникването на външни лица. Но вие си знаете работата, — повдигна рамене той и им подаде пакета от специалните кодове. — Това са конфигурациите за достъпа до личния ми кабинет и до спалното помещение. Ако Ви потрябвам, ще бъда тук, в командната зала, — завърши той. — Всъщност, роботите знаят всички подробности относно схемите на „Лъчезарни“, те ще ви бъдат най-полезни. Използвайте ги.

Разговорът приключи. Сега трябваше да се чакат резултатите. Бенджамин се безпокоеше. Дори и тук, на кораба той не разбра нищо, а освен това не можеше да го напусне, въпреки че имаше толкова много работа. Трябваше да даде последните си разпореждания, независимо че сега само чудо можеше да спаси нормалния старт. Лицето му се смръщи при мисълта за пресата. Всъщност как можаше да забрави. Точно след пет минути щеше да дава интервю за най-мощната Обемно-естествена телевизия във Вселената, обхващаща почти всички галактически светове. Трябваше веднага да открие Федоси. Дано и Федоси да не закъсне, защото щеше да му се наложи сам да се справи с хиените. … Какво ли щяха да открият на кораба и какво щеше да стане… Дотук всичко беше толкова нормално. Може би военните се лъжеха. Да, да, помисли си ободрен от тази мисъл Хойлекер — Стига вълнения, трябваше да се успокои и да действува. Тревогата можеше да се окаже фалшива. Дано да беше така. Имаше някакви добри предчувствия, че стартът ще се състои.

* * *

Минутите се нижеха мъчително бавно — пет, шест, седем, двадесет, а нищо не се случваше. Офицерите методично проверяваха всяко ъгълче, всяка отсечка от кораба… но нищо. Мъжът, който проверяваше командната зала, щателно изследваше местата зад командния пулт. Предната му част заемаше незначително място в залата, но зад лицевата страна имаше огромни пространства, запълнени с многобройните свръзки на електрониката на целия кораб; беше заредена с цялата верига планетарни комуникацинни системи, осъществяващи връзка с всеки край на необятната Вселена. Там наистина трудно би могъл да се скрие човек, но въпреки това беше възможно, особенно ако е използвал за съдействие някой от пилотите на лайнера. Затова скенерът сантиметър по сантиметър трасираше вътрешното пространство за незаети места или за наличие на непознат обект. Работата изглеждаше отегчителна и, което беше най-лошото безкрайна. Точно, когато Бенджамин вече беше на предела на силите си и имаше чувството, че ще започне да вие от отчаяние, чудото се случи. Мониторът за свръзка с агентурната група просветна и гласът от отсрещната страна изцяло погълна вниманието на военните. Бенджамин също чу разговора.

— Имаме чувството, — започна мъжът от екрана, — че сме допуснали непростима грешка. Групата, която се осведоми, че Анита Бел е тръгнала към Космодрума, вероятно е получила погрешна информация. Съобщението, изпратено от личния и секретар, което вероятно ни е подвело, е направено в 14.20 ч. То не е отменяно до обаждането ни в 16.40 ч. Тъкмо тогава ни беше предаден този твърде неприятен видео материал от кабинета и. Записът показва посещение на група лица, представящи се за Военни от нашия отдел. Те, както сам виждате, са показали документ за временен арест, подобен на нашия от два часа след обяд. После са Анита Бел в неизвестна посока. При проверката се установи, че такова посещение не е планирано и не е извършвано в посоченото време от наши хора. Опитът ни да блокираме напускането им на сградата на ОВОС не доведе до резултат. С тях се оказа същият онзи Унищожител от Детският град. Те се изплъзнаха още преди половин час заедно с пленичката си. Нещата се повториха и те вече не са в пределите на Галактиката. — Следователно неизвестни все още за нас сили са отвлекли и мис Бел, както и този Харисън Стоун на обяд. — попита военният. Той усърдно мислеше върху положението, което никак не му харесваше. Чакаше допълнителни разпореждания.

Те бяха за оттегляне.

— Страхуваме се майоре, че е точно така, — появи се отново мъжът от отсрещната страна като прекъсна виедоматериала. — В резултат на това е очевидно, че вашата задача ще се окаже безрезултатна1. Търсенето лице явно не е в района на Космодрума. Нареждането е да преустановите издирването и да се върнете незабавно в щаба за нови задания. Положението става все по-напрегнато. А Бенджамин Хойлекер стоеше и не вярваше на ушите си. Оказа се, че тези военни търсеха приятелката на Фрост — Анита Бел, което изглеждаше напълно абсурдно. Какво щеше да търси тя на състезанието. Та Анита дори не харесваше Лъчезарни. Освен това общо можеха да имат с нея военните. Те не се занимаваха с такива дреболии като личните отношения на пилотите, пък и Майкъл изглеждаше толкова невъзмутим и спокоен. Бенджамин нищо не разбираше. В цялата тази бъркотия обаче едно беше прекрасно. Обискът приключи и те си отиваха. Подготовката продължаваше, стартът нямаше да се провали и най-вероятно всичко щеше да се размине без неуспехи и дикредитация. Със или без Анита Бел, корабът щеше да излети след 40 минути; така публиката, пресата, и спонсорите щяха да бъдат доволни. Парите нямаше да отидат напразно, а и щяха да дойдат много нови. Радостта се възвръщаше по лицето на Бенджамин; дори го обхвана и известен ентусиазъм, когато тържествуващо се ръкува с отиващата си специална група, горд, че лайнерът му е чист. След това обнадеждено потупа и Майкъл по рамото и хукна по другите си задачи, надявайки се повече никога да не се види с тези военни. Разбира се, горкият не знаеше, че това е само началото на множеството им съвместни дни…

22 глава

По това време, малко встрани от същия Космодрум, получи разрешение за излитане един друг космически кораб, който се отправяше към далечната галактична система „ГЕЯ — Нейчър“. Три големи пространствени скока бяха необходими, за да се приближи „Стар — 3“ до целта. След това още два дена нормално летене щяха да го приземят на планетата Земя. На борда си, както обикновено, той беше събрал различни светила от научния свят на Вавилон, тъй като на Земята, където отиваха, беше любимото им място за всякакъв вид симпозиуми, конференции, конгреси, дори за най-обикновени срещи. Планетата носеше духа на първооткривателите, беше облъхната от смелостта и дръзновението на първите полети в космоса, на първите големи победи, ала и на първите поражения, раздели и разочарования. Тя носеше в себе си живата история и паметта на човечеството, покорило видимия свят. Беше превърната в огромен музей, в който стояха пресъздадени всички събития от живота на човешките народи от възникването им до роенето им в звездните светове и до по-късното им обединяване в сегашната Междугалактическа система.

Сред пътниците имаше един пасажер, който рязко се отличаваше от останалите. Той не принадлежеше към научното съсловие, изпълнило салоните на „Стар — 3“, не беше и турист. По-скоро изглеждаше угрижен, замислен, притежаваше невзрачен вид и беше много нисък, направо джудже. Не общуваше с никого; не защото му липсваха запознанаства с някои от останалите пътници, а защото нямаше никакво желанието затова. Дори обслужващият персонал го избягваше дискретно, пък и той предпочиташе роботите. Очевидно му трябваше усамотение и спокойствие за размисъл. Имаше вид на човек, който знае къде отива и планетата-майка не беше новост за него. В същото време той не желаеше това пътуване и само неотложни причини го принуждаваха да бъде тук. Двата дена обикновен полет даваха възможност на пътниците да се възстановят след тежките няколкочасови натоварвания на трите последователни скока още след излитането. Затова басейните, ваните за масаж и градините, където бяха възможни разходки с вибриращите водни костюми, бяха изпълнени с хора. Те бяха много необходими, защото психиката и мускулната система изпитваха огромно напрежение при пренасянето в хипер пространството и най-добрата профилактика след това беше дългото отпускане във водна среда. Затова всички междузвездни лайнери бяха снабдени с всевъзможни съоръжения за водни процедури, а луксозният „Стар — 3“ имаше пет изцяло оборудвани огромни градини с водопади, басейни и течащи рекички. На борда му беше създадена илюзия за океански бряг на фона на огромните илюминатори на кораба, където мержелееха хилядите звезди на заобикалящия ги Космос. Връх на всичко това бяха обаче, т.нар. индивидуални водни костюми, които създаваха усещането за непрекъснато съприкосновение с топла течаща вода, без да се пречи на движението на облеклия ги човек. Те масажираха леко цялото тяло и така неусетно отпускаха подсъзнанието, затормозено от мълнееносния преход в Космоса. Бяха много скъпи, но поради несравнимия си бърз ефект се използваха масово на кораби като „Стар — 3“. Но Нуту, защото това беше именно той, не прибягна до услугите дори на най-обикновените басейни за плуване, изобилстващи на борда. От няколко часа насам той стоеше загледан в черната бездна на Млечният път, час от системата „Гея — Нейчър“, и сякаш се мъчеше да съзре в далечината родната планета. В главата му едно след друго преминаваха в нестроен ред отдавна забравени събития и лица на хора от неговото детство, от младостта му. Той беше роден там — на майката Земя. Там беше прекарал половината си живот и беше напуснал този свят с надежда да намери спокойствие и утеха. За съжаление Нуту не беше обикновено дете, тъй като се беше родил твърде чудноват. Поради това не беше имал нормално детство. Ярки спомени от нещо непознато и чуждо го съпровождаха още от първите му дни, странни усещания се появяваха най-неочаквано и се преплитаха по ужасен начин с естествените му състояния. Още оттогава виждаше същества и картини, които го привличаха и същевременно отблъскваха. Те нямаха нищо общо със света, в който живееше. Затова още от бебе беше постоянно нещастен, объркан, раздвояван от чувството, че живее на няколко места и сред различни хора. Проговори много рано, на три месеца, но думите му, макар и точни, често бяха несвързани и неясни по смисъл, пълни с абстракции, символи и невероятни описания. И може би защото интелектуалното му развитие буйно изпреварваше физическото, той никога не порасна достатъчно и остана много дребен. Подвластен на световете, които виждаше в съзнанието си и в които явно живееше, той никога в първите си години не осъзна напълно света около себе си. Не усещаше достатъчно близко и ясно присъствието нито на майка си, нито на баща си и баба си. Беше обграден от тях с любов и нежност, но от това нямаше полза, защото чувството за раздвоение оставаше и сякаш никой не можеше да направи нищо, до момента, в който след няколко мъчителни за родителите му години не се появи онзи стар ПРИЯТЕЛ на семейството. Нуту чак по-късно разбра, че той се казва Меслин и че едва не е загинал в опита си да върне нормалното му съзнание. Защото Нуту не беше обикновено човешко същество.

Странната трансформация обаче не се беше получила случайно. Целият му род се занимаваше с доста необичайни неща. Традиция в семейството бяха изследванията в областта на митологията и религията на човечеството. Баща му и майка му бяха едни от най-добрите специалисти в тази област и тъй като Земята беше най-благодатното място за изучаването на тези неща, те бяха от малкото хора живеещи постоянно там. Твърдо вярваха, че всички вярвания на човечеството не са плод на буйна фантазия или опит да се смегчи чрез подходящи психологически илюзии тежката съдба на човека видимия свят. Именно досегът с тези други, невидими светове явно беше довел до тези тежки деформации от непознат характер в съзнанието на детето. Нуту още от бебе виждаше наяве странни същности и необичайни събития. Можеше да предсказва някои събития от бъдещето, често съзнанието му напълно изключваше и той започваше да бълнува особени и несвързани думи, виждаше непознати образи и енергии, дори въздействаше на хората като променяше моментната им нагласа. Много от съществата, с които общуваше, приличаха на героите, населяващи приказки, легенди и митове — предимно елфи, гноми и джуджета. Други пък бяха напълно непознати и неизвестни, но най-неприятното беше, че той се индентифицираше с тях. Беше един от тях, а същевременно и човек. Наред с това Нуту беше Манас, но от някакъв трети, непознат на човечеството вид. За това знаехае само той и Меслин, защото другите му странности прикриваха изключителните енергийни способности на мисловното му поле. Нуту обаче не беше нито положителен, нито отрицателен Манас. Той сякаш еднакво добре се справяше с двете направления, понеже въобще не различаваше ясно нито доброто, нито лошото, както не различаваше добре своя свят от другия паралелен на него мир, нито пък роднините си от Земята от образите и виденията там, отвъд.

И досега, след толкова много години, Нуту добре си спомняше тайнствения, тогава неразбираем за него разговор между родителите му и Меслин преди освобождаващия ритуал с кристала.

— Готови сме на всичко, стига да можеш да ни помогнеш, — настояваше отчаяно майка му пред мага. — Убедена съм, че той може да отхвърли от себе си тези външни влияния, дори ако идват от съпътстващия ни и подластен на нас свят. Сигурна съм, че той е изцяло човек, като нас, — повтаряше упорито тя, макар самата да не си вярваше достатъчно. Обичаше го много.

Магът не беше съгласен с нея:

— Може и да си права Мия, — клатеше недоверчиво бялата си глава той, — но аз се страхувам, че момченцето само външно е човек. Повече ми се струва, че отвътре е някакво друго същество, от тези извинявайте, че го казвам — джуджета или гномове. Затова и не притежава всички човешки структури, доста е особен. Една такава дълбочинна намеса може само да го разгради и да препрати отделните му разнородни части в собствените им светове. С една дума той може да умре за нашия свят… — Аз пък мисля, че и двамата не сте прави, — възразяваше баща му, — убеден пък на своя ред в нещо съвсем различно. Нуту има у себе основополагащи човешки структури, към които обаче да са се преплели по някаква злощастна случайност стари форми от отминалия ни свят, който преди е приличал доста на този сега под нас… И ако е така, тези натрупвания просто трябва да се изолират и върнат там, откъдето са дошли. След това ще остане само човекът. — Да, може и така да е, но това е ужасно сложно, — Магьосникът отново не беше отимистично настроен, но разбираше мъката му — Както знаеш изисква се преход между световете в Спиралата, което е почти невъзможно. Отдавна отмина времето на свободен обмен, когато всякакви същества от Долното ниво се подвизаваха на Земята. — Нима кристалът не може да го направи пак… — Да може, но кой знае какъв ще бъде резултатът. Нали помниш, че миналия път след опита ни да проникнем там с изследователска цел, се появи той, Нуту, — посочи го отчаяно Меслин.

Последва дълго мълчание. Сякаш цялта група се чувстваше виновна за случилото се. Накрая все пак решиха да експериментират. Настояванията и любовта на майката му бяха непреодолими. Борбата се оказа трудна, защото другият свят, към който Нуту принадлежеше много по-силно, отколкото към човешкия род, се оказа неподатлив на въздействията. Както и преди резултатите започнаха да стават ужасяващи. Меслин се беше оказал прав — момченцето не беше човек в най-дълбоките си стуруктури. Родителите му едва не загинаха, защото допирът с неговия само свят отприщи в Нуту всички онези зловещи, тайни сили от непознатите долни нива, които той можеше докосва несъзнателно с човешкия си мозък. Съчетал в себе си силите на свръхразвит интелектуален Манас и нисшите неконтролируеми енергии на черен гном, Нуту се въртеше в буря от опустушителни емоции, унищожавайки всичко около себе си. Меслин разбира се продължаваше да се бори, майка му се молеше, а баща му се опитваше да подпомага мага в най-сложните моменти, но всичко можешеда се окаже безрезултатно. След време ги спаси нещо съвсем друго и напълно непознато.

Нуту и сега, след толкова години, си спомнеше битката. Усещаше засмукването и вихъра, който го увличаше към друг враждебен, далеч по-студен свят от този, който наблюдаваше сега през илиминаторите на „Стар — 3“. Този космичен изглед отвън беше за хората обител на мрак и вледеняваща кръвта необятност, но те дори не подозираха колко по-студено и по-угнетяващо беше там, откъдето идваше той, колко топъл и приветлив беше Космосът в сравнение с тези намиращи се под него места. Спомняше си желанието да се противопостави на това място. Несъзнателно се опита да концентрира светлината на Земята срещу него и, разбира се, не успя. Изпита отново ужаса, когато видя умиращите си родители и все още борещия се Меслин…

Хората не знаеха и за онази неповторима, невероятно бърза и светла вибрация, която премина в онзи миг около тях и върна реалността, а заедно с нея живота и радостта на Земята. Получиха помощ от другаде, така и не разбраха откъде, може би от много по-висши нива на Всемира. Молитвите им бяха чути. Видяха огро мно светло сияние, което нахлу внезапно от нищото и само с един невероятно лек замах раздели двата свята, слагайки нещата по местата им. Стопи се също така мистериозно в собствената си светлина, както беше дошло и остави само чувството за закрила, преливаща от нежност и любов. Оттогава Нуту не беше вече същият. Беше се превърнал повече в човек, отколкото в джудже. Любовта на майка му и светлината го бяха спасили и превърнали в разумно същество. Пощадени бяха родителите му, а и Меслин. Те не разбраха напълно какво се беше случило и откъде се появи това невероятно сияние, какъв беше Нуту и как така внезапно се промени. Знаеха само, че той беше станал като тях, макар да не порасна и да не стана по-красив, започна да разбира и оценява света около себе си, можеше да учи и да се развива, да бъде щастлив или тъжен, да има приятели или просто познати, да съзерцава звездния мир и да осмисля природата на света. Много рядко се връщаха спомените от тежкото детство.

Останаха му способностите на Манас, които очевидно бяха чисто човешки и които той се научи да използва и контролира чрез Меслин само за добро. Въпреки това обаче не след дълго замина от Земята, особенно след като родителите му катастрофираха. Всичко на тази планета му напомняше за кошмарите, за раздвоението, за мъчителните терзания, за смъртната опасност. Нуту се боеше да не върне миналото, да не го засмуче онзи таен, отвратителен свят, към който принадлежеше и който му даваше някои необикновени способности на гном и на Манас едновременно. Нуту обаче не ги използваше и старателно ги криеше. И сега, години след всичко това, последните събития във Вавилон го бяха изплашили не на шега. Може би кошмарът се завръщаше. Този път не само за него, но и за да промени историята на човека. Не случайно Анита Бел беше избрала да дойде именно в неговата приказка. Нуту знаеше, че съдбата никога не избираше случайни пътища. Тя неумолимо следваше своя ход напред като винаги преценяваше безпристрастно пътя си към съвършенство, независимо от човешките желания, болки или радости. И сега съдбата пак се беше върнала при Нуту чрез Анита. Малко преди да реши да замине окончателно с Майкъл, проф. Бел беше пак при него. Това се случи на следващия ден след първия им разговор. Той не и каза, че знае чрез Антима повече за нея, отколкото тя предполага. Само се увери, че тя наистина има връзка със свят, подобен на този от неговото дтство. — Значи тя не можа да каже кой или какво предава тези съобщения към мен, — попита го Анита още щом дойде. Бързаше, беше доста разстроена. Изглежда нещо се беше случило през това време, защото, когато Нуту се опита да навлезе в мислите и, те се също оказаха напълно объркани и разстроени. Разбра единствено, че Анита действително иска да пътува както беше предрекла пророчицата. Това пътешествие наистина щеше да бъде страшно и опасно. — Да, — отговори и той внимателно, — Антима каза, че не може да разбере същността на посланията и кой точно ти ги изпраща, но знае, убедена е, че източник наистина съществува и той е много, много далеч оттук… — Видя как Анита потръпна и отгатна, че тя също вече знае къде се намира това място. Нуту продължи — Антима усети мястото и сподели, че този излъчвател е много мощен и твърде особен. Най-главното — ти трябва да разбереш сама всичко в това послание. Кой ти го изпраща. Никой не може да ти помогне в тази мисия…, Защото там наистина има някой, или нещо за теб. — С една дума никой няма да бъде в състояние да ме разбере. — Да, тези съобщения са изпращани единствено до тебе и ти трябва да ги разгадаеш сама. Въпреки че според Антима… разшифроването ще бъде рисковано и сложно, свързано с опасности за живота ти, но резултатите пък ще са свързани с всички нас, с хората и съдбата на Вселената. — Да, наистина ще бъде опасно. — промърмори си тогава Анита, беше го разбрала. Това означава, че съм права, — говореше тя сама на себе си и Нуту усети, че тя взе окончателно решение.

Точно тогава почувства и силата на енергията, която идваше се, че го знае много точно и то съвсем отскоро. Може от вчера или дори от днес. Видението и беше толкова ярко, че се отрази изключително ясно в собствените му мисли. Нуту видя огромната мощност на черното засмукващо всичко пространство и почувства как то го завладява. Отдръпна се ужасен назад. Добре го позна, — беше преходът между световете. Той добре знаеше какво има зад него, отлично познаваше мястото, което се криеше зад тунелите от празнота. Точно оттам идваха сигналите и той вече беше съучастник във всичко това. Знаеше, че обикновените средства няма да могат да помогнат, така както науката се бе оказала безпомощна в неговия случай преди време. Но тогава ставаше въпрос само за едно малко същество, а сега вероятно за съдбата на цялата Вселена. Нуту ясно беше видял заплахата, беше усетил чрез Анита мощността на този краен свят, който вече се беше задвижил. Разбра, че всеки миг той ще се изсипе върху звездните системи и тогава щеше да е много късно за всички. Трябваше да бърза към Меслин, това му мина тогава в главата, за да се превърне по-късно в решение.

Не можеше да проумее единствено връзката на Анита Бел с тези тунели. Какво искаха да и съобщят сънищата, произлизащи оттам. Бяха твърде добронамерени за естеството на това място. Освен това нещо в мислите и будеше неудомение. Тя сякаш беше напълно чужда на тези светове, въпреки че искаше и щеше да отиде там. Той го прочете за секунда в сънанието и. Почувства, че и тя и той тогава решиха да заминат. Анита към падината от антиматериалност с Майкъл, а той към Земята при Меслин. Необходимо беше да се срещне с мага, защото независимо от напредналата си възраст той единствен можеше да му даде съвет; дори да помогне в случай, че Анита Бел не беше човек. Няколко часа по-късно намеренията му и съвсем се оформиха, когато чу опасния разгвор зад оградата си и особенно когато почувства Унищожителят-дете. В него заговори Благодетелят. Малкото чудовище едва не го разкри. Можеше да се разрази страшна буря. Тогава Нуту разбра, че нещата бяха изключително сериозни. Отрицателният знаеше много за падините, нещо повече — общуваше с тях. Беше част от Нещо в тях и дори имаше още такива като него, той не беше сам. Излъчваше ужас, предвещаваше нещо страшно. Джуджето го разбра съвсем ясно, въпреки пефектното прикритие. Нуту имаше твърде изстрени1 сетива на черен гном и беше успял да регистрира толкова много мисли от съзнанието на този малък Унищожител. Усети лошото в него с отрицателното в себе си и така разбра много повече от всеки друг, отколкото би съумял всеки друг благодетелен събрат.

Унищожителят мислеше за системата Черни криле — част от една от най-отдалечените и мрачни Галактики във Вселената — Светлините на Один. Там имаше твърде малко действащи звезди, за сметка на огромните натрупвания изстинала космична материя, която отдавна тънеше в мрак и лед. Почти нямаше живот, само тук-там съществуваха още селищата на намерилите убежище преди векове изгнаници от епохата на Скорпиона. — Лъчът е прехвърлен, човекът е вече с нас и чакаме сигнала за готовност, — долови Нуту мислите на детето — Манас, малко преди сам да се изключи, за да не се сблъска с полето му. Още по-неприятно от възможността за конфликт беше, че именно тогава разбра, Малкият общуваше с друг, подобен, но доминиращ над него голям Унищожител. Той именно се намираше там — на една от планетите Черни криле. — Да, но имаме някои смущения. Сега ще разберем откъде са. Отблъснете военните, те са на път, — беше отговорът му, който смути Нуту и който го накара начаса да се притаи. Силата на този нов Унищожител беше толкова голяма, че почти го разкри. Спаси се, само защото отдавна не беше упражнявал силата си и тя бе малко хаотична. Все пак успя да се скрие. Не разбра нищо повече, освен това, че мъжът с данните край живия му плет, беше отвлечен и че имаше връзка с Анита Бел и Военните. Трябваше да се види с Меслин — непременно. Това беше решението му, затова сега с много надежда гледаше звездите и се молеше стария магьосник да е в добро здраве. Само той можеше да му помогне. Нуту мислеше и за онази бърза, необхватна за човешката мисъл светлинна вибрация, която тогава бе променила живота му за добро. Щеше ли да я види или почувствува отново. Да усети с всяка своя клетка обновителното и действие, несравнимата и божествена природа и чувството на неизмерно щастие. Щеше ли тя да се появи сега, когато човечеството наистина имаше нужда от прозрение и Нуту, изправен срещу звездите го чувствуваше с цялото си многолико същество. Отговорът беше в бъдещето, което той виждаше като объркано, тревожно и много, много сложно. Манасът в него ясно усещаше новото начало…

23 глава

До старта оставаха само две минути. Мощните двигатели на супер междугалактическите лайнери бяха в готовност за отделяне, цялата комуникационна система беше в пълна изправност, а екипажите само чакаха сигналите от диспечерския планетарен пулт. Журналистите вече бяха завършили с предварителните си коментари за пилотите, бяха представили нововъведенията на космическите консорциуми и бяха направили прогнозите си. Сега и те очакваха със затаен дъх последния сигнал. Зрителите в специалните зали за директно наблюдение също бяха приключили със залаганията си и погледите им напрегнато следяха готовите за изстрелване машини. Но абсолютно никой не предполагаше, че няма да наблюдава само едно обикновено, поредносъстезание от Формула 1, а ще стане свидетел на най-драматичните исторически събития в последно време, сравними само с със завладяването на поредица от звездни светове или откриването на нов източник на енергия.

Смътно, с огромно нежелание за една такава переспектива се досещаше само Главният мениджър на шоуто — Бенджамин Хойлекер. Нещо в съзнанието му след срещата с военните продължаваше тревожно да се обажда. Даваше му да разбере, че проблемите не са приключили, че най-доброто, което може да направи, е единствено да чака и да се надява всичко да се размине благополучно. Той смътно предусещаше неприятностите, затова усилено се опитваше да запази вътрешното си равновесие и дори ако може да извлече някаква полза за компанията си дори от един скандал с Органите за Галактическа сигурност. Как би искал в този последен момент преди стартовия сигнал да знае какво точно става в Главната квартира на Военните или поне да бъде осведомен за намеренията на екипажа на „Лъчезарни“. Впрочем последната информация от лайнера беше напълно спокойна, дори оптимистична. Полотите докладваха, че са приключили с последните си приготовления, преминали са успешно през последните си концентрационни занятия, а електрониката и роботите са в пълна изправност. Външно всичко изглеждаше готово за една бъдеща победа. Въпреки това тревогата оставаше и Холекер знаеше, че тя не е напразна.

И наистина положението на кораба беше именно такова, с изключение на една малка подробност. Там на борда на „Лъчезарни“, в личния кабинет на командира Фрост, стоеше една жена, от която се интересуваха вече едва ли не всички Галактически сили за сигурност и тайни организации и която въпреки това имаше твърдото намерение да промени представите на света за самия него.

Анита стоеше замръзнала в почти молитвена поза в едно от креслата и очакваше сътресението от старта. Знаеше, че след това никой не може да ги спре. Само веднъж да се окажат в Космоса, да извършат първия скок в хипер пространството и всичко ще бъде в техните ръце. Само още една минута и край. Беше изживяла огромен ужас от нахлуването на специалния отряд на военните, независимо че го очакваха с Майкъл се бяха подготвили. Въпреки това опасността от провал беше огромна. Прекара обиска в една ниша в стената между работния кабинет и спалнята, защото тази отсечка според Фрост не беше известна дори на хумоноидните роботи, а също така не бе отбелязана и на картите на кораба. Тя бе с чисто декоративна цел и имаше за цел; постигане на по-добро овално оформяне на спалното помещение и облекчаване медитационните занимания на пилотите по време на полетите. Всъщност там цял човек не можеше да се побере, освен ако не заемеше една твърде неудобна поза сред различните вдлъбнатини и изпъкналости. Добре, че Анита беше слаба, пък и беше запазила много от детската си гъвкавост. Затова успя да се събере там по един твърде чудноват начин заедно със заглушителя на електронните търсачи. Той можеше доста добре да я предпази от евентуални електронни търсачи на живи организми. Благоприятно се оказа и това, че тялото и още беше наситено с електромагнитните импулси на телепорта и не беше възстановило докрай нормалните си биологични функции. С една дума Анита не излъчваше точно като човешки организъм. Роб също беше изолиран, насочен от Майкъл в друг отсек на кораба след известни словестни упражнения, които объркаха последния запомнен от Рема материал.

Въпреки това обаче агентите можеха да открият това място. Не трябваше да се забравя невероятната им интуиция и огромна степен на концентрация, която постигаха при работата си. Всъщност само някаква случайност и внезапно им изтегляне, точно, когато претърсваха стените на спалнята, я спасиха от разкритие. Можеше да пожелаят да видят каква е тази пълнота в пространството между двете помещения, неотразена в системите. За щастие не се стигна до това. Отидоха си съвсем внезапно, като зарязаха работата си направо насред път. Оттогава Майкъл не се беше появявал и сега Анита го очакваше непосредствено след старта, който вече беше почти факт.

18.00 ч. — „Лъчезарни“ потрепна и мощното му туловище набрало сила от петте си плазменни двигателя се изстреля в Космоса, оставяйки след себе си красивата дъга на многоцветието. Тя се появяваше вследствие на прорязания от невероятната скорост въздух на Алтея. Именно за да наблюдават на живо тази необикновена красота, хиляди зрители от Галактиките се стичаха тук всяка година и плащаха баснословни суми за места пред илюминаторите на Космодрума. Това беше единствена възможност да се види тази феерия от светлини. При редовните полети външни лица не се допускаха, а дори и най-съвършените кръгово-обемни приемници не можеха да предадат в детайли целия спектър от излъчвания, а още по-малко да внушат усещането за върховно удоволствие, което изпитваха щастливците видели на живо излитането на космически лайнер от Космодрума на Алтея.

18.08 ч. — предстоеше скокът в хипер пространството. Всеки момент щеше да се върне Майкъл, сензорите вече го улавяха по коридора. Анита стана от мястото си, заобиколи бюрото, на което седеше по време на старта, и се отправи към вратата. За секунда светлината смени излъчването си от зелено в ярко червено и на входа се появи Фрост. Изглеждаше доволен. Стартът беше преминал успешно и пилотът най-накрая беше навлязал в стихията си. Космосът ги заобикаляше отвсякъде, а пустушта му вдъхваше такава увереност, каквато той не чувствуваше никъде на друго място. Дори една и звънредна ситуация като тази не можеше да помръчи чувството му за свобода и душевен комфорт.

— Най-накрая приключихме — въздъхна той — изхабих толкова много нерви, когато видях онези двамата в командната зала. А ги очаквах и бях сигурен, че ще дойдат.

— Но не разбраха нищо, нали.

— Не, отидоха си. Мисля, че дори не усетиха напрежението ми, пък и притеснената физиономия на Бенджамин ги отвличаше достатъчно. Имаше вид на човек, на когото са потънали всички гемии. Той милият дори и не знае какво му още му, — усмихна се Фрост. Беше наистина доволен.

— Да, не знае, но и ние не знаем, — поклати глава Анита. — Всъщност ти изглеждаш вече доста по-добре — заоглежда го учудено тя. — Сега разбирам, какво значи за теб този кораб. Той така те освежава, а и ти го обичаш,… а сега го изпращаш на толкова опасно място… — Лъчезарни ще се справи, беше все така оптимистичния отговор. — Винаги сме се оправяли с него и сега също ми вдъхва увереност, която нямах на Алтея. Но вече трябва да се подготвиш. Предстои ни скока…

— Аха, — кимна му Анита, — знам и вече взех мерки, още повече, че едно от изпитанията премина. — Ръцете и обвиха раменете му, а главата и уморено се отпусна на рамото му, сякаш искаше поне миг покой след стреса. — Изплаших се ужасно, — сподели тя още непреминалото си напрежение. — Бяха страшно добри, можеха да ме открият и тогава всичко щеше да бъде загубено. Нямаше и да излетите… Просто не знам защо си отидоха така внезапно точно преди нишата. — Изтеглили са ги спешно от Центъра, поне така ми каза Бенджамин, — отговори и бързо Фрост. — Някаква неотложна задача. Гледаше ме съжалително, но и нищо повече не ми поясни, изглеждаше щастлив за старта. Успя да подхвърли само, че ще се обади в по-спокойно време, сега след скока… — Съжалително, — не разбирам, — Анита леко се отдръпна, почувствала някаква далечна тревога в гласа му. — И аз не разбрах нищо, пък и Хойлекер винаги се и едни такъв плашлив. Потупа ме окуражително по рамото и като ми пожела успех каза, че ще се обади след скока. — Да, време е да се подготвяме, — съгласи се Анита, като се отдели от него. Беше се поуспокоила след допира с Майкъл, а и информацията за Бенджамин отклони вниманието и. — Мислил ли си какво ще кажеш на хората си, когато се отклоним от курса след система Олеандър, — досети се тя за другото, което щеше да го пита.

— Още не знам, — Майкъл сякаш наистина не мислеше затова, — но по всяка вероятност ще трябва да ги убедя да излетат със спомагателния транпортен кораб, — добави спокойно той. Надявам се, но още не знам дали ще ме разберат. Тази победа не е важна само за мен, но и за всеки от тях. С Ернандо и Олистър сме заедно вече толкова години. Това е деветата ни гонка. Ще ми е трудно, но все някак ще ги убедя.

— Да, защото, ако не успеем с нас е свършено, — Анита го погледна сериозно в очите. — Ние трябва да стигнем там, длъжни сме, Майкъл — настояваше тя. — Аз усещам, …нещо в мен ми подсказва,… не, направо ме води и настоява да отида там. А тази внезапна промяна във Военните не ми излиза от ума. Те напуснаха точно преди да стигнат до моята отсечка. Сякаш самото провидение се намеси и ми помогна, а ето и сега нищо не ни спира, след секунди ще бъдем и в друга Галактика. Знам, че съм права. Всичко това няма да е напразно и неприятностите ви няма да са излишни. Трябва да убедиш на всяка цена Ернандо и Олистър. Те ще те разберат, просто е необходимо да им покажеш залога.

— Да, права си, аз чувствувам същото, но то само ме обърква. — Майкъл пак се беше оплел в мислите си. Военните наистина се бяха държали старнно. След това не му дадоха никакви обяснения или разпореждания, въпреки че ги очакваше даже сега, секунди преди скока. Вече беше крайно време. Червените светлини в стаята не случайно отдавна мигаха предупредително. — Ще мислим за това после, след прехода, и връзката с Центъра, — завърши той и я поведе към специалните седалки, смегчаващи стреса от прехода в хипер пространството. Нямаше повече какво да чака.

Целият екипаж прекарваше скоковете в определени места в каютите си, защото към тях имаше монтирани комфортни костюми с виалинов разтвор, които спомагаше за регулирането на функциите на тялото непосредствено след прехода. Моментът за скока беше настъпил, щяха да говорят пак след това. Майкъл внимателно нагласи всички връзки по Анита, провери и дали тъканта действува нормално, след което приготви и себе си. Двамата зачакаха. Ръцете им дори през дебелите уплътнения бяха една до друга, а очите им се срещаха с повече надежда. Компютърът всеки момент щеше да изчисли програмата за скока в хипер пространството, а оттам и към първата голяма опасност в космоса.

24 глава

В системата Черни криле

Когато сериозният, твърде напрегнат мъж влезе в стаята, тя беше приключила с разглеждането на луксозната, претенциозна обстановка. Беше установила, че липсва само звездната светлина, независимо че прозорците умело създаваха усещане за топлина и уют. Може би такава въобще нямаше, както се случваше на някои планети, или просто достъпът до външния свят беше ограничен. Това щеше да разбере по-късно. Иначе всичко беше прекрасно. Имаше на разположение цял Рем, прекрасна цветна градина, ненатрапващ се интерпретатор на настроенията и нежно ромонящ басейн. Всичко това в съчетание с няколко вида обемни визии, общ телесен простор с най-добре подбраните за нея цветове и форми. Беше очарована, но не забравила нито за миг кошмара на прехвърлянето.

Бавно, детайлно по време на разходката из тази къща, Светлина Фалкон Бел си припомняше последните събития. Носеше трайно със себе си пронизително студения поглед на детето-Манас, вихъра от прехвърлянето и ужаса от предстоящето, което очакваше да се стовари отгоре и всеки миг, въпреки този лукс и външна добронамереност. Жив човек досега не беше видяла. Събуди се сама, единствено с Рема, който обаче не знаеше нищо. Отрицателните Манас не му говореха нищо. Пък и тя самата знаеше, че Разрушители не съществуват, защото военните никога не биха допуснали израстването на едно такова същество. Тогава откъде се беше появил този малък Отрицателен и какво искаше от нея и от сестра и. Точно когато тези мисли бяха залели съзнанието и се появи този господин с изплашения поглед и заглушител срещу подслушвания в ръка. Приемаше я за Анита и така започна, без всякакви предисловия, съвсем убеден в това. — Проф. Бел, аз съм Харисън Стоун, — представи се бързо той, — Затворен съм тук също като вас. Настанен съм в съседство, човекът показа неопределено някаква друга къща отдясно, и искам да ви помоля за помощ. — За моята помощ, — Светлина съвсем се обърка. — Но аз не ви познавам, името ви не ми говори нищо, господин Стоун. — Да, да зная, — мъжът бързаше. Те всеки момент ще дойдат и затова нямам време за обяснения кой съм, но важното е, че аз ви познавам и съм на ваша страна. Следях ви последните няколко дена, когато бяхте с Майкъл Фрост, на Алтея, в къщата на ОВОС. Това ми беше работата, поръчаха ми я, тези които са тук… — Кои. Знаете ли къде сме, кои са тези хора и най-вече този Унищожител с тях. — Вече знаете за Леонардо… — Мисля, че да, освен ако не ми говорите за Манаса, който е едно дете, но въпреки това е Отрицателен. Успя да ни прехвърли без особенно усилие тук. Отвлякоха ме. — Не, не, това не е той. Той не е дете, твърде голям и силен е за дете. Но нима има и други. — мъжът приседна, обхванал с ръце главата си. Уплахата му се засили. Тя беше съвсем нова, не предишната, с която влезе. — Значи има още от тях, — повтаряше си той все по-ужасен. После изведнъж се сепна, сетил се, че няма време, и продължи. Въобще не проследяваше настроенията и реакциите и. Знаеше си само своето. Държеше се за нея като удавник за сламка. — Вие вероятно сте по-силна от тях, мис Бел, — хвана я за ръката умолително той. — Нали не сте човек, затова можете да ме спасите. Не изглеждате опасна. Те са срещу вас, което значи, че наистина сте по-различна. Те ще ме пазят, докато всичко от Попивателните се потвърди, а после с мен е свършено, прошепна той. В гласа му се прокрадна отчаянието.

Светлина обаче нищо не разбра. Ала съзнаваше, че ако иска да научи нещо, трябва да се преструва докрай на Анита Бел. Той смяташе, чу тя е проф. Бел, изглежаше уплашен, но не луд. Пък ако беше клопка на тукашните тя трябваше още повече да се преструва на сестра си, не знаеше нищо и нямаше как да провали начинанието.

— Попивателните…, нечовек, какво искате да кажете, — попита тя много внимателно.

— Следях ви чрез тях, знам, че са забранени, но беше неизбежно, — Стоун очевидно нямаше време нито да се извинява нито да се притеснява затова караше направо. — Те анализираха излъчванията към вас и откриха факта че не сънувате. Знаят и, че не сте човек, а и всичко за падината в сектор на Алистър. Не могат да разберат единствено посланията — сънища.

— А за какво са Отрицателните Манас.

— Галакси Енерджи са ги опазили от военните и сега ги използват. Всъщност те не знаят, че съм разбрал за компанията им, но аз съм сигурен в това. Разпознах маниера и инициалите им, все пак съм дедектив. Замислят нещо и ще ви използват, нали сте от падината. Затова ви умолявам да ми помогнете, те са ви врагове, а аз ще ви свържа с военните, които пък ще съдействат на вас. Мога да го направя. Доверете ми се. Така ще можете и да разкриете базата им. — Тук ли е тя, тази планета ли е. — попита Светлина, която все повече навлизаше в ситуацията.

— Не, но вие ще можете да го разберете, нали не сте човек…

— Аха, — кимна разбиращо жената. Стоун независимо дали играеше или не, я мислеше за Нечовек или поне за Манас, но в никакъв случай не и за Унищожител. Явно трябваше да се преструва на такава, защото може би и другите си мислеха същото. — Ето идват, усещам, че се приближават, — в един миг човекът стана много неспокоен, приключи разговора и, изключвайки заглушителя бързо се измъкна зад вратата.

— Аз съм в съседната къща, — повтори и той почти бягайки. — Когато ги атакувате сетете се и за мен и за военните, ще ви чакам, въпреки всичко. — чу тя неясния му глас. Вече не го виждаше. Същевременно изтръпна, защото усети как в двора отзад кацна някакъв аеромобил. С него щеше да налуе и нещастието.

Влязоха двама, една съвсем обикновена жена и мъж, който беше необичайно едър. Светлина си спомни за думите на Стоун преди малко. — „Той не е дете, твърде голям и силен е, за да бъде дете.“ и „Нима има и още…“ Трябваше да внимава и никой да не разбере, коя е тя вдействителност. Иначе беше загубена, защото и те я мислеха за сестра и. — Прикритието ви е съвършено мис. Бел, — каза мъжът още щом я зърна, а тя която вече търсеше в него, Унищожителя откри, че е много по-различен от детето-Манас. Очите му бяха твърде спокойни и открити. Не излъчваха никаква коварност, злоба или прикритост. Беше едър, но обикновен, даже симпатичен и говореше същите неясни неща като Стоун — А и вече сте успели да съобщите на онези, Отгоре, че сте с нас, дори спряхте посланията. Прехвърлихте ги към Фрост, на Лъчезарни. Учудвам се на вашата проницателност, проф. Бел, учудвам се, — повтори той. — Не знаех, че Съвършените са се развили толкова в писледно време. Какво ще кажеш Алисия, — обърна се той към жената, — не е ли наистина добра, за Съвършена. — Да, наистина се е превърнала в абсолютен човек, невероятно прикритие, — поклони му се леко, когато започна да говори тя. — Не мислех, че са способни на това, скрила е дори емоциите си, а считахме, че не могат да се материлизират. Наистина са напреднали напоследък, господарю. — Алисия се съгласяваше с всичко, което казваше шефът и. — Но не за дълго, — изсмя се той и едва тогава Светлина видя странния пламък в очите му. — Дори се страхува като тях, като онзи в падината и мълчи ли мълчи, — продължаваше да се усмихва неясно мъжът. — Ще я извадя от това състояние, имам опит, господарю — Алисия му се поклони отново. Явно чакаше разрешение за действие. Получи го. — Мис Бел, — пристъпи тя леко напред, — въпреки опитите да ни заблудите, ние много добре знаем коя сте вие, защото от дълго време детайлно проследяваме вашите контакти с Великите измерения, посланията, които ви пращат и идентичността ви със Съвършените, които ви помогат като на свой. Затова е излишно да се правите, че не ни усещате и не знаете кой сме ние. Във ваш интерес е да ни съдействате. Сега ще ви отведем към падината…

— Къде сме, — изтръгна се съвсем неволно от Светлина, въпрос, който тя дори не мислеше, толкова беше объркана — Велики, Съвършени… нищо не разбираше. — В системата Черни криле от Светлините на Один, но и да го знаете няма да можете да направите връзка нито с военните, нито с Лития, затова забравете затова. Господарят се е погрижил. — Тя отново се поклони на едрия мъж. — И какво по-точно искате. — Да тръгнете с нас към падината и поддържайки връзка със Съвършения, който пристигна неотдавна там, да ни отворите вратите на Вселената. Той вече иска да се срещне с вас, доверява ви се и ще ви помогне. Останалото трябва да оставите на нас… — А Стоун, какво ще правите с него, — попита Светлина, сетила се изведнъж за човека, с когото разговаря преди малко. Дори и не помисли, че посещението му беше тайно и така го издаде. Действаше странно механично. Дори не беше уплашена. Може би защото не знаеше нищо, но и защото имаше нещо странно, нещо извън нея, което обаче усещаше силно, като светъл поддържащ допир… — Искате и мистър Стоун да дойде с нас и ще ни съдействате. — Да, той беше тук преди малко и сам пожела това, — призна си Фалкон Бел. — Знаем, — мъжът се усмихна отново. — Та ние можем да четем мислите ви, проф Бел, колкото и да се преструвате на човек, полето ви в дълбочина ви издава. Цялата сте облъхната от съвършеното тяло във вас. — А вие защо се представяте на Унищожители, Унищожител е само малкия, изтърси пак съвсем изненадващо за самата себе си Светлина. Сякаш наистина някой друг мислеше и говореше вместо нея, а и страхът и продължаваше да бъде нищожен за такава ситуация. Пълна бъркотия, знаеше, че е човек, че замества сестра си, че се замесва в нещо невероятно и непредсказуемо и че тези може би бяха Манаси, но не разбираше нито адекватното си поведение, нито какво става. Някой или нещо и помагаше. Закриляше я и явно беше твърде силен. Те дори не можеха да го открият. — Още по-добре — каза мъжът, — значи наистина усещаш кои сме. Знаеш и, че Манфред наистина е единствения Унищожител тук и други няма, а ние… — ние и зловещият му смях разтърси стаята, потрепери и къщата, — сме истинският Страх и се учудваме, че ти дори и не трепериш. Съвършените също се страхуват от нас, проф. Бел, а ти странно не… Но и това ще стане, — постепенно гласът му премина в тътен и той започна да се променя. Явно държеше на победата си над нея, на страха и съгласието и за сътрудничество. Искаше да я раздели от светлината, която и помагаше. Омразата му към нея и страхът и от него бяха оръжията му. — Може би не са ти показвали записи на събратята ми, като малка. Сигурно са пропуснали, о тези нежни, странни Съвършени, — тътнеше той и само след миг нищо в къщата не беше същото. Мъжът се превърна в създание, което и най-смелото човешко въображение не можеше да си представи. Пред Светлина стоеше и се вихреше едно огромно мастилено-черно бавновибрационно същество, от което лъхаше вече само студ и ужас. Нищо човешко, нищо вселенско, нищо дори достатъчно живо. Беше по-скоро отражение на живота, обратната му страна, някакво си огледало на създанието, самият страх. Променяше формата си шеметно, всяка секунда беше ново и неповторимо, ужасно и чудовищно, целящо недвусмислено да я покори, да я обърне срещу собствения и свят, чрез силата на ужаса. Не можеше да допусне спокойствието и. Пред очите и само за минута сякаш преминаха всичките възможни същества на Ада. Тя дори реши, че преизподнята съществува там, пред нея на Черните криле. И наистина, ако не беше тази странна, невидима и топла помощ отвън тя може би отдавна щеше да бъде мъртва. Нещо обаче я подкрепяше и тя гледаше този кошмар с широко отворени и невярващи очи, но без достатъчно страх и уплаха, сякаш той не съществуваше в действителност. Дори някаква странна любов я изпълни отвътре за части от мига, след което се отдръпна, но я държеше и държеше…

Това докарваше тези същества до яростен гняв и до още по-отблъскващи трансформации… чувството и на спокойствие сякаш ги подхранваше. — Той не е Унищожител, някакво елементарно надчовешко същество, — громолеше гласът на жената, която явно също беше от групата. Той е Велик…, Велик Разрушител, — натрапваше и тя величието му. Алисия му се прекланяше и го боготвореше, а той наистина беше нещо чудовищно и невиждано, но и напълно необяснимо. Не можеше да бъде дявол, но какво беше тогава. Светлина чувстваше, че ще се побърка. Дали не сънуваше. В противен случай трябваше отдавна да съм умряла, — помисли си накрая тя, преди да припадне. Вече не издържаше въпреки помощта. След това не помнеше нищо повече, но в съзнанието и беше останало съгласието и решението да замине с чудовищата и да ги свърже с някакви Съвършени. Щяха да вземат и Стоун. А кои ли бяха те — едрият мъж и Алисия, коя бешеЛития и кой беше Андрей, тя не знаеше. Имената им не и говореха нищо, не ги беше чувала и от Анита и беше напълно обръкана. Чудеше и защо тези могъщи създания — Леонардо и Алисия, се заблуждаваха относно нея. Кое им пречеше да я разкрият, да разберат, че е човек и дори не е проф. Бел. Може би тази вътрешна неясна подкрепа и хармонизация, която ту отслабваше, ту се засилваше, но не я напускаше окончателно нито за миг. Знаеше, че трябва да и се довери, защото светлината и топлината бяха истински и любящи, за разлика от липсващата светлина на Черните криле. Светлина усещаше, че именно чрез тази подкрепа успя да се справи с ужаса си на ночален човек. Дано това божествено присъствие я съпровождаше и по пътя към падината, за да и помогне и при бъдещите изпитания и страха от тях. Иначе би била мъртва, защото не беше ни най-малко съвършенна. А нали и те дори се плашеха от Мрака.

25 глава

Нещо странно ставаше във връзката на Анита Бел с Великите. Вибриращ Възход виждаше как съзнанието и излъчва алфа вълни, но същевременно нямаше потвърждение за връзка. Приемането блокираше. Той усети как мощността на предаването се увеличи, след това обратно, — интензитетът на изпращаните лъчи намаля, накрая дори се промени съдържанието на информацията. Нищо обаче не помогна. Установи, че вълните трудно намираха Анита, която с невероятна бързина променяше местонахождението си и то в състояние на т.нар. човешки сън. А данните говореха, че хората не могат да се придвижват в такава телесна фаза на покой. Освен ако… Вибриращ Възход се замисли, освен ако нещо или някой друг не я преместваше. В последно време — двадесет хиляди земни години — информациите от Кълбото съобщаваха за големи размествания и разпръсквания на групи от човешки същества без развититето на самостоятелни възможности затова. Използваха друга по-нисша, газова и плазмена енергия, приоритет на по-долните нива на Спиралите. Възможно беше и в този случай да се касае за такава възможност, защото Анита Бел шеметно се движеше в пространството, без при това да използва грам лична енергия, а съзнанието на Вибриращ Възход с болка отчиташе голям разход напримитивни ядра на сила, която блокираше приемането. Великите се опитваха да преодолеят именно нея. Трябваше да изчака и да потърси връзка със своите. Може би те знаеха повече.

Освободената му енергия бързо се насочи от човешката Вселена към добре познатите му пътища между тунелите. Устреми се уверено към родния и толкова липсващ му свят, като само след миг почувства връзката. Видя познатите контури — там бяха много Съвършени — Ясна Светлина, един от спектралните, приятелите му — Отражение и Непрекъсващо Сияние.

— Можеш ли вече да следиш информацията оттук, Вибриращ Възход, — питаха отсреща Съвършените и мислите им вече ясно се улавяха в съзнанието му. Шумовете постепенно заглъхнаха и накрая съвсем се уталожиха. Отговори им бързо:

— Да, да разбирам ви вече доста добре. Изглежда сте ме чакали и има защо. Нещата при мен не са много добри, откакто Анита Бел отказа приемането на поредното послание от висшите нива. Ситуацията около нея се промени. Търся упорито причината за това и… — гласът му на моменти се губеше — се питам дали вие не знаете нещо по-различно.

Почувства, че въпросът му има положителен отговор. Съвършените също току-що бяха търсили връзка с него, за да му изяснят нещата.

— Знаем доста неща, — отговори му веднага един от съветниците, — но първо ще ти кажем, че твоите притеснения са напразни. Както си спомняш, Излъчваща Светлина предвиди това положение. В момента Анита Бел се придвижва с голяма скорост към твоя тунел, като за целта използва мощни натрупвания на примитивна плазмена енергия. Това и пречи и в контакта с Великите, но още щом преместванията прекъснат, тя ще възстанови приемането много по-добре отпреди. Така, че въобще не трябва да се безпокоиш. Напротив, нещата се развиват по план и тя има напредък във възприятията си. Чувства се и по-уверена и по-силна.

Вибриращ Възход беше не на шега изненадан. Той наистина помнеше предупреждението на Светлина, но не го беше възприел сериозно и сега беше наистина учуден.

— Доколкото разбирам, — уточни той, — нашия обект се приближава към мен и то доста бързо, така ли.

— Да, скоро ще е пред прехода между световете, само на крачка от теб, — усмихна се жизнерадостно Съвършеният.

— И вие смятате, — че това е свързано с предаванията на Великите, които влизат точно оттук, — попита отново Вибриращ Възход, още по-учуден. Засега нищо не говореше, че смисълът им е разбиран от Анита Бел и че тя ще предприеме такова предвижване.

Съвършените обаче бяха категорични:

— Да. Нещо повече. Ние дори считаме, че това е опит на хората за осъществяване на контакт с … Нещото, т.е. с теб, което според Анита предава информацията. Тя не знае, че ти не си Източникът на сънищата и погрешно свързва мястото с теб. Последните данни говорят, че хората знаят точното месторазположение на точката на навлизането напосланията във Вселената и най-вероятно точно поради това се насочват натам. Искат да се срещнат с теб.

— Боя се обаче, че моята среда няма да е благоприятна за тях, — потрепера нервно Вибриращ Възход. Той бързо навлизаше в новата ситуация. Вече мислеше как да посрещне човешкия кораб. Искаше мисията им да успее и се разтревожи не на шега. — Те не могат да регулират разхода си на енергия и да уравновесяват съставящите ги елементи, — разсъждаваше на глас Съвършеният. — Ще се разпаднат за секунди и ще загинат,… освен ако не вземем мерки.

Спор по въпроса нямаше и Съвършените също знаеха това добре.

— Проучваме въпроса, — излъчваха те в унисон с Вибриращ Възход. Дори смятаха, че някак могат да предотвратят това.

— Не знаем още точно как, но имаме няколко варианта за енергийната защита на хората още на прага на тунела. Най-важното е, че почти единодушно решихме да вложим нови, свежи енергийни източници в околната ти среда. Търсим упорито връзка с Цялото, което може да ни подкрепи. С помощта на горните нива по-лесно ще успеем да изградим общ тунел между нашия и човешкия свят.

— Да, дано се свържат по-скоро с Великите, — помисли си с надежда и Вибриращ Възход, защото досега и той не бе постигнал много в опитите си да проумее посланието им. Макар и да беше убеден, че се опитваха да покажат на жителите на Кълбото, че времето им във Вселената завършва и престои преход към ново енергетично състояние, не разбираше защо им показваха точно тези отминали етапи от миналото им. Не можеше да проумее, защо хората не ги разбираха.

Наистина беше успял да научи много неща за човечеството, но те само го убеждаваха, че Вселената е наистина необичайно странна и Съвършените отдавна са загубили представа за развитието и. Объркването беше пълно. Вибриращ Възход понякога дори не можеше да си обясни елементарните наблюдения, които извършваше, особено когато те показваха, че хората се връщат назад в начина си на мислене, без обаче да губят огромната Сила на мисълта си, далеч надхвърляща нивото им на познание и развитие. Беше пълен абсурд, но Съвършеният не разполагаше с други факти и трябваше да се съобразява с това противоречие. Но най-лошото беше, че не откриваше логика в поведението им.

— Натъкнали сме се на опростени схеми на събиране и обработване на информацията, — споделяше вече няколко пъти той със Съвършените, търсейки помощ, но и бяха доста объркани. Според тях хората не използваха огромния капацитет на мисълта си. Вместо да виждат всичко в неговата цялост и единство, те разглеждаха всеки обект или детайл от действителността сам за себе си без връзка с Общото. Това пораждаше и ярко изразените праволинейни образи в мисловните им връзки, които бяха много далеч от сферичната обемна форма, характерна за развитата им мисловност. — Те разсъждават на парче, — отчаяно споделяше Вибриращ Възход всеки път като се мъчеше да разсъждава по въпроса. — Установих, — докладваше той, — че всеки един човек сам по себе си е толкова индивидуализиран и самостоен, че почти не се интересува от останалите хора, като с това пречи ужасно и на себе си, и на другите. Накратко — любовта между тях самите и Цялото не се е развила достатъчно. Хората не я разбират достатъчно като себеотдаване и пълнота на възприятията. Така че те са все още далеч от онова ниво, което Великите са заложили в тях и не са издигнали достатъчно „Сина Человечески“

Другите Съвършени също бяха съгласни с това. Двата успоредни анализа върху данните от Кълбото бяха почти еднакви.

— Именно по тази причина Анита Бел не може да намери символната връзка между миналите събития, които приема, и общия смисъл на посланията, — обобщаваха те и предлагаха Вибриращ Възход да се научи да мисли като тях. — Трябва да опитаме да влезем във Връзка и с Великите нива. Като разберем смисъла на съобщенията им, да предложим твоите корекции, съобразени с праволинейния начин на мислене на хората. Без картини и образи, а само в цифри и ярко изразени положителни или отрицателни твърдения от недвусмислени и точни думи. Например да им изпратим конкретното послание — „Вие загивате и ви остава само един цикъл от 26 хиляди завъртвания на планетата-майка — Земя. Отдавайте повече мисъл, пълна с любов към всичко и ще постигнете целта“

— Но това е твърде опростено и невярно, губи се дълбочината, опита се да противоречи тогава Вибриращ Възход.

— Но е разбираемо за тях, — настояваха събратята му.

— Ще изпаднат в паника.

— По-добре от нищо. Съвършените бяха станали строги. Могат да се стреснат и да променят живота си, — забелязаха те.

— Или пък да си спомнят онези начални периоди, когато са разбирали интуитивно символите на живота и всичко е било много по-дълбоко и обвързано в природата им отколкото сега, — въздъхна тъжно Вибриращ Възход.

— Да. Затова трябва да ги накараме да установят връзка между древните си чувства с новите схематично-логически мисловни структури. Така ще постигнат осъзната завършеност и цялост на възприятията си. — Може би трябва да им разкрием и част от същността на Спиралите, — предложи той. — Ще ги мотивираме още повече.

— Не, в никакъв случай не трябва да позволяваме това. — Съветът беше категоричен в забраната си. — Те могат да злоупотребят с това знание, защото все още не могат да се съобразяват с ценността на Цялото. Хората са еднопосочно мислещи индивидуалисти. Не си забравил това, нали, — напомниха му бързо Спектралните. Егоизмът е още силно заложен в структурите им.

— Да, така е, но това усложнява много задачата ми, — тревожеше се Вибриращ Възход. Съвършените разбраха, че все още не са намерили най-добрата форма, с която да покажат на човека как да контролира, разпръсква и раздава мислите си, без да се напряга, конфронтира и състезава с останалите.

— Не знаем дали ще се справим сами. Дори и ти там, — съмняваха се Съвършените и все повече се надяваха на Великите, без да осъзнават, че решението всъщност щеше да дойде по-късно само, и то отдолу, от самото Кълбо, от Анита Бел.

Тревожеше ги и още нещо — засилените смущения в Спиралите, които Вибриращ Възход усещаше още по-силно в тунелите между Завъртванията. С времето те ставаха все по-ужасни и непредвидими. Съвършените знаеха, че те се дължат на Стихията, но дори и не подозираха размерите на опасността. Затова бяха много изненадани от новите предположенията и чувства на Съвършеният между тунелите.

— Силите на хаоса са намерили необичайна дори и за самите тях подкрепа сред човечеството, — обърна им внимание той и сега, при тази връзка. — Дори мисля, че ние не знаем всичко за този заговор. Научих много нови неща и вече мога да твърдя, че сред хората има Велик Унищожител. Онзи, същият, който преди време са усетили някои от моя клон на Светлото Докосване.

Усети как чак тунелът потрепна от страха, който се излъчи неговия свят при тези думи:

— Нима твърдиш, че самите хора ще отворят вратите на собствената си Вселена за Мрака, — недоумяваха Съвършените1.

— Може би да. По всичко изглежда, че е така, макар и според мен те да не го разбират. Нали нямат представа за Спиралата, дори някои от Благодетелните Манас.

— Тогава защо се поддават на тези изкушения, след като не са наясно. Защо служат на един Унищожител. Той ще ги погуби. — Заради непозната енергия. Разбрах, че някои хора разглеждат силите в падините от антиматериалност и световете отвъд тях като нов енергетичен потенциал и оттам като възможност за нова лична власт в Кълбото. — Но те са извън възможностите им за овладяване, освен ако не се превърнат в Манаси…

— Самите те не го разбират, а отрицателните Манас които те поощряват, въобще не се интересуват от разрушителния резултат и са щастливи, че могат да срещнат сродни сили и възможности в лицето на Великия Унищожител. Лъжат безогледно покровителите си, а самите хора продължават да отглеждат този тип Манаси.

— Знаеш ли къде се намират и кои са те, Вибриращ Възход. — Съвършените бяха истински изплашени, вибрациите им бяха свръхускорени, потъмнели. Усещаха, че това е истина.

— Да, знам къде се намира групата от хора, които отглеждат и поощряват разрушителните Манас. Те се наричат с общото име — Галъкси Енерджи и се намират в системата Олеандър, която е най-концентрираното енергетично галактично образование в Кълбото — Вселена. Имат и подразделение в Светлините на Один, един от Манасите се намира на Земята при Лития.

— А общо колко са…

— Засега четири, от които двамата са още деца. Предполагам, че първите два-възрастни са от Тъмните и не са хора. Единият може би е и Великият… Всички те поддържат връзка със силите на Стихията, като заговорничат и срещу самото галактично обединение на Четирите човешки свята — ОВОС; то също не подозира за тях. Всъщност аз ги разкрих съвсем случайно. Оказа се, че и те следят Анита Бел. Дори направиха опит да я отвлекат, но я объркаха с друга приличаща много на нея жена… Докато наблюдавах точно нея установих тези факти и местонахождението на Манаса в Светлините на Один. Но по-обширни резултати ще имам по-късно, когато обстойно проуча контакта.

— Значи могат да разберат и за нас.

— Да, въпреки че Стихията и без друго знае, че съм тук.

Тук съвсем ясно се усеща как всеки момент желае да предприеме атака срещу енергетичния ми тунел. В момента може би изчакват повече информация и се бавят поради връзката си хората. Искат да бъдат сигурни, че преди да ме унищожат вратата ще е отворена. Добре е това, че тази жена при тях не знае нищо за мен.

Съвършените обаче окончателно помръкнаха, защото за тях всичко чуто беше напълно нелогично. Трептенията им станаха напълно тревожни:

— Хората се стремят към абсолютна власт в Кълбото, без да подозират, че стават жертва на сили, които ще ги елиминират веднага щом нахлуят във Вселената. Ще ги унищожат почти без остатък, — излъчваха ужасено събратятта му.

— Да и това е трагично, защото след като изтребят до последно човека, ще се отправят и към нашия свят, а и по-нагоре…

— В такъв случай ние трябва да обезвредим тези Манас, както и и хората от Галакси Енерджи. Така Тъмните ще останат без подкрепа, ще се забавят. Въпреки отчаянието си Съвършените пък търсеха някакъв изход. — Необходимо е да се свържеш и с другите, с благодетелните Манас, сетиха се те. — Те ще ни помогнат, още повече че са единствени сред хората, донякъде осъзнаващи Всемира, а и са подобни на нас.

— Да, и аз мисля върху този проблем, — съгласи се Вибриращ Възход. Вече ги събирам, макар и да са много разпръснати. За съжаление не мога да осъществя връзка с Лития. Освен това разбрах, че Тъмните и Манасите също знаят за нея и заглушават сигналите ни. Откакто хората преместиха пирамидата от Земята, изпращането им е невероятно трудно.

— Явно ще трябва да се откажем и от тази информация.

— Може би, освен ако тя самата не се свръже с нас. Едва ли стои бездейна. Когато се сблъсках с този проблем, разбрах колко правилна е била идеята ми да дойда тук, защото опасностите се оказаха много по-сериозни. Доволен съм, че осъществих прехода.

— Ние също. Дори не подозирахме колко далеч сме били от същността на проблемите. Съвършените го обляха с одобрението си, което обаче само за миг смени уплахата им.

— Ще се опитам да използвам приближаването на Анита Бел, за да осъществя връзка с нея, продължи Вибриращ Възход. — Тя също може да ни помогне, още повече че в момента се намира в Олеандър, където е спряла. Току-що я локализирах. Ще се опитам да осъществя пряк контакт. Ще експериментирам нещо. — Вибриращ Възход беше доволен от идеята си, въпреки че още не знаеше как да я осъществи.

— Добре опитай, — чу той общото одобрение. — Трябва да намериш начин да и обясниш двойната опасност. Още повече че не всичко е напълно загубено. Има още време до Завъртването на кръга. Тъмните трябва да бъдат забавени. Приятелите му не бяха много обнадеждени. — Успех. Поддържай връзка при всеки резултат, а ние с Излъчваща Светлина ти обещаваме да направим всичко възможно за връзката с Великите. Едва ли не усещат какво става. До следващия път — гласът бавно заглъхваше в съзнанието на Вибриращ Възход и той начаса се залови за работа. Имаше много задачи. Съвсем ненадейно за него Анита Бел се бе появила в непосредствена близост до мястото му и това не беше случайно. Вероятно наистина искаше пряка връзка с него. Съзнанието на Вибриращ Възход започна трескаво да я затърси в пространството. Трябваше да анализира при какви условия Анита и обкръжаващите я низши енергии могат да съществуват в условията на антигравитационната падина.

Може би щеше да се справи успешно особенно, ако получеше енергетична подкрепа от събратятата си и от Висшия контрол. В края на краищата нищо не беше случайно в Спиралата. Благоприятно беше, че Хаосът все още не беше наясно с мисията на Анита. Дори не знаеше, че тя се приближава към него. Тъмните не бяха намерили и самия Вибриращ Възход, който засега добре се прикриваше. Това му даваше шанс да разследва връзката между Мрака и хората-Манас и най-вече ролята на Великия Унищожител. Само спрямо него той нямаше достатъчно защита и трябваше да бъде много, много внимателен. Тъмният можеше да го разкрие чрез мисловното поле на Анита Бел. Затова трябваше да поддържа заблудата, че именно тя се намира в светлините на Один, поне докато истинската мис Бел не се приближеше достатъчно към мястото за връзката им и не навлезеше в падината. В момента тя спеше и колкото и да беше странно, нищо не пречеше на този сън. Нямаше излъчвания и това, което Съвършеният наблюдаваше, беше един съвсем обикновен, отморяващ човешки сън, за първи път от много време насам. В този миг той се сети за нещо. Даже се стресна от тази ненадейна, чудесна мисъл. Не можеше да разбере как никой не се беше замислил преди за тази възможност, дори и той. В този момент, когато нямаше послание от Великите към Кълбото и те явно бяха заети с нещо друго, Вибриращ Възход трябваше да поеме инициативата сам. Време беше да изпрати свое лично, индивидуално послание до Анита, да излъчи някакъв свой сигнал, че е съгласен за осъществяване на срещата и да ш се представи. Това щеше да бъде едно ново, неочаквано развитие, подсказано му от самите хора. Разрешението на проблемите сякаш дойде от само себе си. Тези човеци наистина понякога го учудваха, защото понякога бяха необичайно изобретателни и непредсказуеми в поведението си. Той никога нямаше да се сети да ги повика или да разговаря с тях, ако те самите не бяха тръгнали към него. Докъде ли щяха да стигнат, ако осъзнаеха Цялото и Любовта … Вибриращ Възход се хвана за работа и като използва човешкия начин за комуникация, чрез думи, цифри и звуци, осъществи първото предаване… Остана вън от себе си от щастие. Цял се изпълни с радостни вибрации. Бяха го разбрали. За първи път съзнанието му усети толкова жадуваната позитивна обратна информация. Анита беше наясно със съобщението. Разбираше го. Съгласяваше с него и се радваше. Приятни, заредени с въодушевление вълни, се носеха в пространството и излъчваха взаимното задоволство на две същества от толкова различни светове, свързани по необикновен начин, но същевременно станали близки, защото изпълняваха еднаква задача за общия прогрес. Вибриращ Възход беше намерил пътя към хората и сега всичко зависеше от тяхното сътрудничество и подкрепа. Можеше да им разясни опасността.

26 глава

Повече от четиринадесет часа „Лъчезарни“ се носеше със скорост близка до светлинната по маршрута си след няколко скока в хиперпространството. Внимателно следваше маршрута си, преминавайки от една звездна система в друга и до този момент повече от пет поста отчетоха движението му във възловите точки на състезанието. Заемаше безусловно първото място в унисон с прогнозите на всички галактически коментатори. Неговият екипаж както винаги с лекота избягваше метеоритните потоци в тази система, предугаждаше с невероятна интуитивност местата на зараждане и действие на опасните космически бури на Олеандър. Отстрани изглеждаше сякаш съвсем ненадейно корабът променя направлението си още преди уредите да отчетат завихрянето на светлинните излъчвания на карето от огромни бели джуджета — център на тази странна, но много енергетично наситена галактика. Оттам идваше голяма част от ресурсите на1 Вселената. Системата Олиандър бе претоварена с множество звезди от най-различен вид. Те създаваха толкова мощно светлинно отражение, че въпреки отдалечеността и от първите завоеватели, галактиката беше видяна от роботизираните изстреляни наслуки в Космоса роботи много по-рано от другите, по-близки Галактични купове. По пътя към нея хората бяха открили много светове, но едва когато достигнаха до тази невероятна по мащабите светеща маса, бяха истински възнаградени. Олеандър имаше нвероятен потенцеал от запаси от т.нар. лесно усвоими космически лъчения, които просто се прихващаха от огромни огледала и се трансформираха в по-благоприятната за съществуване на хората система Фар 11. Единственият проблем бяха тези неочаквани и непридвидими изригвания на лъчения. Те довеждаха до завихряния в пространството и пречеха на оживения трафик на транспортни и научно-изследователски кораби. Уредите улавяха предстоящата промяна, но това не винаги беше полезно; ако изригването бе мощно, корабът биваше засмукван още преди да съумее да реагира и системите му на управление блокираха. Едва след няколко дни се появяваше на съвсем неочаквано място без мощностите си, в напълно безпомощно състояние. Спасителен екип трябваше да транспортира хората и да зарежда отново двигаателите. Рядко, но все пак се случваше такива кораби да се натъкнат на някой голям твърд обект и тогава се случваше непоправимото. Лайнерите се взривяваха, а заедно с тях и намиращите се вътре хора. Именно поради тази опасност маршрутът на Формулата минаваше през системата Олеандър. Тя беше изпитание за екипажите на корабите. Пилотите считаха, че са преминали наполовина състезанието, когато оставяха зад себе си тези купища от светлини. Затова сега в командната зала на „Лъчезарни“ имаше радостно оживление. До крайната точка на Олеандър оставаше не повече от половин час, а не се очератваха никакви нови изпитания не се очертаваха. Само Майкъл Фрост все още стоеше на мястото си на капитанския пулт и наблюдаваше показанията на компютърните системи. Погледът му, въпреки успеха, беше необичайно мрачен; капитанът излъчваше непоносимо напрежение и тревожност. Не смееше да даде ухо на разговорите на другите двама пилоти, та камо ли и да ги погледне. Затова когато Ернандо го подкани за сутрешната закуска, той измърмори някакво извинение:

— Да, сега ще дойда, Лопес. Само да чуя още веднъж съобщенията от Алтея. Може да съм пропуснал някоя подробност.

— Роботът ще ги донесе в трапезарията — успокои го втория пилот — Пък и те са ясни, какво толкова могат да предават. Бурите свършиха. Не знам защо, но се чувствуам ужасно изтощен — в гласа на Ернандо пролича отегчение и желание за сън. — Ти нещо не ми харесваш — продължи той — обикновено такива сюблимни моменти те зареждадат с енергия, а сега си направо измъчен.

— Нещо не е наред ли — намеси в разговора Олистър, като чу това. Той изгледаше най-свеж и очевидно никакви лоши предчувствия не измъчваха младото му 28-годишно тяло. 14-часовата вахта почти не се беше отразила на външния му вид. Той с нетърпение очакваше закуската и подготовката за следващите скокове в пространството.

— Не всичко е наред… с изключение на едно — Гласът на Майкъл се промени. Придоби някаква вътрешна твърдост, но същевременно остана тих. — Трябва да ви съобщя нещо много важно… каза накрая той. — Наистина ще е най-добре да отидем в трапезарията. Там ще поговорим. — Превключи управлението на автоматичен режим и без да удостои с поглед някой от приятелите си, тръгна към входа. Олистър и Ернандо го последваха незабавно, озадачени от поведението му. След тях безшумно се понесе един от хуманоидните роботи, осъществяващ връзката с командната зала.

Трапезарията изглеждаше по-осветена от обикновеното. Големият илюминатор отразяваше ярката светлина на купчините от звезди и обстановката беше особенна. Преливащият спектър от лъчения обагряше всяко ъгълче и придаваше на храната странен оттенък. Правеше я прозрачна и неестествено свежа. Изглеждаше мокра, като че е все още с неизасъхнала прясна роса. Човек би си помислил, че роботите току-що са набрали плодовете и зеленчуците от близката градина и са взели млякото от съседната ферма. Илюзията бе пълна, но събуждаше един съвсем истински апетит.

Това обаче загуби всякакво значение, когато Фрост започна да говори. В началото Олистър и Ернандо само стояха неподвижно слушаха, а чиниите им останаха недокоснати под скръстените на брадичките им длани. Очите им още от първия миг започнаха да се избягват и само съсредоточено съзерцаваха някаква неопределена точка в пространството пред тях. Когато влизаха бяха нетърпеливи и буйни, но след това, което чуха, се сковаха. Накрая сякаш само безразличието към всичко им стана свойство. Разбира се остана и тревогата им за Майкъл, въпреки че той им причиняваше тази болка.

— Новините, които ще чуете не са приятни, но за съжаление са абсолютната реалност, — съобщи им капитанът, като дълбоко си пое дъх и решително продължи. Беше станал сух и студен като войник, който трябва да изпълни невроятно сложна задача на каквато и да е било цена:

— Вие добре знаете, — говореше той, — че има неща по-важни от състезанието, по-съществени дори от самите нас, нещо на което е възпитаван всеки пилот на междугалактически лайнер във Вселената. Сега може би е дойшъл моментът, когато трябва да си спомним този закон. Както аз, така и ти Ернандо, и ти Олистър сътрудничим на секретния отдел на службите за сигурност на Обединените светове. Това е неотм енен дълг на всеки екипаж, тъй като няма нищо по-важно от сигурността на човечеството в тази Вселена.

Прекъснаха го. Олистър не издържа на напрежението:

— Но за какво става въпрос всъщност Майкъл, — погледна го остро той. — Говори направо и без заобикалки. Какво общо може да има Формулата със сигурността на Вселената. Всеки от нас съвестно е изпълнявал задължението си да изследва всяка необичайна подбробност при пътуванията в Космоса и да я докладва след края на рейса.

Олистър Винченцо нетърпеливо се раздвижи върху стола си. — Нещата едва ли са толкова сложни. Не мога да разбера за какво са тези увъртвания и патриотични речи.

— Ще ти кажа, — Майкъл беше търпелив и внимателен. Той знаеше за срива, който им предстоеше да преживеят. — Нещата са свързани с падините, в една, от който едва не попаднахме при експеримента си миналия път на път за Алтея. Вие си спомняте мощното гравитационно притегляне, което едва не завлече „Лъчезарни“. Всъщност мястото беше недалеч оттук. В момента не е опасно, защото ние сме на сигурно разстояние, но проблемът е, че лайнерът… — Майкъл се запъна, — че „Лъчезарни“ не може да довърши състезанието. — Разтрепери се. Не значеше ли това присъда за кораба. Щеше ли лайнерът да се върне от това пътешествие невредим, щеше ли някога да броди горд между звездите и да покорява със силата и красотата си хиляди почитатели в необятните светове на човека. Майкъл почувствува как ръката му инстиктивно погали масата пред себе си. Тя беше част от него, от „Лъчезарни“, който все още нищо не подозираше и се носеше уверено по добре познатия му маршрут.

— Ти си луд. Какво значи не може да завърши състезанието. Та ние сме първи. Останалите само дишат отражението на плазмата ни. Оттук нататък не могат да ни настигнат, освен ако не спрем. Това е най-добрият състезателен кораб, гордостта на флотата. — Ернандо беше готов за избухне. Стиснатите му юмруци стояха притиснати към повърхността на масата и всеки миг можеха да се стоварят върху нея с цялата си сила.

Изглеждаше бесен и това състояние се засилваше с всеки изминал миг. Обслужващият робот започна да проявява безпокойство, а хуманоидът объркано сновеше около входа, чудейки се дали да повика обичайната охрана от роботи за такива случаи.

— „Лъчезарни“ ще трябва да се доближи максимално близо до падината. Заповед от Щаба, която … не подлежи на обсъждане. — Гласът на Майкъл отново си беше възвърнал непоколебимата категоричност. Беше напълно твърд и решителен. За първи път капитанът погледна пилотите в очите.

— Няма начин, приятели. Засякохме сигнали за дългогодишни предавания на информация от това място с извънчовешко естество, Напоследък това става с все по-нарастваща сила.

— Но защо, тъкмо ние и то по време на състезанието. — Пилотите бяха изпаднали във вцепенение. Отбраняваха се, но вече доста вяло. — Не може ли това да свърши флотът на военните кръстосвачи, мислеше на глас Олистър. — Защо не пратят роботи. Какво ще стане с нас. — Въпросите се сипеха един върху друг и Майкъл трябваше да изчака известно време, докато настане затишие сред новия порой изригвания, ругатни и гневни удари по близките стени. Беше дал сигнал на роботите да не реагират. Все пак психиката на пилотите на междугалактически лайнери не беше тази на обикновено човешко същество.

— Замесени са множество интереси, за които нямам право да говоря тук, — обясни накрая той. — Разбира се Вие няма да останете на кораба. Рискът е огромен. Никой не се е измънал невредим от привличането на тези образования, въпреки че това не се огласява. Затова мисията е експериментална. "Лъчезарни " е избран поради много лични причини, в които съм намесен случайно аз. За съжаление не мога да говоря и за тях. Освен това, както знаете лайнерът е най-бързият кораб във Вселената. Той е конструиран за светкавично преминаване, проникване и адаптация към неочаквани среди и обстоятелства. Военните кръстосвачи са по-мудни. Те са проектирани за военни действия, а не толкова за проучвателни мисии. В момента „Лъчезарни“ експериментира; той е единственият кораб, на който, са монтирани допълнителни преобразователи на плазменна енергия. Именно те дават възможност за по-голяма мощност, от една страна, а от друга, при явна опасност обвиват целия кораб в гъвкава, еластична пелена от вещество, което го предпазва от почти всички известни външни въздействия.

От отсрещната страна явно настъпваше някакво по-трайно успокоение. Ернандо и Олистър вече примирено слушаха думите му.

— За нас, както разбирам, е отреден транспортният кораб и среща с някой от патрулиращите „Соколи“ — в позата и гласа на Олистър се чувствуваше нескрита ирония. — Евентуалните победители от „Лъчезарни“ дами и господа — ръката му описа красива дъга. — бяха наистина първи, но за съжаление поради непредвидими обстоятелства се върнаха с това малко корабче по обиколен маршрут. В спорта изненадите са нещо обичайно. А сега да ви представим новите победители. За първи път в състезанието за голямата награда на…

— Но какво ще каже Бенджамин, когато „Лъчезарни“ се отклони от маршрута — не можа да понесе излиянията му Ернандо и изрече първото нещо, за което се сети. После продължи с явна печал, защото осъзна, че това в момента имаше най-малко значение — Боже мой, като си помисля, че никой никога няма да разбере истинската причина за тези мъки…Кога тръгваме, командире.

— Вие се оттегляте с транспортния кораб след около час, незабавно ще последва изменение на курса и съобщение до патрулите и базата на Алтея. Аз оставам на „Лъчезарни“. С тези думи Майкъл Фрост решително излезе от трапезарията, последван от изумените си пилоти. Чувстваше се ужасно. Те, на всичко отгоре, се тревожеха за него:

— Това е безумие, самоубийство, трябва да се откажеш, Майкъл, и да дойдеш с нас, — настояваше Ернандо. — Корабът може да остане на автоматично управление, роботите ще предават, докато са в състояние. — Какво ще кажем на Анита. От друга страна никой не може да те задължи. Ти не си професионален военен. Глупаво е да затриваш по този начин таланта си.

— Това е заповед на Адмирала. — Майкъл беше категоричен. — Ернандо, Олистър съжалявам. Обърна се и прегърна двамата, които объркано го следваха по петите. — Може някой ден да се видим отново, — каза им той. — А що се отнася до Анита, аз сам ще и съобщя. — Стресна се, когато произнесе съвсем неволно тези думи, но в същия момент осъзна, че никой не можеше да разбере колко буквално беше изречена тези фраза. Скоро на „Лъчезарни“ щяха да останат само двамата с нея.

Роботите безшумно се въртяха около хората, опитваха се да налучкат емоционалните им настроения и не знаеха какво точно да правят. Всичко изглеждаше толкова нелогично и объркано. Най-смутен беше Майкъл Фрост, защото беше трудно да разпределя силите си в три различни посоки. Но това вече нямаше значение, щеше да се справи, ако разбира се оцелееше. Сега трябваше да се подготви за новия курс на лайнера; след отделянето на транспортния кораб да се срещне и с Анита, за да се опитат да осъществят нова връзка с тези от падината. Те току-що поискаха тази среща и посланието им беше разбрано по недвусмислен начин. Съществото отсреща се беше представило и беше заявило готовноста си за среща и подкрепа. Сигналите му излъчваха светлина и доброжелателност. Може би наистина мисията вече не изглеждаше толкова безумна. Майкъл с мъка си спомни за Алтея, за тълпите почитатели, за сребристите отблясъци на победната купа, която този път така неочаквано му се изплъзваше. Но във Вселената имаше неща по-важни от всичко останало, далеч по-ценни от собствената му човешка личност.

27 глава

Августкото слънце безмилостно сипеше ярките си лъчи по извития път към Тива. Всичко беше нажежено до бяло и безкрайната пустош на пустинята само увеличаваше умората и усещането за тягост. Най — неприятното беше, че модерната климатична инсталация, с която бяха снабдени аеромобилите трябваше да поддържа температура не по-ниска от 30 градуса, защото смъкването под тази граница можеше да предизвика шок при излизането навън. От друга страна, всичко наоколо беше обект на туристически маршрути и затова цялата обстановка беше напълно автентична. Нямаше никакви покрития или защити, нито подземни или въздушни пътища, цяло щастие бяха дори тези аеромобили, които се движеха по една единствена линия, съответствуваща напълно по външния си вид на древен път. Бяха спестили само праха, защото машините се носеха на около метър над земната повърхност и завихрянето от преминаването им не беше достатъчно, за да предизвика пушилка. Спираха трафика само при пясъчни бури, при резки покачвания на температурата или през някои от непрогледните пустинни нощи. Радарите в колите нямаха точни ориентири и можеше да настъпят непредвидими отклонения.

Поради горещините туристическият сезон не беше започнал и движението беше слабо. Само тук там се срещаха по някоя и друга кола, пълни с търсачи на силни усещания, студенти от историческите факултети на различни университети и нетърпеливи учени, които се насочваха към Тива, местонахождението на Луксор и Карнак — истинската цел на повечето любопитни и изследвачи. Древната столица на Египет беше не само средище за изучаване историята на древния свят, но и главен център на повечето школи, занимаващи се с проучване на митологиите на света. Затова тук можеха да се срещнат много магове, предсказатели, хора с необичайни физиологични способности, астролози, отшелници, водещи примитивно съществуване на фона на супер технологиите, които ги заобикаляха. Тива за щастие се беше опазила от участта на знаменитите пирамиди при Гизе, които заминаха преди години за Алтея, за да послужат като поредната атракция на Вавилон. Тогава обаче те предизвикаха такъв интерес с чудесата, които разкриха при транспортирането си, че учените, занимаващи се с религиите на древния свят, получиха материал за години наперд задълбочена и упорита работа. Рязко се увеличи потокът от туристи към Тива, но най-доброто беше, че вече на никой не му хрумваше да размества нещо в древния Египет, защото явленията, наблюдаващи се в пирамидите, се забелязваха по странни начини и в храмовете на Слънцето. Те бяха съпоставими по време и по редица други белези. Случаваха се едновременно и на Алтея, и на Земята — в Тива, което караше учените да предполагат, че между тези твърде различни като предназначение и като време на изграждане исторически обекти има някаква неясна, но силна връзка. Древноста криеше още загадки, които въпреки невероятните технологии на новото време не бяха достъпни за съвременните хора. Така например в различно време и на Земята, и на Алтея се проявяваха едни и същи явления. Събуждаха се сцени от миналото, оживяваха исторически образи и събития и нищо не можеше да ги изличи, скрие или повлияе. Те присъстваха толкова дълго, колкото беше нужно и след това изчезваха също толкова мистериозно. Затова беше голям късмет да попаднеш в Тива или в Музея на Вавилон, когато незнайно защо се появяваха картините от безплътни, но неизличими, напълно достоверни исторически видения. Тези любопитни подробности обаче съвсем не вълнуваха мисълта на странния пасажер от „Стар — 3“, който сега пътуваше към Тива. Той твърде добре познаваше както природната обстановка край древния град, така и всички подробности около историческата му съдба. Сега, когато всеки момента на хоризонта щяха да се покажат постройките на Тива, той си мислеше единствено за Меслин. Дали беше получил съобщението му от Космодрума и сега го чакаше. Беше ли добре със здравето и дали щеше да му помогне.

Аеромобилът някак задъхано извървя последните няколко десетки метра до стоянката си в покрайнините на Тива и спря уморено край заведенията, които посрещаха първите посетители на града. От колата се заизнизваха изтощени от жегата пътници. Някои от тях влизаха направо на сянка, за да утолят жаждата си, а други, явно по-нетърпеливи, намираха таксита, които ги откарваха до хотела или до института им. Сред тях беше и Нуту. Той бързо се настани в най-близкото такси и сухо ориентира шьофьора за желанието си:

— Кварталът на маговете, — каза той. — Като стигнем ще Ви покажа откъде да минете.

— Там не е съвсем безопасно и затова ще ви струва повечко, сър, — заувърта шофьорът. — Особенно ако навлезем навътре.

Но Нуту нямаше време за обяснения.

— Не се притеснявай, ще получиш каквото искаш, — успокои го бързо той. Беше убедителен с парите в ръката си — Освен това, аз доста добре познавам това място, защото съм живял там. Всичко, което се чува за него са само измислици и туристическа реклама.

— Дано да е както казвате, сър — съгласи се неуверено шьофьорът и издигна аеромобила по пистата, която щеше да го отведе до квартала на маговете. — Понякога там изчезват и хора и машини. Случават се и други невероятни неща, затова ние, местните, не обичаме много това място. Туристите ходят там рядко, освен ако нямат някоя много сериозна причина. Хората предпочитат храмовете, а когато им трябва нещо мистично отиват при предсказателите, асторолозите или отшелниците. Те са по-безобидни и нямат нищо общо с тези тук… — Човекът бъбреше ли бъбреше, може би просто ппрофесионален навик, а може би за да се успокоява, а Нуту търпеливо се съгласяваше с всичко. Прие на драго сърце и предупрежденията. Според шофьорът мястото се е изменило много от времето, когато пасажерът му е живял тук; Нуту отрече почти шеговито, че самият той е магьосник, споделяйки че наистина важни неща са го накарали да се върне отново в Тива. През това време аеромобилът стигна до първите къщи на магьосническото обиталище.

Нуту позна старите улици, по които беше вървял хиляди пъти, когато отиваше да посети Меслин. Всъщност той не беше живял тук и го каза само, за да успокои шьофьора. Но това нямаше значение, защото познаваше квартала като свой дом. Въобще не се беше променил. Дори миризмите си бяха същите; цветовете на къщите преливаха в същите ярки тонове както преди, а отразените слънчевите лъчи все така неотразимо се размесваха върху претъпканите със странни съоръжения покриви. Магьосниците наистина бяха доста консервативен народ.

— Тук ще трява да слезем на долното ниво и след това да поемем надясно, — каза Нуту на шофьора. — По-нататък ще изминем още съвсем малко разстояние и веднага спираме след първия десен завой.

— Добре, сър, дано и да се върна също толкова спокойно. Досега всичко е наред, но преди няколко години трябваше да идвам тук, за да докарам някакъв луд турист. Тогава макар че нищо не ми се случи, изживях доста уплаха при вида на тези хора. Човек никога не знае.

Нуту чак се развесели. Магьосниците, макар и странни, бяха абсолютно безобидни и човекът напразно се притесняваше. — Няма да имаш проблеми, — потупа го той по рамото, като му посочи пътя за връщане. — От мястото, където ще сляза, има улей за по-високо ниво. То директно ще те изведе в другия край на квартала. Връзката е права, без отклонения. Лесно е и напълно безопасно.

От прозореца вече се виждаше къщата на Меслин. Входът беше след завоя. Нуту потръпна от вълнение, защото често, когато магът очакваше гости, излизаше пред вратата и се разполагаше пред входа на ярко оранжевата си сферична къща.

Колата плавно зави и спря така, както искаше Нуту. Никой обаче не го чакаше. Меслин не стоеше на обичайното си място, но пък вратата беше отворена и сякаш го подканяше да влиза. Затова Нуту бързо взе багажа си, каза още няколко успокоителни думи на шьофьора и забързано потъна зад светещата врата. Очевидно някаква неотложна работа беше задържала магьосника вътре. По-важното обаче беше, че знае за неговото пристигане и го очаква; за това говореха познатите звуци, които се чуваха от вътрешността на сградата. Нуту премина внимателно през загражденията, като избираше по пътя си само кръговите и триъгълни изображения и внимателно избягваше четириъгълните и правоъгълни форми. Влезе вътре. Най-голяма предпазливост проявяваше при продълговатите подобни на цилиндри издатини, появяващи се в следствие от изпълнението на един много рядък закрилящ ритуал. Така те пазеха добре дома. Когато най-накрая прекоси залата, той се озова точно във вътрешността на къщата, където имаше нещо като фоайе, трапезария и малка кухня. Нагоре пък, по-стълбите, бяха разположени жилищните помещения; а надолу се намираше лабораторията на Меслин, която заемаше цялото пространство под двата етажа и представляваше голяма зала, изпълнена с най-различни предмети, необходими за работата му. Нуту заслиза надолу и шумът, който привлече вниманието му още на входа, осезателно се засили. След миг и стълбите свършваха пред заграждения от типа на тези, които бяха горе, а след тях се виждаше цялата лаборатория, обляна от меката слънчева светлина. Тя непрекъснато нахлуваше от страничните полегати прозорци, които обграждаха по цялото протежение кръга между земята отвън и първия етаж. Така стъклата образуваха една голяма окръжност от светлина, която вкарваше постоянно слънчевите лъчи навътре. Те бяха жизнено необходими на Меслин и като енергия, и като важна част за изпълнението на множествто различни ритуални действия. По тази причина светлината в помещението никога не секваше, ярко осветено от самото Слънце през деня и от излъчванията на акумулаторите през нощта. Лъчите бяха съществен защитен фактор, особенно през тъмните нощи и затова никой Бял маг от рода на Меслин не си позволяваше да остане дори за малко без живителната им сила — те бяха синове на светлината. Разбира се, имаше и друга категория магове, които по точно обратен начин живееха в кубични къщи; специални поглъщатели на слънчевата светлина изолираха помещенията им от всякакъв източник на лъчения, като самите те се криеха през деня. Но те бяха от съвсем друга категория и Нуту не искаше да има нищо общо с тях. Потърси с поглед Меслин и с радост го откри зад компютъра, който предаваше последните сведения за промените в Слънчевата система и за по-съществените изменения в Млечният път. Ред чакаше Вселенската прогноза.

Меслин, разбира се знаеше, че Нуту вече е долу; наблюдаваше го как слиза, без обаче да стане от мястото си. Беше особняк и рядко даваше воля на емоциите си, затова сега стоеше безмълвно и само очите му издаваха нетърпението и радостта от срещата. Чакаше Нуту сам да дойде при него и насмешливото му изражение създаваше впечатлението, че са се разделили едва преди час.

— От доста време знам, че тези дни, ще имам необичайно и много важно посещение от стар познат, но колкото и да мислех кой ще е той, не предположих, че точно ти ще се върнеш да видиш отречения си учител, — подхилваше се той. — Затова известието ти ме изненада. — Меслин стана от мястото си, за да го прегърне. Дрехите му, съставени от всички цветове на дъгата, просветнаха под ярката светлина, придавайки му необичайно чувство за движение, несъответствуващо на напредналата възраст.

— Самият аз съм изненадан учителю, — мърмореше смутено Нуту, докато Меслин го оглеждаше и потупваше по раменете.

— Знам, знам само важната причина, която почувствах, те е довела тук, а желанието да видиш учителят ти. Трябва да ми разкажеш.

— Наистина поводът е важен, пък и твърде странен. Мисля, че е като едно време.

Нуту усети как Меслин едва доловимо смръщи вежди, но след това продължи сякаш не го е чул.

— Наистина ли, — усъмни се той. — После ще ми обясниш, — махна с ръка магът. — А сега трябва да си починеш, да се видим, отсъствал си толкова много време от родината. Всъщност изглеждаш добре, но някак малко угрижен и изморен. — магът го забута настойчиво към един от столовете. — Седни, разполагай се. Може би искаш да пийнеш нещо. Сега ще се разпоредя, — бъбреше уж безгрижно той. — Роботите ще отнесат багажа ти и ще донесат закуски, от най-добрите, по-специалните ми рецепти, — усмихна се той игриво.

— Не знаех дали ще те намеря. Притеснявах се през целия път. Нали, исках да скъсам с миналото и не поддържахме връзка. Опасявах се, че пътуването можеше да е напразно и само щеше да върне спомените.

— Човек не може никога да скъса с миналото и със спомените си, — прекъсна го магът, — рано или късно животът пак ще го намери. Това е част от Големия Път на духа, който не може да се прекъсне. Ти добре знаеш това, въпрос на време. Беше част от обучението ти, ако си спомняш. Всъщност ти не беше лош ученик, — заклати поучително пръстът си Меслин, — но за съжаление не повярва в себе си и не завърши всички фази. Може би някой друг път — в тона на мага пролича носталгия. — Твоят случай беше най-трудният в живота ми…

— Да, ти вложи много сили и всичките си знания за преобразуването ми тогава, а след това доста време за образованието ми, но аз никога не можах да се отърся докрай. Във Вавилон се чувствувам по-спокоен, пък и след катастрофата …

Меслин внезапно го прекъсна. Изглежда се притесняваше от навлизането в спомените; напитките вече бяха донесени и можеха да поговорят.

— Спомена, че и сега е като преди, — рече магьосникът. Какво точно искаше да ми кажеш. Ако наистина е така, не знам дали ще е по-силите ми да ти помогна. Годините ми станаха много. Може би грешиш, тъй като тези неща рядко се повтарят в един и същи живот. Противоречи на закона.

— Но ти сам току-що каза, че миналото винаги се завръща и предназначението продължава, — възрази Нуту.

— Да, така е, но никога не е съвсем същото. А и толкова бързо.

— Не е свързано пряко с мен… Има една жена, Анита Бел, която идваше в приказния град. Има малка племеница и заради нея постепенно станахме близки. Един ден тя ми разказа, че има някакви странни сънища, за които не знае откъде идват и които не се поддават на психиче ския контрол. Дори ми описа някои от тях.

— Анита Бел, Анита Бел, това име ми е познато, — промърмори Меслин, ала не можеше да си припомни точно.

— Вероятно да, известна е. Професор по история, която има собствена теория за еволюцията на човешкото общество.

— Близка е с нашите учения, нали. — Лицето на Меслин изведнъж се проясни. — Спомних си, — извика той. — Отнасяше се до индивидуалните мисловни полета, говореше се за развитието на менталния свят, който науката отрича.

— Точно така, учителю. Та сънищата и са исторически и то съвсем автентични, защото в тях всичко е такова, каквото е било в далечното минало — Колумб, Александър, Вацлав, създаването на ОВОС, дори школата на Шуковски и което е най-интересно проповедта на Христос пред храма.

— Но той е от Великите. — възкликна на глас Меслин. Беше необичайно възбуден и дори Нуту го изгледа твърде учудено, защото не разбра какво точно искаше да му каже Меслин. Но магът в същия момент се овладя, погледна го изпитателно и нетърпеливо го подкани да продължава.

— Най-впечатляващото обаче в тази история е, — мина бързо по същество Нуту, — че в последствие се оказа, че проф. Бел не сънува и тези сънища са излъчвания, послания с нечовешки произход, идващи от падините, които напоследък се появяват в края на Вселената и които удивително ми напомниха за тунелите между световете в Спиралата. Виждал съм ги в кристала като малък. И ти също. Месин вече въобще не можеше да прикрива възбудата си. Станал от мястото, започна да се разхождаше нервно напред назад като си мърмореше нещо под носа:

— Нима е възможно, нима е възможно това да се окаже истина.

А Нуту почувства, че трябва да продължи:

— И при мен беше така, учителю. Спомняш си как аз виждах неща от други светове, как те ме бяха обсебили. А има и още нещо. Силите за сигурност също се интересуват усилено от Анита Бел. Може би подозират нещо, прихванали са сигналите. Подобно е положението и при Галакси Енерджи, знаеш я енергийната компания. Хората от нея също искат да се възползват от ситуацията и дори изпозват с непозволени средства затова.

Меслин обаче явно не го чуваше.

— Това е послание Нуту, послание, не е същото като при теб. Нещо по-сериозно е. Много, много по-сериозно. Послание от Великите…

— Но Военните подозират, че тя не човек, точно като мен.

— Но, не е така, те грешат. — Меслин мислеше усърдно, изключително напреганато. — Тук е налице нещо много по-голямо.

— По-голямо.

Да, това е послание от Великите, сънят с Христос го отвърждава. Има едно предсказание, което ти разбира се не знаеш, и затова не си наясно, но сред нас то е широко известно още отпреди космичната епоха. Жена ще отиде в края на Вселената, за да покаже пътя на другите нагоре към светлината.

— Да, да, точно така е. Вероятно е вярно. — Нуту почти извика. — Тя отива там, наистина има такова намерение. Анита Бел има един приятел, сигурно си чувал и за него — Майкъл Фрост, голямият пилот с необичайни способности и невероятна интуиция. Тя вероятно сега е с него и заедно пътуват към падината. Така тя смята, че ще разбере смисъла на сънищата и тайната на съдбата на човечеството.

Магът го погледна укорително.

— Боже мой, Нуту, трябваше да започнеш с това. Кога мислиш, че са тръгнали.

— Преди два дена, когато започна Форулата. Вече сигурно са пред падината.

— Ще закъснеем, трябваше да почна по-рано, — завайка се Меслин, щом чу последните думи. Още по-развълнуван се насочи към светлинната си сфера. Едва сега Нуту видя, че тя работеше. Беше един огромен планински кристал с диаметър метър и осемдесет и се предаваше по наследство в определени фамилии от магическото съсловие, бидейки главен атрибут на братята на светлината. Застанал в центъра на залата громният монолит, ако беше открит, привличаше във себе си като във фокус слънчевите лъчи от кръглия таван. Когато те достигнеха определена наситеност, винаги започваше да издава своя специфичен жужащ шум. Тогава вътре в него се завихряха странни трансформации, които след 72 часа позволяваха на мага да проследи тенденциите на бъдещето и дори да се докосне до замисъла на творението.

Меслин го беше подготвир за концентрация още преди три дни, което още по-недвусмислено подсказваше на Нуту, че той е знаел за посещението му от Алтея още преди ученикът му да реши това. Убеден е бил в сериозността неговото начинание.

— Аз наистина започнах още в сряда, — обясни той, — но ще трябват още 12 часа, за да може кристалът да завърши натрупването на необходимите светлинни концентрации. И едва тогава ще видим пътя през тунелите на пространството, а Анита Бел си е човек, така че не се тревожи, случаят не е същият, но много добре направи, че дойде.

— Но и Антима, онази същата, която преди време братята отлъчиха от обществото, видя сили чужди на човека около Анита Бел и ме предупреди за грозяща ме опасност. Учението твърди, че няма нищо случайно и затова срещата ми с тази жена едва ли е безпричинна.

— Не е случайна, разбира се, — махна с ръка разсеяно Меслин, сякаш въобще не си заслужаваше да спори по този въпрос, — но нещата са много по-сериозни и различни. Дори аз не мога да ти кажа за какво точно става дума. Ще видим в кристала, но знам едно, че опасност има и че тя е за всички нас.

— Имаш пред вид чужда намеса.

— Да, Стихията е. Тя ще се опита да нахлуе във Вселената и това се предвиждаше отдавна, но не знаем как ще го стори. Напоследък в братството имаме много доказателства, че нещо грандиозно става във Вселената, че има настъпление на силите на обратната страна. Отражението е намерило съмишленици в света ни, но не знаем къде са и как ще ги използват. Те са както обикновени хора, така и Унищожителните Манас.

— Знам къде са, — Нуту го погледна тържествуващо, защото можеше да се изяви сам. — Когато отвлякоха мъжа, който искаше да съобщи данните за Анита Бел на военните, — заразказва джуджето, — аз почувствах един Унищожител. Намираше се сред похитителите и беше дете.

— Дете, — Меслин чак не повярва, — защо дете.

— Просто не беше пораснъл още, а явно им е трябвал, затова са избързали, но по-важното е друго. Заедно с него усетих друг, много по-голям и много по-необичайно могъщ Унижожител. Предаваше от Черните криле в Один.

— Черните криле в Один, сигурен ли си, — попита смръщен магът. — Ще трябва до го предам веднага до братството и затова съм длъжен да го знам със 100 процента сигурност.

— Да, абсолютно съм убеден, — повтори Нуту, гласът му издаваше вътрешна убеденост, излъчването му беше толкова необичайно горещо, че не можеше и да става въпрос за грешка. — Бяха на Один и имаше още един от тях.

— Значи наистина са се активизирали. — Меслин окончателно се разстрои. — А казваш, че имат и съмишленици сред хората, преди малко спомена нещо за някакви си…

— Да, за Галакси Енерджи, базата на Один е тяхна. Възможно е Анита Бел да е като тях, макар от някаква трета или кой знае каква друга групировка, която също се опитва да се добере до енергията в падините.

— Не тя нито е Манас, нито работи за някого. Грешиш, — отрече без колебание учителят, — но си прав, че тя може да се окаже връзка с другите по-възвишени същества и благодетелните Манаси, които ще ни помогнат.

— Тя знае ли затова, — попита Нуту, доста озадачен, защото нищо в поведението на Анита не потвърждаваше това преположение.

— Не, за съжаление тя няма никаква представа за мисията си. Дори не знае, че Отгоре, — и Меслин показа с благововоление небето — се опитват да влязат във връзка с нея, точно за да предупреди останалите, т.е. нас за огромната опасност над света. Избрали са нея, защото на пръв поглед е подходяща. Нейният начин на мислене е сроден на нашия, магьосническия, а и на техния, тя всъщност предчувства краха. Освен това е сред висините на ОВОС, успяла е да ги убеди в неща, които ние не можахме за хилядолетия… да не говорим, че и съответства на Предсказанието и това е съдбата и. Всъщност борбата ще е много тежка.

— И ще е срещу моя свят, нали. — Нуту беше помръкнал.

— Да, частично е така и ти отдавна знаеше това. Трябваше да си го приел. — Меслин го гледаше с нескрито съжаление.

— Значи опасността е другаде и Анита Бел не е като мен, а точно обратното, тя е една от вас и тревогите ми са били напразни, — продължаваше да разсъждава Нуту. — Мисля, че е точно така. Ще видим в кристала. Не забравяй, че и ти си от нас, макар и роден от долната страна, ти не принадлежиш на Стихията. Затова приеми Анита Фалкон Бел като съюзник, неслучайно появил се точно при теб. Подчини се и на символа и на съдбата си, защото и без друго ти отдавна си човек, за разлика от останалите си събратя, които още доста ще трябва да чакат придобиване на менталност. — Меслин не знаеше какво да каже още. Чувстваше, че Нуту е объркан и подтиснат, но не трябваше да му дава възможност да изпадне в отчаяние. Той все пак беше Манас; негов ученик и можеше да бъде изключително полезен.

— А сега ни предстои много отговорна работа, — поде бодро магът и избута Нуту от стола. — Нямаме време за самосъжаления, приятелю. Ела при хуманоидите. Ще ми разкажеш всичко пак и то в най-големи подробности, а след това ще погледнем и информациите от Централната банка, както и ще предадем съобщението ти.

— Това означава, че почивката май се отлага — не без съжаление вметна Нуту, взе си още една сладка от масата и стана. Опитваше се да се разсее. От една страна беше облекчен, че нещата се оказаха други, но пък от друга отново попадна сред сложни обстоятелства и вече съвсем не знаеше, откъде щеше да се появи опасността. Предугаждаше, че както едно време отговорът щеше да се окаже в кристала. Спомни си и за лъчезарната бяла светлина, която се появи тогава. Трябваше да изчака. А и Меслин настояваше за това.

— Прав си, за почивка не остана време, — съгласи се учителят. — Е, може да си отделиш най-много два часа, но и не ми казвай, че особенно си се изморил на „Стар — 3“. Прекалено е луксозен, за да се случи нещо такова на пътниците му, — усмихна се той. — Пък и страшните ти притеснения няма да се оправят със сън, а с работа.

Прав беше и Нуту трябваше да събуди Манаса в себе си, трябваше да се концентрира.

— Не е от пътуването през Космаса. Отвикнал съм от Слънцето, но ще се оправя, — извини се той и отпи последната глътка от елексира на Меслин, след което тръгна вече съвсем бодър към компютрите в другия ъгъл на помещението. Знаеше, че е длъжен да действа.

В това време роботите вече се бяха подготвили за записване и обработка на данните. Нуту можеше да започне подробното си изложение. Кристалът щеше да бъде готов след по-малко от 12 часа.

28 глава

На Алтея много хора бяха обезпокоени от последните събития и то не само сред представителите на „Формула — 1“. Редица други организации също с огромен интерес следяха ситуацията на Космодрума и в системата Олеандър. Някои от тях дори бяха жизнено заинтересовани от развръзката там. Сред тях беше и Военният отдел, който се занимаваше с Анита Бел. Напоследък се бяха изправили пред много труден проблем не само поради естеството на загадката, но и в следствие на противоречивите данни, които бяха събрали напоследък. Офицерите нямаха ясна концепция по въпроса; както никога досега не работеха по определен план и по ясна задача, съществуваше повсеместно объркване и неяснота. Опитваха се да разрешат проблема, като включиха допълнителни сили по разясняване на случая и по обработката на данните. Плътно натовариха информационните системи, струпаха огромни междугалактични поделения в района на падината, изолираха района и проучиха почти всички подобни кътчета на Вселената. Събираха се сведения на всички нива, преглеждаха се стотици стари дела, под подозрения бяха поставени много галактически обединения с политически и стопански функции и най-вече Галакси Енерджи. Проверяваха се всички сведения за непознати и тайнствени обекти във Вселената още от началото на космическата ера, та дори и от преди това. Бяха привлечени дори Манасите и феномените. Работата се разгърна в много и различни направления и въпреки че всички екипи работеха всеотдайно, водени както никога досега от мисълта, че е заплашена цялата система за сигурност на човечеството, резултат нямаше. Нещата се развиваха по необясним начин, за който нямаха никакво понятие и изработени модели на противодействие.

Точно върху това размишляваха двамата военни, чакащи на входа на административния център на Космодрума. В ръцете на единия от тя беше цялата налична информация по случая — Анита Бел, както и последните, получени преди два дена, данни от Попивателните1 на Харисън Стоун.

Те обаче силно противоречаха на информацията, получавана от Фрост. Но експертите не смятаха, че са фалшиви. Това се потвърдаваше и от анализа върху паметта на Антонио, който показваше, че мислите му са отчели само корекност при разговорите му с Харисън Стоун. Следователно дедективът беше казвал истината. По-същия начин Детекторът категорично гарантираше и информацията от Попивателните — Фрост и Анита Бел бяха искрени и убедени в намеренията си. След това на борда на Лъчезарни Майкъл също не изглеждаше обезпокоен, както щеше да бъде, ако лъжеше за постъпките си, пък и проф. Бел не беше открита на лайнера. И все пак капитанът не беше съобщавал нищо на шефовете си за разговорите си с приятелката си, които откриха по-късно в Попивателните. Така се получаваше абсурдното положение, че няколко източника даваха достоверна, но взаимнопротиворечива информация. Тревожното беше друго. От Анита нямаше и следа. Очевидно тя беше отвлечена от хора, които са се представяли за военни. Непонятен беше и фактът, че записите от видеозора в момента на отвличането я представяха съвършенно спокойна, сякаш очакваща подобно посещение. Тя без никакви уговорки тръгва с тези лица, маскирани като истински представители на отдела, дори не иска потвърждение от ръководството на ОВОС. Държи се така сякаш няма общогалакически имунитет, а сбогуването с приятеля и е без значение за нея. Психолозите дори откриха при внимателния анализ на лицето и известна доза задоволство. С една дума нямаше вид на човек, на когото са объркали плановете, а напротив. Ситуацията беше твърде объркана. Затова най-необходимо беше да открият тези, които бяха наели и отвлекли Стоун. Предполагаха, че са Галакси Енерджи, защото отдавна ги подозираха, пък и когато ги споменаваха пред Антонио, реакциите му бяха положителни. Но най-труден се оказа въпросът с произхода на Анита Бел, защото всичко, с изключение на поведението и странните и спокойствие при арестуването и потвърждаваше човешкото и естество. Съмнения предизвикваше и Майкъл Фрост. А връх на всичко беше моментното спиране на излъчванията от падината точно, когато лайнерът се отправи по маршрута си, а преди това те се бяха пренасочили именно към него. Пълна бъркотия.

Сега двамата военни обзети напълно от тези мисли, очакваха всеки момент да получат достъп до третия етаж. Беше дошло време да посветят Хойлекер в качеството му на главен мениджър на Формулата в плановете на Правителството и на Генералният щаб относно елитния му лайнер. Разбира се, знаеха; на него никак нямаше да му се понрави новината, че „Лъчезарни“ може да потъне безвъзвратно в неизследваната бездна на падината, но нямаше какво да се прави, лайнерът можеше много да им помогне.

Пред вратата вече ги очакваше РЕМ-ът му, а самият мениджър щеше да пристигне всеки момент. Охраната минута по-рано решително се беше разправила с представителите на масовото осведомяване и те просто се бяха изпарили. Имаха завидното умение да разбират кога могат да се докопат до нещо и кога присъствието им е неудобно. Разбира се те щяха да дебнат, в момента, когато напрежението спаднеше, щяха да налетят отново с пресни сили и с нови идеи. Сега обаче пътят към деловата работа беше разчистен и Бенджамин можеше да заповяда. Той беше точен и секунда по-късно вече се ръкуваше с гостите си. — Надявам се да ме извините за закъснението, — притесни се той още щом ги видя на входа, — но ситуацията както знаете е много напрегната. — Покани ги в кабинета си и сам зая огромния си луксозен стол. Беше разположен пред огромна триизмерна крата на обитаемата Вселена, върху която със сребърни улеи — нишки беше очертан маршрутът на Формулата. В момента те светеха и очертаваха с мигащи точки местата, където се намираха отделните кораби. Червената сфера пък, в сектор на Олеандър, показваше „Лъчезарни“, който кой знае защо бавно променяше координатите си и излизаше от така ярко начертаното поле на звездната карта. Виждаше се как лайнерът решително поема нов курс и как съвсем скоро нямаше да може да се следи маршрута му върху стената — Кълбо. Вместо Лъчезарни щеше да остане само черната бездна на Космоса.

Бенджамин проследи погледите на двамата мъже и разбра интереса им. Те също гледаха стената зад него и движението на „Лъчезарни“ върху нея. — Както сами виждате, — започна той, — проблемът е сериозен и засега неконтрулируем. — Лъчезарни съзнателно се отклонява от курса и нищо не може да го спре, освен, разбира се, вашите кръстосвачи. Аз едва ли ще мога да ви дам някаква съществена информация. Но все пак ще ви кажа всичко, което знаем дотук. — Не получи отрицателен отговор и затова продължи. — Съвсем неочаквано преди час и двадесет минути ни докладваха информация от „Сивия орел“ — и Бенджамин показа движението му върху картата, — че е получил сигнал за бедствие от евакуиралия се вече екипаж на Лъчезарни. В момента той се намира ето тук. Ето тази миниатюрна червена точица. Със самия лайнер обаче няма свръзка. Никой не отговаря на повикванията, въпреки че на борда му би трявало да има хуманоиди, а може би и хора. Ендновременно с това — което е най-тревожно, — планетарните ни съоръжения не отчитат данни за нарушение в механиката и целостта му. Също така установихме, че компютърните системи, които поемат управлението му при напускането на хората са били напълно блокирани. Направихме си извода, че лайнерът е минал на ръчно управление, което е пък по силите само на човек или на хуманоид. За съжаление всички мълчат, а все още не знаем колко хора и хуманоида са се прехвърлили на спасителния кораб. Не ни е известно дали има останали на кораба, които също по някаква причина са изключени, елиминирани или съзнателно им е забранена връзка.

В този момент от обясненията си Бенджамин забеляза, че военните го слушаха по скоро от уважение, отколкото като необходимост; явно са мислели, че знае повече. Той спря и смутено смутолеви:

— Но навярно това вече ви е известно, господа, въпреки че в началото останах с впечатлението, че ви интересува. — Да, това е важно за нас, — съгласи се единият от военните, — но ние също получихме тази информация. Нещо повече, ние вече я очаквахме, — заяви младият мъж като погледна косо главния мениджър. Той пък от учудване дори не реагира в първия момент. — Какво, какво говорите, — заекна Бенджамин секунди по-късно. — Как така очаквали. — Той почувствува как го обхваща огромно вътрешно напрежение. Стомахът му безнадежно се сви, топли вълни заляха цялото му същество. Усети се като като мишка в капан, която разиграват. — Г-н Холекер, — продължи военният, като прецени че мъжът вече може да възприема. — Проблемът, както виждате е много по-сериозен, отколкото вие си мислихте и затова ви оставихме да говорите, за да видим какво знаете. Нещата обаче са по-важни и засягат цялата Междугалактическата сигурност, поради което ние сме тук сега. — И какво мога да ви помогна, — уморено разтвори ръцете си главният мениджър на Формулата. — Явно вие знаете повече от мен. — Отпи голяма глътка от освежаващия сок на масата. — Да, ние знаем повече от вас, но вашите хора са тези, които познават по-добре от всеки друг системите на „Лъчезарни“. Затова именно те сега са ни много необходими. Вашите оператори най-качествено могат да осъществяват връзка с него, защото той — военният леко се запъна. — Г-н Холекер, Лъчезарни ще трябва да се приближи с изследователска цел да новообразуванието … — И затова екипажът е напуснал. — Бенджамин разбра само за миг истината. Почувствува как отново се изпотява и как светът започва бързо да се стеснява около него. Стана му необичайно горещо. Пред очите му се завъртяха лицата на Управителния съвет, на колеги, на спонсори и всичко се обърка в една голяма каша. Видя как обслужващият робот се втурна с голяма чаша вода в ръка като същевременно алармираше и медицинската служба. Тя обаче не се наложи да пристига. Поел глътка течност, главният мениджър дойде на себе си и продължи. Беше длъжен да разбере всичко, защото беше сигурен, че Лъчезарни ще загине. — Но лайнерът струва трилиони долари, — не разбираше той. — В него има огромно количество нови неизпробвани още разработки. Нима ще ги хвърлите просто ей така, на вятъра. — Именно затова Г--н Хойлекер, именно затова, — беше категоричен военният. — Лъчезарни е най-съвършеното творение на човешката мисъл. Само той евентуално би могъл да устои на близостта до падината, която напоследък се оказа опасна. Корабът вече го доказа веднъж, когато се измъкна от подобна ситуация. Беше експримент и други лайнери при същите условия нямаше да се справят. Но той успя. Затова избрахме него — и офицерът посочи материала пред себе си. — Освен това Лъчезарни се управлява от един от най-добрите пилоти в четирите свята — Майкъл Фрост, — намеси се вторият мъж, който до този момент само слушаше разговора. — Вие добре знаете, — подчерта той, — че всички ваши пилоти са членове на нашия Военен съюз и са длъжни да ни сътрудничат.

— Да, да знам, — клатеше глава Холекер, разбираше всичко, но все пак усещаше, че нещо не е наред. Чувстваше го с цялата си същност. Миг по-късно скочи. — Но Фрост не е на кораба, — извика той. — Там положително няма никой, поне според нас и „Лъчезарни“ е вероятно празен и … следователно загубен. Вие сте го оставили сам срущу произвола на съдбата. — Хойлекер изпъшка още веднъж при тази мисъл и само предизвика нова защитна реакция на роботите си. Трябваше да им направи знак да не се месят повече, та дори и да умира. Отстрани ги.

— Не, не е така, — военните го гледаха съчувствено. — Майкъл Фрост е единственият човек на борда. Това е информация, която никой не знае и която искахме да ви съобщим. Той не е напуснал лайнера и точно затова сме при Вас. — Продължи след като за пореден път оцени, че Бенджамин е понесъл удара — най-добрият му пилот заедно с кораба си е пред бездната. — Боже мой, — мислеше си той, — какво ли още трябва да издържа през този най-ужасен ден в живота ми. Хойлекер отпи и последните глътки от чашата си и решен на всичко съобщи:

— Вече съм готов да чуя и най-лошите вести, защото както виждам има още, — гласът му беше станал равномерен и точен. — Какво точно искате от мен. — Добре, — съгласиха се също толкова спокойно отсреща. — Майкъл Фрост още отпреди две години изпълнява задача във връзка с новопояващи се напоследък падини, една от които е въпросната точка след системата Алистър. Вие още не знаете, но тези новоборазования вече заплашват самото съществуване на човека като засмукват част от космическото гравитационно пространство, а ние нямаме никаква позитивна информация за произхода, състава и целта на появата им. Притежаваме единствено данни за приятелката на Майкъл Фрост — проф. Анита Фалкон Бел, която както си спомняте, Г-н Хойлекер, търсихме на борда на Лъчезарни точно преди старта. За нея имаме подозрения, че е с Нечовешки произход, въпреки отрицателните резултати на направените досега анализи.

Въпреки решимостта си да бъде спокоен, Бенджамин отново не издържа. Гледаше ги смаяно, защото това наистина беше върхът — сега пък някакви други странни същества, не-хора и то на неговия кораб, на най-добрия му лайнер. Може би сънуваше или полудяваше. — Да, но нея я нямаше на кораба, — сети се той, в опита си да отхвърли и тези кошмарни твърдения. — Доколкото разбрах. Разбира се неволно…тя не беше там. — Стресна се, осъзна, че беше казал нещо неумесно. Никой не го беше информирал за това официално и той не трябваше да си дава вид, че знае. Понижи тона си и погледна виновно военните. Какво ли щяха да направят сега, помисли си той. Те обаче въобще не реагираха. Дори изчакваха да продължи:

— Та доколкото неволно разбрах, — коригира се Бенджамин, — тя е изчезнала и никой не знае къде е. — Има нещо такова. — Военните продължаваха да го гледат безучастно. Искаха от него просто сътрудничество — Предполагаме, — поясниха те, — че тя или е отвлечена от някоя трета организация, замесена в играта, или е на брода на „Лъчезарни“, попаднала и прикриваща се там по неизвестен за нас начин. Трябва да знаете, че Майкъл Фрост беше много удобен за изпълнението на тази задача, първо защото е „привлечен“ член на военната организация и командир на „Лъчезарни“, второ защото имаше интимна връзка с Анита Фалкон Бел. Още преди две години му поискахме съдействие, като разчитахме на войнската му чест. Сега обаче смятаме, че емоционалните връзки му пречат да бъде напълно лоялен към нас. Разбира се, не изключваме и някакви други причини. Предполагаме, че поведението му може да бъде наложено или пък да е инспирирано от нещо специално. Така или иначе, Г-н Холекер, не сме сигурни в реакциите му и затова ви молим за съдействие. Той също може да бъде под странни влияния. Затова искаме да говорим с операторите, които осъществяват връзката с „Лъчезарни“. Може би те ще успеят да измъкнат повече информация от Фрост или от обслужващите системата хуманоиди. С "Лъчезарни трябва да бъде установена връзка. Непременно. Разберете ни добре, Г-н Холекер, — прочувствено завърши мъжът. — Тук не става въпрос вече нито за пари, за слава, нито дори за пристиж или технологии, а за съдбата на човека. Имаме работа с чужда сила, с нова интелигентност и ум извън Вселената, излъчваща сигнали, които в момента може би се изливат като порои върху вашия и нашия лайнер. Заплашени са устоите ни, Бенджамин, а ние не знаем дори източника на заплахата. — Това означава ли, че Лъчезарни е отвлечен и Анита Бел е на борда му, — попита Хойлекер, осъзнал сериозността на положението. — Добре щеше да бъде, ако можехме да ви дадем отговора на този въпрос, — поклати отрицателно главата си военният. — Но и ние не знаем това. — Но вие претърсихте кораба и не открихте тази жена. Защо мислите че сега е там. Аз също бях на обиска. — Бенджамин смръщи челото си и промърмори. — Въпреки, че тогава Майкъл изглеждаше странно спокоен. — Да, ето виждате ли, дори вие се съмнявате. Тя наистина не беше там според групата, която обискираше, но не забравяйте, че имаме работа с друг тип цивилизация, с други технологии и с други начини на въздействие. — Да, да разбира се, — съгласи се Бенджамин. Беше готов за действие, забравил за състезанието и за шефовете си. Вече се беше свързал с Рем-а и предаваше съобщение до двамата оператори на „Лъчезарни“. Викаше ги спешно в кабинета си. Разговорът щеше да продължи с тях. Дано да можеха да помогнат. Всички окончателно разбраха, че състезанието навлиза в нова фаза, опасна и напълно непредвидима, а Бенджамин Хойлекер знаеше, че ако приживее тези напрегнати дни ще се оттегли, завинаги. В този момент той осъзна, че това беше върхът на кариерата му или по-точно на провалът. Така или иначе името му вече беше останало в аналите на състезанието като мениджър, създал най-голямото объркване в Галактиките или дори поставил началото на края на Вселенета. Всъщност, като се замислеше, дали това наистина беше толкова лошо. Кой знае. Несъзнателно Бенджамин търсеше във всичко реклама и бизнес, а само времето щеше да покаже правилността на действията му.

29 глава

Анита беше седнала зад бюрото на Майкъл и съсредоточено събираше писменните данни, изстрелвани от паметта на компютъра. Работата и очевидно беше обемна, защото изражението и беше прекалено сериозно, а и отчетливо се виждаха белезите на силно вътрешно напрежение, вероятно защото тя много бързаше. Толкова бързаше, че дори невероятната скорост на машината не я удовлетворяваше. Нервно вземаше готовите холограми, без дори да изчака естественото им освобождаване от принтера, хвърляше им по един бърз поглед и рязко задаваше новия си въпрос. Изслушваше отговора му и с нарастваща нервност изчакаше визията, която вече и беше известна, но и трябваше в обемно изражение. Проверяваше я за секунда и я подреждаше до другите. Нямаше план на работата си, защото се виждаше, че въпросите зависеха от отговорите и разположението на холограмите. Затова всеки път тя се и замисляше за миг и едва тогава поставяше новата задача. — Знам, че е трудно да се посочи определена дата, — говореше тя като крачеше нервно пред масата — да се посочи точната дата на прехода от символния тип мислене на хората към конкретното им настоящо изразяване, но затова пък е възможно, — гласът и остро наблегна на последната фраза, — да се извлекат чрез статистическа обработка на митовете, легендите и литературните произведения от всички епохи до Христа моментите, в които този преход се забелязва и речта става точна, конкретна и ясна, наблягаща на положителната си или отрицателната си страна, без излишни абстракции.

Необходимо беше да изчака няколко секунди, но дори и те и изглеждаха вечност. Толкова други въпроси се въртяха вече из главата и. Но компютърът явно и влезе в положението, защото само след миг равномерният му леко жужащ глас изпълни помещението със отговора си.

— Наистина мис Бел, вие сте права. Аз мога да посоча като такъв момент приблизително епохата около 4 век пр. Христа до началото на новата ера, т.е. време от около 360 земни години, когато наистина конкретността в човешкото изразяване започва отчетливо да се забелязва. Всъщност, в легендите, приказките, притчите и митовете тази тенденцията е много слаба. В тях всяка история продължава да се изгражда върху абсолютни символи с двояко или закодирано значение. Конкретността се открива в литературната дейност на по-широкия елит на развитите тогава цивилизации от нов тип, главно в Елинската култура.

— Кого имаш пред вид.

— Аристотел — Категории, — отговори бързо обемното кълбо — например израза му „От думите, изказвани без каквато и да е връзка, всяка една означава или същност, или качество, или количество, или отношение, или място, или време, или положение, или притежание, или действие, или ст радание“, т.е. десет категории, в чието взаимодействие са включени всички възможни явления на света„.

— Да. Това е началото на съвременната наука. Оттогава ли започва всичко конкретно.

— Да, тя е напълно точна и диферинцирана, за разлика от глобалните разбирания на жреците от предидущите епохи. — Но те не са постигнали това, което науката постига по-късно.

— Да, но не защото не са могли, а защото са ограничили огромното си познание за Вселената в един малък кръг от хора. Няколко десетки души по цялата Земя за едно поколение. Единствено те са били посветени в тайните на битието. — Искаш да кажеш, че в един момент жреците са подценили все по-динамичното развитие на останалия свят, възможностите и желанието на повече хора за познания.

— Да, те са смятали, че все още не могат да предадат знанията си, почиващи на трансцедентален опит на толкова много хора. Допуснали са грешката, че това глобално познание ще е опасно за неразвитите им емоционално-ментални структури.

— Те да не са били всъщност вид Манас, — подхвърли изведнъж Анита, осеяна от някаква идея. Това я развълнува силно.

— Не знам, никой не знае. — отговори компютърът. — Оттогава са останали само легенди и тук-там някое писменно доказателство за знанията им, но нищо по-конкретно.

— Например.

— Например Хермес казва — Бог е кръг, центърът, на който е навсякъде, а окръжноста никъде. Поради това всички посветени разглеждат света в абсолютно единство, без да разграничават добро от зло, вътрешно от външно, горно от долно, приемайки че категориите в света не съществуват, че всичко в него действа в абсолютен синхрон към все по-голямо му съвършенство и единство.

— А при Аристотел вече има категории, има материален и душевен свят, който са различими, така ли.

— Да, той ги разграничава, докато жреците не разбират материалния живот отделно от духовния, твърдейки че материята е дух, а духът материя. За тях именно поради това животът, който е тяхното единство е вечен, неунищожим, несъздаваем и все по-съвършен и индивидуализиран в универсалността си. — Но това не е вярно, аз знам, — беше убедена Анита, — че жреците също така са говорили за поредица от светове, различни и отделни, намиращи се един над друг, успоредни един до друг, или един в друг… — Но не и най-висшите от тях. Те никога не са твърдели подобно нещо… — И може би са били Манас. — Анита не можеше да се радели с тази мисъл.

— Твърде възможно е. Те са управлявали Земята и действително са имали огромно вияние над другите хора, а и над природата… — Да, но така или иначе, — заключи Анита, — те не предават своите знания. Изпокриват се и човешката мисъл тръгва към откриване на истината по сегашните нови пътища на стеснен и конкретизиран мироглед на разглеждане на всеки детайл от действителността поотделно. Чрез него дори хората, занимаващи се с творческа дейност, започват да се движат по определени стереотипи и неминуемо се откъсват от духовното многообразие, създаващо общото единство. — Да точно така е и това е описано, както знаеш, в дял 5, книга 18, дял 105, глава 26 — на общата история на човечеството. Записано е буквално — «Нарастващото усложняване на материалната страна на човешката дейност и съответващото оттам усложняване на символиката зад всяка дума довежда до постепенно забравяне на първоначалните значения на изразите и опростяване на речта. Постепенно се елиминира дълбокия изначално заложен многостепенен смисъл на творческото слово. Съчетанието на определени думи в сложните системи на древността, тяхната последователност в различните случаи и изписването им по строг начин постепенно се забравя и престава да се използва в живия език. Това знание остава в умовете на малцина, които трудно успяват да го използват, усъвършенствуват и приспособяват към новите условия на живот.» Машината примигна и зачака нов въпрос, който последва почти моментално. Анита едва изчака завършването на изречението и и изхвърлянето на новата холограма:

— Проследи, — каза тя, — как по-нататък във времето върви този процес. Не забравяй да ми копираш заключенията. — Анита беше заинтересувана от последните думи и усилено мислеше върху тях. Пръстите на ръцете и нестройно потрепваха върху повърхността на масата. Трябваха и още данни, за да оформи мислите си в определена система. Този път компютърът забави отговора. Статистическата обработка беше огромна. Минаха цели 45 секунди, докато отговорът се оформи в стройна последователност. — Мис Бел, тенденцията е същата и през следващите 30 века до наши дни, — категорично заяви изкуствения глас, като изхвърляше цели пластове от илюстрации. — Няма съществени промени, хората мислят все по същия конкретен и отграничен начин. Все още не е създадена универсална наука за същността на света. Отделните науки разчленяват явленията, категоризират ги и едва тогава правят специфични заключения за отделни направления в изследванията на Вселената. — Това наистина вярно, но се дължи на неизчерпаемостта на материята и откриването на все нови и нови звена в нея. — И въпреки това материята не се разглежда глобално като вид дух или живот, както са правели висшите посветени-жреци, основаващи се на закона за запазването на живота, а не на енергията, Те смятали, че енергията е разчленима, за разлика от духа. Всъщност, все още има една малка прослойка от хора, които владеят част от старите знания. За съжаление те също не полагат усилия да развият този тип наука. — Защо знаят, че така или иначе нашата Вселена се развива по глобални закони, валидни за всеки детайл — от най-елементарния до най-сложния в нея, — изградени по един и същ начин. Затова тези хора не се напрягат да разглеждат нещата символно и да пригодят този начин на мислене към свръхсложните съвременни комуникации. Така символно-образното мислене на практика не се използва, дори от тях. — А кои са те. — Хората на Земята.

Анита се замисли. Дори в нейната система за историческото развитие нямаше отбелязано нищо за еволюцията и значението на отделните думи и изрази в човешкото битие. Откакто беше започнала да сънува историческите сънища, тя беше разбрала, че символите са нещо изключително сложно, обемно и никой не се беше замислил серозно за това. Едва сега тя разб ра, че зад всяка дори най-обикновена дума, или съчетание от думи можеха да се крият множество често противоречиви значения, които трябваше да се имат предвид заради единството си. Мисълта в главата и започна най-сетне да се оформя. От доста време тя се въртеше около тази идея и днес, когато чу тези анализи, някои неща и станаха ясни. Анита седна на стола, взе холографа в ръката си и започна да отбелязва моментите от новата идея, която се зароди в съзнанието и. Тя може би беше ключът към разрешението на загадката със сънищата.

В основата на теорията и беше заключението, че в древността често значенията, закодирани в определен изказ, имаха обратен, нерядко противоположен смисъл, което създаваше единството на думите.

В този смисъл и сънищата искаха да и внушат някакъв обрат, прелом и начало. Но защо точно начало. Ако това бяха символи, закодирани съобщения, можеше да бъде и край, защото те бяха според древните едно Цяло. Та нали например в един кръг началото и края, ако въобще имаше такива, бяха плътно един до друг, дори в много случаи се преплитаха и сливаха, бидейки едно. В същия миг Анита машинално начерта кръг. Изписан макар и неравномерно, той стоеше като непрекъсната линия, в която нямаше начало и край. Всяка точка или отрязък върху тънката линия можеха да бъдат и началото и края му, един безконечен кръг. Но какво от това… Анита отпусна уморено ръката си. Това само по себе си не обясняваше нищо. Беше се докоснала само до част от загадката, която вероятно имаше две страни, противоположни една на друга. Главното обаче беше — тя усещаше, че е на правилен път, макар и нещо да и се изплъзваше упорито. Трябваше да помисли още малко. Мисълта и се понесе към последния сън. Беше тук, на борда на «Лъчезарни», по време на скока. Сънува любимия си персонаж, ако така можеха да се нарекат нейните постоянни нощни спътници. Виденията и я отнесоха пак в 328 г. преди Христа — в епохата на Александър Македонски.

«Както Ра обръща всеки ден на небосклона ладията си, за да започне новия му ден и той да се яви отново тържествуващ в изгрева, така и твоята съдба Александър, която е известна още преди раждането ти повелява да водиш кораба си към залеза, за да изгрееш след това по-лъчезарен в новия си ден.»

Анита знаеше, че това което сънува, се е случило в действителност и всяка подробност в съня е точно такава, каквато е била в далечното минало. Едва сега тя се замисли, че това са думи на жрец, и то вероятно от най-висшите. Следователно фразите не можеха да не бъдат внимателно подбрани и подредени, особенно когато бяха отправени към неговия посветен в мистериите владетел. Да, той вероятно говореше за кръга на Слънцето, за формата му, за кълбовидните очертания на Земята, за точката, която изобразяваше най-малката известна частица, за чудовищната елипса, която очертаваше краищата на обитаемата Вселена, за това че Александър, син на Ра — богът Слънце, също е вървял ден след ден по кръга на живота си. Следователно жрецът говореше за кръговото движение на всяко познато нещо, за различните кръгове един в друг — от най-малкия до най-големия, които никога не са преставали да описват своите линии през пространството и времето. Кръгове един в друг — колко я впечатли този израз, внезапно появил се в съзнанието и. Той я обсеби и я накара бързо да стане. Кръгове един в друг, какво значеше това. Концентрични или спираловидни, елипси или идеални очертания. В главата и се блъскаха множество мисли. Кой в края на краищата и изпращаше тези символни послания, кой владееше тези жречески похвати от далечното минало. Дали наистина имаха връзка с миналото — това изглеждаше абсурдно — или някой или нещо друго все още владееше древните прийоми на общуването. Едно беше сигурно — този някой използваше много добре вече забравен начин на общуване. За да бъде разбран, трябваше да бъде усвоен начина на общуване на древните. Това беше само по силите на робот. Единствено изкуственият интелект на хуманоидните роботи можеше да се справи с такава обемна задача в рамките на няколкото часа до приближаването на падината. Трябваше да извика Робърт. В този миг мислите и бяха прекъснати от шум на входната врата. Тя просветна в червено и почти веднага след това се показа угриженото лице на Майкъл. Той имаше вид на човек, който се нуждае от подкрепа.

— Намираме се в непосредствена близост до падината, — съобщи той. — След около четири часа «Лъчезарни» ще навлезе в орбита и кой знае … гласът му се запъна. — Може да ни привлече безвъзвратно. Някакви нови указания от източника или нищо ново, — попита той изпаднал в несигурност. Явно вече не разчиташе на съоръженията на кораба си, дори на Анита или на възможността да обърне и да продължи пътя си назад. Тъкмо обратно — пилотът се опитваше да намери изход в източника на заплаха. — Не, Майкъл няма нищо кокретно освен това внушение за вътрешно спокойствие и хармония, което ме е обзело, — отвърна му Анита, притеснена от вида му. Трябваше да го ободри. Отпусна се безгрижно назад и усмихнато продължи, като с това обаче предизвика не спокойствие, а само нова уплаха по лицето на Фрост:

— Мисля, че съм на път да открия тази загадка, Майкъл, — похвали му се тя. — Хрумнаха ми някои неща, особенно след последния сън. — Така ли. Той я погледна озадачено, готов да се отбранява. Нейното настроение съвсем не съответствуваше на обстановката, на неговите чувства и още по-малко на състоянието на лайнера. В съзнанието му отново се загнезди съмнение и още по-черни мисли минаха през главата му. — И какво по точно ти хрумна, — запита мрачно пилотът.

А Майкъл придоби чу вството, че тя го видя точно в този момент, че едва сега се освободи от мислите, които я владееха преди той да влезе в кабината. — Затова пък може би беше искрена, — помисли си той. — Не трябва да се безпокоиш, вече много по-загрижено — говореше тя, — като се опитваше да се приближи по-плътно до него. Екипажът е на сигурно място, засега никой не се опитва да ни спре. Освен това съм на път да разкрия смисъла на сънищата. Трябва да се успокоиш. — Ръката и погали нежно бузата му. Ефектът обаче пак беше обратен. Майкъл изглеждаше още по-объркан. — Да никой не ни пречи и запитала ли се защо, — Фрост, отприщи някаква отдавна скрита ярост в гласа си. — Нима мислиш, — продължи той набирайки все повече скорост в раздразнението си, — че силите за сигурност са толкова наивни, за да изпуснат най-добрия лайнер във Вселената да пропадне без вест, просто ей така, — и той направи многозначителен жест във въздуха. Спря се, защото беше казал повече отколкото трябва. Но вече беше късно. Анита разбра всичко.

— Какво искаш да кажеш с това Майкъл, — попита тя остро.

— Не исках да ти го съобщавам, но мисля, че се налага, — заяви решително той, вече нямаше какво да губи. Тя така или иначе вече се досещаше. — «Лъчезарни» не е случайно тук, — каза пилотът. — Още преди година и половина, вероятно си спомняш, след големите квалификации, когато се срещнахме на Орегос 20, имаше и други хора с нас. Забеляза ги, бяха Военни. Накратко казано — сигналите, които се излъчват към теб, са прихващани още в самото начало от станциите им. Те знаят за сънищата ти още от самото начало. Заинтересовала си цялата Междугалактическа система за сигурност. Цели отдели работят само за теб. Разбира се, досега не са открили какъв е източникът, това остава загадка, но така или иначе тогава те ме ангажираха за съдействие в качеството ми на «Привлечен» член на Военния съюз. По-късно нещата се развиха така, че да се стигне дотук. — Искаш да кажеш, че си ме шпионирал през цялото време. Изпълнявал си задача, верен на дълга към Охраната на Вселената и нищо не си ми казал. Действал си зад гърба ми, твърдейки, че ме обичаш. — Видът на Анита издаваше гняв и разочарование. Може би дълбоко в себе си с огромните си интуитивни възможности тя знаеше, че нейната тайна не можеше да не бъде достояние на службите и мъката и беше по-скоро от съвсем лично естество. Чувстваше се обидена и разстроена. — Мисля, че е било далеч по-лесно да ме попитат, да ме изследват или въобще да ми помогнат, — извика отчаяно тя. А ти и те, дори не сте помислили за това. — Поклати тъжно глава. — Аз, аз предполагах това още от самото начало, но след като нищо не се случи, реших, че никой не знае, че проблемът е наистина само мой, намиращ се просто в психиката ми. Разбира се, учудих се, че успяхме толкова лесно да се отклоним от курса и да се насочим към падината, но не предполагах това…това предателство. Не допусках, — очите и тъжно следяха нервните потрепвания на пръстите на ръцете и и дори не смееха да погледнат към Майкъл, — че ти си постъпил така. Изглежда, че ме познаваш твърде малко. Изглежда, че всички военни имате лоши професионални отклонения и сте изпълнени с излишна мнителност. Постоянно търсене на врага…

Изражението на Майкъл се сменяше с потока на думите и и скоро от силната му раздразнителност не остана следа. Видът му постепенно придоби смутен вид. Изглеждаше като ученик, който се чуди как не се е сетил за отговора на задачата още в самото начало и който сега търси оправдание за тази си недосетливост. Тя наистина умееше да му влияе. — Те са решили, — почти смънка той, — че щом не търсиш връзка с тях, вероятно криеш нещо…или пък наистина си врагът. И тази твоя историческа теория, толкова необичайна, убедеността ти за края на Вселената. Всички смятат, че тя е опасна за сигурността и спокойствието на галактиките. Излъчванията само са допълнили тезата им. — И ти ли мислиш по същия начин. — Не разбира се, аз не вярвах на всичко. Мислех, че ще ти помогна, че ще мога да контролирам събитията, особенно ако съм вътре в тях. Исках да изясня истината, но не успях… По-скоро оплетох всичко. — Нима. — Да, всъщност, ти не беше предвидена в техните планове, — призна пилотът. — Преди малко не ти казах всичко. Ти не трябваше да се приближаваш до падината. Само аз и «Лъчезарни» бяхме определени за тази задача, но ти сякаш разчете плановете им и пожела да дойдеш без дори да съм ти споменавал за такова нещо. Анита, — Майкъл я погледна извинително. — Те не знаят истината, не предполагат, че ти си с мен, тук на лайнера. Смятат, че аз съм сам. Може и да се досещат, въпреки замяната ти със Светлина, но това са само предположения. Кой знае. — А ще им кажеш ли сега. — Анита също се обръка. Майкъл изглеждаше искрен и разкаян. — В края на краищата това вече няма значение нито за теб, нито за мен. — Засега не мисля да осъществявам връзка с Алтея. Блокирал съм компютърните системи, включително и хуманоидите. Всъщност затова съм при теб. Да те попитам какво става с връзката с падината. Дори и да си НЕЧОВЕК, задачата трябва да бъде изпълнена. Освен това Те, тези от твоята страна, могат да помогнат на Лъчезарни“, — в гласа на Фрост се почувствува мъката по любимия кораб. Искаше да чуе нещо окуражаващо. Нямаше обаче как. — Но те не са от моята страна, Майкъл, — отговори му съкрушено Анита. — Крайно време е да разбереш това. — Тя пристъпи още по-близо към него, готова да го убеждава докрай. Плътният и, решителен глас изпълни съзнанието му. — Аз съм ЧО-ВЕК, — разчлени тя сричките. Точно такъв, какъвто си и ти. Нещата са от съвсем различно естество. Повярвай ми. — Имаше резултат, поне моментен. Майкъл я погледна отново и тя видя за миг колебанието в очите му. Продължи:

— Аз мога да те разбера, да разбера страховете ти и дълга ти, заложен в твоята същност на пилот. Но ти също трябва да ме разбереш и да имаш доверие в човешкото в мен, защото нашата цел е обща и се отнася до бъдещето на всички хора. — И какво ще правим. — Майкъл я гледаше в очите. — Ще осъществим връзка с падината, ще разберем посланието, ще разговаряме със съществата там и ще предадем всичко това на Алтея и на Военните. — Ами ако ни погълне. — Тогава ще видим, но бъди сигурен, че това няма да стане. Те ни желаят доброто. — Решимостта и беше странна за човек. — Между другото ще ми трябва Робърт.

— Ще го получиш — беше примиреният му отговор. Майкъл дори не се заинтересува защо и е робота. Анита му съобщи сама. Не искаше пилотът да се чувства изолиран, на второ място. — Трябва да го препрограмирам за една особенна задача, преди да се опитам да осъществя нова връзка с падината, — обясни тя. — Робърт ще се научи да контактува по начин, по който това са правели древните египетски жреци, а и някои доста преди тях.

Почувства, че Майкъл нищо не разбра, ала вече беше свикнал на всичките и страности. Затова не каза нищо, а само потвърди обещанието си и без никакви уговорки обеща да и изпрати Роб.

След това уморен и още по-загрижен от времето, в което влезе в каютата, се запъти към изхода. Трябваше да потвърди още веднъж курса на кораба. Щеше да остане старият — към падината. В този момент дори роботите почувстваха тъгата му по „Лъчезарни“, по състезанието, по екипажа, който вече безславно се рееше в открития космос. Мислите му в този момент бяха далеч оттук, а Анита, както никога досега почувствува огромна вълна отчуждение и се ужаси от болката, която това чувство и причини. Знаеше, че Майкъл е прав за себе си и че само времето и бъдещето можеха да бъдат спасителите, които щяха да разсеят мрачните мисли от превъзбудения му мозък. Необходимо беше да си върне доверието му, още повече че тя беше напълно права. И това нещо там, в падината трябваше да и помогне. Замисли се за него. Роб вече беше пристигнал.

30 глава

Работата в тайнственото подземие кипеше с пълна пара, защото до решаващия момент оставаха не повече от три часа и те бяха разчетени в подробен план до последната минута. Извършването на сложните ритуали около ПРОНИКВАНЕТО в бъдещите линии на битието изискваше не само натрупване на определени количества потенциална енергия, но и множество други действия, едно от които бе изчисляването на най-подходящо време.

Меслин беше маг от висок ранг и владееше до съвършенство науката за Часовете. Затова убеден, че кристалът ще му потрябва в близките дни, той го беше задействал шейсет часа преди пристигането на Нуту и сега имаше по-голям избор.

— Ти си знаел още началото защо идвам, — каза Нуту веднага щом разказа историята си. — Иначе не би започнал тази подготовка, нали.

Меслин обаче не беше напълно съгласен:

— Предполагах, но не знаех подробностите, — обясни той. — Просто почувствах, че кристалът ще ми потрябва и съм бил съвършено прав. — Значи, това, което чу, наистина изисква със сигурност намесата на този ритуал. — Да, повече от всякога. Нещата наистина се оказаха много по-сериозни отколкото мислех. — Видях. Докато ти разказвах за Анита Фалкон Бел и за Антима, лицето ти изразяваше все по-нарастваща тревога. На моменти дори изглеждаше уплашен.

— Именно затова трябва да побързаме. Остават ни не повече от три часа до началото. Необходимо е да облъчиш костюмите и да подредиш розовия храст, нали знаеш как. — Меслин го погледна очаквателно и Нуту се смути. Притиснение обля цялото му лице, защото това, което искаше от него магът беше твърде сложно. Вероятно беше забравил. Меслин обаче остана непреклонен. Задоволи се само с две-три кратки забележки, нямаше време.

— Главното е да бъдеш максимално концентриран при излагането си под лъчите на слънцето, а след това и при пълненето на сребърната сфера с розов аромат. Другото ще дойде от само себе си и помни, че грешките са фатални, — поклати заканително пръста си той. — Не мога да гарантирам това, — протестираше Нуту. Пък и роботите… — Не ги намесвай. — Меслин го гледаше строго както някога и отново вдигна пръста си. — Това не е тяхна работа, — подчерта той. — Само човек може да докосва тези неща, а и ти прекрасно знаеш как да се справиш. Та ти си Манас, нима си забравил това. — Гласът му не търпеше възражение и Нуту примирено се зае с работа. Трябваше първо акуратно да извади, почисти и облъчи със наситена слънчева светлина дрехите за ритуала. Двата костюма бяха с цветовете на утрешното слънце и преливайки в ослепителното златисто-бяло, заслепяваха очите. В Меслиновия род обаче очила не бяха разрешени и Нуту знаеше това. Дори не си и помисли за такава защита. Трябваше да разчита единствено на добре изучения си в миналото поглед през светлината, който се състоеше в това да гледа под тъп ъгъл към всяка част, която наблюдава. Работата беше изтощителна и нервна, но нямаше как. Лъчезарните роби бяха най-добрият щит срещу вредните влияния, които се излъчваха от бъдещето или при прехода към него. Сферичният кристал не се интересуваше ни най-малко от живота на хората и често материализираше обектите, които показваше. Така пред очите на мага понякога се мяркаха ужасяващи неща. Беше нужна защита, която да запази разсъдъка и самообладанието му, а дрехите, пропити със слънце бяха част от това.

Докато Нуту се занимаваше с чирашката работа, Меслин продължаваше да изучава живота и теорията на Анита Фалкон Бел, като си мърмореше, докато гледаше справките. Ставаше все по-неспокоен, всяка следваща информация очевидно изостряше нервите му и увеличаваше опасенията му. Нуту виждаше все по-угрижения му вид и се учудваше на енергичните команди, които пращаше към роботите. — Всичко, буквално всичко трябва да се провери за наличието на органична материя, а след това да се почисти и излишното да се изхвърли, нареждаше Меслин и размахваше широките си ръкави към хуманоидите, които хвърчаха все по-усърдно напред назад. — Иначе всички ще ви изпоразглобя, — заканваше се той — Имате ли представа къде ще попаднем. Долу и същевременно от другата страна. Хайде по-бързо, по-бързо и по-чевръсто, милички. — Беше притеснен, а Нуту се стресна като чу това хем долу, хем от другата страна. Нямаше обаче как го попита, зает с костюмите. В главата му само пламна тревожната мисъл. Той добре познаваше — това долу. Беше светът от коъто идваше като гном. Нищо обаче не знаеше за другата страна. Предполагаше, че става въпрос за Стихията. Мислите му неволно се прехвърлиха върху бялото излъчване на кристала, гаранция за истиността на образите. Появата му в процеса на ритуала предвещаваше, че вратите на времето ще се разтворят и линиите на бъдещето ще ПРОНИКНАТ до кръга пред мага, осветявайки пътя му напред.

Какъв беше той — Манасът — Нуту, мислеше си джуджето, щом в неговия живот вече два пъти се налагаше използването на свещения кристал — нещо рядко, трудно и опасно. И сега Меслин не се поколеба, така както не се замисли дълго и предишния път. Беше само по-тревожен. Привършваше, костюмите вече стояха надежно защитени зад стена от морска течност и. Нуту трябваше да се прехвърли върху розовия храст, когато Меслин неочаквано се появи зад него.

— Мисля, че открих посланието в сънищата, — каза възбудено той. — Нима знаете от кого е, Учителю. — Нуту се изуми.

— Никога не съм се съмнявал. — Меслин беше категоричен. — То е от Великите, но не в това е работа, а в същността му.

— Великите, Нуту повдигна учудено веждите си, защото тази дума не му говореше много. Знаеше само, че е свързана с горната част на Спиралата.

— Ще ти обясня по-късно, защото сега нямам време, — прекъсна го нетърпеливо Меслин, въпреки въпросителния поглед на Нуту. — Но открих покрай това нещо друго. Трябва да изпратим послание в Алтея, в ОВОС, защото става въпрос за бъдещето на Вселената, чиято промяна предстои.

— Промяна. — Нуту започна да разбира, вече беше забравил и за розите и за ароматите си. Вниманието му изцяло се насочи към Меслин. Не го беше виждал никога толкова развълнуван. Започна да слуша съсредоточено:

— Ние, общността, — започна магът, — отдавна знаем, тук в Тива, че цикълът на Вселената завършва, но ето че чак сега се получи потвържданието за това. Великите ни предупреждават за края и посочват, че пътят за спасение е именно този, които е разработила Анита Фалкон Бел — хората — Манас.

— Хората да станат Манас като мен, — опита се да уточни Нуту. — Да, точно така, защото всеки един от нас разполага с неограничен умствен потенциал като теб и той единствен може ще му служи след промяната.

— Когато Вселената навлезе в новия цикъл. — Точно така, момчето ми, точно така, — повтаряше все по-разплено Меслин. — И той ще настъпи твърде скоро. Затова след ритуала трябва да изпратим съобщение в Алтея. Кристалът ще покаже времето за прехода и всичко онова, което още не ни е ясно.

— Излиза, че Анита Бел отива при Великите и е била права през цялото време, дори с тълкуванията си за края, — попита Нуту. Беше впечатлен.

— Не, със сигурност не е точно така и в това се състои другия проблем. Ние знаем какво изпращат сънищата и, но не знаем къде отива мис Бел. Тя не разбира всичко в детайли, само смътно се досеща и предполага. Именно това не се свързва с концепцията ми и затова ни е необходим кристала. Но защо стоим, — скочи Меслин, сетил се, че времето до ритуала изтича — Действай, действай по-бързо Нуту, — подкани го той — Не си напълнил дори розите, — завайка се магът и обсебен от мислите си, хукна към някаква друга задача.

Нуту остана твърде объркан след това, сигурен, че много неща не знае и не разбира. Убеди се, че нещата се развиват в положителна насока и след извършването на ритуала ще знаят повече. Беше въпрос на време. По-добре да се залавя за работа, оставаше малко повече от час до началния момент.

Уханията на етеричните масла бяха невероятни и Нуту наистина трябваше да напрегне най-добрите си ментални способности, за да не изпадне в сънливото състояние на блаженство и омая при работата с тях. Отначало трябваше да изтърпи силните миризми на отделните есенции, наситени и отблъскващи; след това да устоява на съвършенството от нежните им комбинации. Беше трудно, непоносимо трудно, защото безгрижие и веселост поглъщаха сърцето при допира с тази красота и само подготвен човек можеше да завърши делото, без да наруши необходимия ред. Затова в този час Нуту беше включил цялата си невероятната концентрация и педантичност на Манас и отмерваше, смесваше и подреждаше прозрачните ухания в малките като хилядолистни рози купички. 72 на брой, те трябваше да заобикалят през пет градуса сферата, обграждаща кристала. Така равномерно щяха да излъчват миризмите си, подпомогайки мага по време на ритуала.

Малко по-късно, когато оставаха само минути до времето, когато енергията щеше да се задействува, Нуту почти беше привършил с подредбата на розовия храст и му оставаше най-трудното — да подготви себе си за изпитанията на виденията чрез медитация. Страхуваше се, че всичко от миналото отново ще се завърне — ще нахлуят спомените и предчувствията за стари опасности; ще се възродят предупрежденията на Антима, а неясната символика, с която го изненада преди минути Меслин ще придобие нови, гротесни краски. Освен това Нуту имаше неприятни изживявания от този вид концентрация. Вярно, че тогава той беше много малък — не знаеше как да се владее, какво да прави със ситуациите, които преминаваха през съзнанието му, но въпреки това още не можеше да се отърси от виденията от миналото. Притесняваше се, че те ще се повторят.

Тогава той се видя обкръжен от себеподобни същества, които не бяха хора като родителите му. Приличаха на малките и грозни създания, наречени в приказките пазители-джуджета, криещи съкровищата в планините. Навяваха му ужас и едновременно с това мъка по нещо, което му е било скъпо и което вече е загубил. Дърпаха го и крещяха, умоляваха го да се върне с тях, сочеха главата му. Тогава той, макар и малък проумя, че тези приказни създания не умееха да говорят и да мислят като него. Те дори нямаха представа за многообразието и естеството на мисълта. Те само чувстваха. Макар и бегло съзнаваха невероятната сила на ума и затова искаха да му я отнемат, да я отвлекат от него и да си я присвоят. Тогава Нуту разбра, че те не се нуждаеха от него, макар че беше един от тях искаха само това, което беше в главата му, способностите му. Още от малък Нуту беше Манас, беше и човек и същевременно принадлежеше към света под Вселената — свят на елфи, гномове и джуджета, едва докосващ се до съзнанието на индивидуализацията, до мисълта. Това беше той — странно, невероятно съчетание между миналото, настоящето и бъдещето на човечеството. Сега не искаше да върне тези усещания, страхуваше се от тях, но знаеше, че без предварителната медитация няма да може да се настори към картините на бъдещето. Затова и макар преизпълнен със съмнения и страхове концентрира погледа си и примирено зачака появата на първата символика. Само след миг времето загуби смисъла си и той вече беше в друг свят. … Стресна го много характерна музика, която се чуваше точно до ухото му отдясно, съпроводена с докосване по рамото. Трябваше да изчака няколко секунди, преди да започне да възвръща естественото си състояние. Знаеше какво се беше случило. Светът, в който попадна по време на концентрацията, го беше завлядял до такава степен, че беше пресрочил времето и Меслин се опитваше да го „събуди“. Не биваше да бърза, защото щеше да прекъсне нишката на спомените и да забрави това, което беше видял и почувствувал. Бавно и внимателно подреди образите и запомни получената схема. Едва тогава отвори очи и почувствува външния свят. Някога пред очите му се явиха странните джуджета, които напразно го молеха, увещаваха и призоваваха да не ги напуска, да не заминава оттам, където съзнанието му чувствуваше и радост и жал, но сега те не се появиха. Картините тогава бяха непостоянни и неясни, в центъра им беше самият той, привличан и същевременно заплашван до смърт. Сега нещата бяха съвсем различни. Той беше единствено Свидетел. Свидетел на нещо грандиозно, на една битка, на голям двубой между един нов, съвършенно непознат, но красив и далечен свят и този същият, познат и негов, ужасяващ свят отдолу, който изглежда дори след толкова години не го беше изоставил и на още някакъв още по-страховит мир заедно с него. Нуту видя този сблъсък, но не можа докрай да си го обясни, да разбере целта на битката, не съумя дори да проумее кой е победителят. Осъзна обаче нещо много важно. Всичко това имаше някакво отношение към него. Макар и свидетел, застанал отстрани уж без никакво влияние, в един момент се оказа, че именно той държи в ръцете си везните на победата. Всяко негово дори и неволно движение прехвърляше надмощието ту към едната, ту към другата страна. Всъщност във видението си той изведнъж се оказа със силата, която определяше изхода и изборът на победител беше изцяло негов. Само дето не разбра, между какво трябва да избира и защо. Беше обръкан, изтощен, в пълно неведение, защото това усещане за съпричасност беше само чувство, предчувствие, една бързо преминала емоция, неподкрепена с някакъв конкретен образ или събитие.

— Нуту, Нуту време е, трябва да ставаш — гласът на Меслин достигаше все по-близо и по-близо до съзнанието му. Вече секунди го деляха от действителността. Тежко отвори очи и видя магът, който го гледаше втренчено и търпеливо чакаше ефекта на действията си. — Просрочил съм времето, нали — промърмори той притеснено. Колко остава до началото.

— Има време, но все пак трябва да се приготвяме вече и да поговорим. — Меслин беше приседнал до него и спокойно му обясняваше ситуацията. — Странното е, че и аз не можах да се събера в обичайния интервал за медитацията, — каза той, — а това означава, че нещата, които ще видим в бъдещето са доста и значителни. Много значителни… — Значи и ти си видял същото. — Възкликна Нуту възторжено, беше сигурен в достоверността1 на видението си. Почувства го ясно по гласа на Меслин.

— Битката. И ти ли видя битката, учителю, — попита незабавно той. — Да, тя се яви и на мен, — потвърди Меслин и като кимна утвърдително с главата си, продължи нетърпеливо; — Продължението ще видим в сферата. Страхувам се, че нещата тепърва ще се развиват и то с наше активно участие. Ние сме част от бъдещето.

Нуту го разбра. Меслин беше видял съпричастието им в големи събития и този факт притесняваше и него. Магът също нямаше обяснение на образите и разчиташе единствено на следващите часове, когато сферичния кристал щеше да разтвори вътрешността си и да покаже изхода на нещата, смисъла им и връзката с тяхната съдба. — Вече трябва да се обличаш, Нуту, — отсече в следващия момент Меслин, отново притиснат от времето. — Хайде, — побутна го той. Роботите отдавна вече подготвиха помещението, записващите устройства са включени. Атмосферта е наситена с необходимите въздушни течения и остава само ние да заемем местата си. Хайде Нуту, — подкани го магът. Иначе ще пропуснем мига и никога няма да разберем какво точно ни предстои.

При тези думи Мерлин стана и бързо се насочи към средата на залата, където в очакване стоеше кристалът. Облякъл костюма си, той се движеше из помещението като малко слънце и създаваше впечетлание за абсолютна неземност. Нуту се събуди окончателно. Време за губене наистина нямаше, защото нещата трябваше да бъдат разгадани и осмислени. Нищо досега не ги спъна по пътя им към набелязаната цел, нито пък попречи на подготовката или смути дейността им. Това беше добър знак, който им сочеше, че вървят по определения им и затова верен път.

* * *

Сферата плавно местеше вътрешните си нива, като постепенно едни от пластовете заменяха предишните на повърхността и и само след миг отстъпваха място на други от още по-дълбоки нива на плазмата. Вътрешността на кристала беше запълнена с финна, съставена от множество ленти подвижна и хлъзгава маса, с цвта на слънцето. Тя бе придобила такива нюанси, каквито биха се видели върху небесното светило, ако човек можеше да се приближи непосредствено до блестящата му мантия. С една дума това беше едно малко слънце и Кристалът, обагрен от това сияние, придобиваше неговата собствена живост, превръщайки се в трептящо и пулсиращо същество, което менеше постоянно формата, цвета и обемите си. Гледката беше прекрасна, но и хипнотизираща. Сиянието на малката звезда беше толкова силно, че действуваше парализиращо на ума и сетивата и само предпазните шлемове пред челата на двамата магове им помагаха да издържат на пагубното и влияние. Светлината се отразяваше и в поставените отстрани тъмни огледални плоскости. Така нещата ставаха поносими. Много хора бяха виждали подобни картини от обемните излъчвания на Галактическите масмедии, защото неведнъж на живо бяха заснемани повърхностите на много звезди. Но дори сиянието на много по-силни в излъчванията си зведни купове бяха нищо в сравнение с усещането за непосредствена близост с една малка жива звезда. Между двамата мъже и огромния кристал не стоеше нищо, никаква апаратура, прегради или енергийни полета — единствено собствената им сила и усещането за нещо истинско, непосредствено и всепроникващо. Затова беше опасно. Чувство на неописуема радост, щастие и лекота можеше да обхване човек, докоснал се до такава красота, излизаща далеч извън възприятията му. Гледката беше неописуема. Бяха нужни огромни усилия, за да не се поддаде магът на пасивното, увличащо очарование, да не загуби разсъдъка си, изпадайки във вечни мечтания. Но Меслин беше правил това неведнъж и сега за пореден път стоеше изправен пред магичния кристал с протегнатите напред на Изток ръце, които сякаш искаха да обгърнат огромното сияещо тяло пред него. Времето за ритуала беше така подбрано, че сянката и тялото му сключваха тъп ъгъл от 120 градуса с истинското светило на небето, защото свещенните действия не можеха да бъдат извършени в друго време, освен през деня, когато СЛЪНЦЕТО извървяваше своя път по небосклона над древната Тива.

Нуту също се намираше съвсем наблизо, точно зад Меслин, на метър и половина встрани, но разположението на тяло му беше абсолютно същото. Той беше длъжен да повтаря всичко, което правеше или изричаше Меслин. Не трябваше да пропуска нищо, нито да се заглежда прекалено дълго в светлата повърхност. Налагаше се да бъде максимално концентриран. Затова Нуту се беше вглъбил в себе си, опитвайки се да успокои бушуващите в него чувства, да ги накара да се слеят с обстановката, с бъдещето, когато то се разкриеше пред тях.

В същото време Меслин беше започнал да произнася и фразите и тонът му се променяше според смисъла на казаното, вибрирайки постоянно от тихи и меки звуци, прилични повече на смирена молитва до гръмки и почти свистящи повелителни думи.

— И Изтока ще срещне Запада, а краят — новото начало, — шептеше той и плазмата потрепваше. — Звездата ще намери своите планети и въздухът ще изгори в безкрая на света, понесъл на крила силата на светлината. А тя ще озари кръга последен и ще извае друг с безкрайността на своята любов. Затуй излей от своята мощ формите на тъмнината, свръзали се в този свят и замрази за миг в свещен покой мира, разпръснал се навред без начало и без край, — повтаряше в синхрон с мага и Нуту.

Всяка дума имаше своето място в подредбата на речта и затова предизвикаше бурни реакции в сферата. Невероятна беше тази гледка. Човек виждаше как под въздействието на силата на словото материята се движи и оформя картина след картина. Светлината потъмняваше за миг и, втурнала се в хаоса, очертаваше контурите на нова светла фигура, която също гонена от невидими вибрации, бързо се променяше отново.

Нуту наблюдаваше играта на лъчите и знаеше, че това е прилюдията, връзката с по-финните нива, които единствени можеха да им разкрият бъдещето на Вселената. Думите се лееха една след друга, превръщайки веществото на звездата във форма, подвластна на мисълта, така както беше станало някога в Кълбото-Вселена. Дойде моментът и Меслин се приближи. Тялото му застана непосредствено до кристала, мантията му почти се сля със слънцето, а ръцете му се простряха над големия кръг. Чуваха се само неговите тихи, съвсем приглушени питащи слова. — Но дали ще стигнем ние, хората до дълбината на Единството на Светлината, до безкрая на Единният, от нас назван Любов, който ще разкрие мъдростта на този мир и истината тъй свещенна за Едното. Дали ще стигне нашта воля от Светлина залята, за да се докоснем до всеки малък център на света, за да проникнем в истината — всички.

Можем ли да разберем мисията наша за общото ни благо във Всемира, от Любов най — сътворен.

Ще ни достигне ли предаността, ще ни достигне ли благодарността, и нашия покой и разум, за да се докоснем в миг до Светлината, тъй основна и творяща този свят чрез воля за Любов.

Но нека нашето сърце достигне общата пораждаща сърдечност, нека нашта мисъл стигне общата творяща мисъл, а душата — чувствата всеобщи.

Нека нашите тела почувстват Светлината, преминаваща отвред през Двойната спирала и съгряваща с Любов и Нови, и Велики светове…нека…

И тогава се случи онова, което никой още не очакваше. Призивите бяха чути и непоносимо бяло, нежно сияние изпълни помещението. Сребристите лъчи заиграха шеметно по стените, озариха предметите и обляха със силата си хората. Вляха се в лъчите на слънцето над Тива и се устремиха към кристала, блестящ от други светлини. Нуту ни най-малко не се надяваше това да се случи толкова рано. Бялата светлина най-неочаквано се появи, задвижи бързо масата в кристала, като даде доказателството за истинността на всичко, което предстоеше да видят.

Нуту и Меслин с изумление следяха невероятните промени в сферата, защото никой маг не можеше да направи това, което бялото сияние конфигурираше с невероятната си скорост в плазмата. Под силния му напор по-тъмните кръгове изпълниха кръга от мекота и се доближиха до края на сребърната сфера от ухания. След това се завъртяха в много пласта и ускорено, в дълбочина, създадоха впечатлението за огромен водовъртеж. Това си помисли и Нуту, когато гледаше шеметния кръговрат пред него. В средата тъмнината избледняваше. Там бялото сияние, сякаш получило някаква неизмерима сила започна да оформя нещо ново.

Беше същество, живо същество, прилично на колосален човек, непрестанно разтварящ се в бездната от тъмнина. Далеч зад него, в дълбочината на сферата, се виждаше и връзката му с други подобни същества, които обаче не приличаха на хора. Макар и отделен от себеподобните си, между тях и странния човек се простираше една широка светла нишка, която вибрираше с огромна честота и приличаше на някакъв чудовищен захранващ механизъм. В същото време, сякаш разбунени от промяната, много и различни форми се появиха в черните странични очертания. Нуту почувства старото, остро присвиване в гърлото си, усети тръпката по тялото на Меслин. Учителят беше видял това, което все по-ясно наблюдаваше и Нуту. Встрани от светлата енергийна нишка се появиха и далечните, но и твърде заплашителни образи от миналато. Техните очертания бяха по-тъмни от мътната окръжност, която обграждаше светлото сияние в средата. Те бяха далеч по-неподвижни от големия вибриращ човек и формите им на джуджета ясно се открояваха пред погледите на двамата наблюдатели. Нещо повече — започна да се променя самата структура на кристала. Тя вече нямаше тази заобленост и обемност на кълбо, която и придаваше сферата; започна да се източва в последователни вътрешни кръгове, един в друг, един в друг, които постепенно изтъняваха и придобиха формата на невероятна Двойна Спирала. Стигна се дотам, че част от слънчевата плазма вече излизаше от кристала и заемаше пространството над него.

Меслин се беше отдръпнал и извършваше само предпазващи действия. Тогава двамата видяха разположението на нещата в обем. Средата на кристала, където преди се намираше светлото човешко създание, сега бе съсредоточена на върха на новата форма, а тъмните очертания на бившата окръжност бяха останали отдолу и постепенно се преливаха само в едната половина на Спиралата. Другата по-светла половина имаше различни нюанси на светлите си тонове. Разбира се, отгоре цветовете бяха най-съвършени, най-променливи и блестящи. Двете линии сякаш трептяха в едно въпреки явната разлика в темпото. Някакво единство и привързаност се чувствуваше в общото им действие. Нуту гледаше омагьосан тази невероятна картина и следваше стриктно действията и думите на Меслин, опитвайки се да намери отговора на видението. Магът от своя страна все по-енергично движеше тялото и ръцете си, като движенията му продибиха невероятна скорост. Очевидно беше необходимо все по-голямо завихряне на енергии. Беше нужна още по-голяма, още по-конкретна яснота на образите.

Нуту знаеше, че после ще могат да осмислят виденията чрез материала, който се записваше отстрани. Но помнеше, че разбирането му още по-време на ритуала дава по-голяма възможност още на момента да се достигне до същноста на нещата и чрез нови действия да се доуточнят детайлите и логиката на вече появили се образи. Затова Меслин в момента се стремеше към повече и повече разяснения. Слава богу очевидна съпротива нямаше и силите му щяха да стигнат за дълго. Колкото и да беше странно никой не придърпваше психически извършителите на ритуала, нямаше обичайните психологически въздействия и хипнотични стресове. Силите сякаш бяха уравновесени; нито ужас, нито прекомерна радост се излъчваше от светлинните форми. Двата лъча на Спиралата се противопоставяха един на друг, сблъскваха се в отделните си части, преплитаха се и се извиваха конвулсивно. Въпреки това следваха едно общо движение като преливаха кръговете си едновременно един в друг — и то много плавно. В това нямаше разминаване и противоречие. Кръговете следваха един след друг, резките размествания и преливния ставаха само във всеки един поотделно, без това да се отразява съществено на Цялото, което се движеше в абсолютен синхрон.

Наблюдавайки ги, Нуту си спомни символите, които беше видял преди това по време на медитацията, припомни си двубоя, битката, но и липсата на победител и се запита дали наистина е бил необходим такъв. След това с нарастващо любопитство продължи да наблюдава променящите се под трепетните движения на Меслин форми. Все повече пред тях се очертаваше едно звено, което сякаш не отговаряше на общите наблюдения. В него очевидно нещо не вървеше както трябва. То не вибрираше в синхрон, долавяше се желание за промяна, за завъртване в общото движение, за разместване, което обаче не можеше да се осъществи. Всъщност там се бяха установили първоначалните образи, които по-късно се размиха в общото поле на новата структура. Там отделният кръг, който се виждаше в последователните форми на Спиралата, не беше самостоятелен. Бялото сияние от него преливаше в горното ниво, а тъмните му очертания се свързваха с по-долното завъртване.

Сякаш този кръг беше разкъсван между съседните два, нещо което не се виждаше никъде другаде по протежение на цялата огромна, безкрайна фигура. Това разкъсване създаваше препятствия пред цялостното движение и формите се задъхваха. Имаше опасност напрежението да се разпростре, да прелее в други нива и да скъса някоя връзка в Спиралата. Резултатът щеше да бъде твърде лош. Нуту наблюдваше този прекрасен обект, триизмерно изобразен във планинския кристал и имаше чувството, че е част от него, че самият той и това видение са едно и също и взаимно си принадлежат. Виждаше себе си в онзи непокорен, неясено очертан кръг и знаеше, че причината за проблемите е точно там.

Оформила докрай изображението на съвършенна Двойна Спирала, слънчевата плазма постепенно започна да се размива и да се свива до първоначалното си състояние. Въпреки енергичните действия на Меслин формите се прибраха и Нуту видя отново стария кръг. Всъщност, намалявайки обемите си, спиралата пак уголеми онова звено, което толкова се отличаваше и което очевидно беше носител на проблема. Вече детайлно можеха да се видят черните, неподвижни, заплашители фигури от бившата окръжност и успоредното трескаво движение в блестящото с прозрачността си ядро, където стоеше лъчезарният човек. Постепенно плазмата започна да съсредоточва вниманието им все повече към него. Там постепенно се появи нов много познат образ. Образ на млада жена, която странно се сливаше с изключително подвижното човешко-нечовешко същество в центъра на кръга. То я обгръщаше от всички страни и дори Нуту почувствува тръпката на привличане и симпатия между тях. Те не си противостояха. Напротив, служеха на една цел, бяха много близки независимо че органично нямаха нищо общо.

На Нуту не му беше нужно дори секунда време, за да открие в образ на жената Анита Фалкон Бел. Това не го изненада. Озадачи го обаче друго — реакцията на другите обекти в сферата. Появата на Анита предизвика буря от недоволство сред тях и в същия миг множество нишки хищно се протегнаха към средата на кръга, притисайки мощно светлата част. Нещата се преляха в тотално противопоставяне и борба между тъмния, неподвижен, анархистичен край и светлото, финно вибриращо ядро. Сферата закипя. Появиха се нови Тъмни, много по-ужасни от малките, познати на Нуту джуджета. Идваха от другата Спирала, а не отдолу и бяха нещо невиждано, неуписуемо — като самия страх. Домогванията им се насочиха дори към Меслин. Ниско сведените му ръце бяха почти докосвани от мрачните им очертания. Това му причиняваше болка и вътрешен ужас, защото цялото му тяло се тресеше. Думите от устата му излизаха все по-трудно и Нуту все по-лошо долавяше фразите на добре подредените изречения.

— И нека общият синхрон да устои, в хармония да се превърне, едната част бързо другата да привлече и двете, сбрали сили в едно, да се отдръпнат до следващия сблъсък — все така единни, служащи на Цялото — Едно … Нека привличането страшно… в лек полъх се извий и да премине плавно в другата страна…, за да се завърне обновено и искрящо по нови пътища… отворило посока свежа на света…

Меслин не трябваше да губи контрол над процесите, още повече че те не бяха още станали действителност, а проектираха близкото бъдеще. Всъщност, точно както едно време, животът му пак беше застрашен и то не без намесата на Нуту. Затова той, осъзнал отговорността си, прехвърли всичките си усилия не към картината в средата на кристала, не към повторение на действията на учителя си, а към подпомагане на потенциала му. Устните на Нуту смениха тона си, той стана решителен, дори заплашителен. Джуджето дори сам не разбра какво прави. Сякаш силите бяха извън него. Изпълнен с мисъл за защита на учителя Нуту не създаваше защитен механизъм, а точно обратното, нападаше. Заклеймяващите думи, незнайно откъде долетели в ума му на Манас, се лееха като бурен поток, насочени със цялата си сила към съществата в сферата; — Измеренията Тъмни от Съзнанията светли на умовете непропити, недокоснати с любов отвътре не ще попаднат тук, във Вселената, където Светлината още шевства. Вървете там, о Тъмни, вън, в покрайнините, където цел е точката в средата и стремежа тя да се достигне, превръщайки и края в център. Не смейте центъра в окръжност светла да обримчите и светлината да рушите, защото хаос собствен ще ви увлече тогава и времето назад ще върне за Всемира, сами погубвайки се вий накрая.

Колкото и да беше странно, Нуту усещаше тъмните същества както преди — близки и познати. Те го привличаха и мамеха, но едновременно с това и силно го отблъскваха. Сега за разлика от миналото той почувствува в себе си нова сила да се пребори с това свое раздвояване и да се изправи сам срещу стария си свят, скъсвайки веднъж завинаги връзката с него. Сега беше дошло времето той да поеме нещата, защото само собствената му мисъл и воля можеха да го освободят от предишните влияния и съдба. Почувствувал в себе си силата, той бавно се приближаваше до големия кръг, изпреварвайки отпадащия Меслин, като повтаряше в унес идващите от нищото фрази.

— Сила непозната, от сътворението на Земята съхранена ще отдръпне тъмнината и ще възстанови света след битката жестока. Единството ще се запази и кръгът ще се обърне, устремен към нови висини. Ще крачи Мракът бавно към промяна, сам от себе си унищожен и ще намери сили да върви напред, а Светлината ще облее този който търси я, за да върви нагоре в единството на Любовта и Съвършенството облян.

Това донесе обрат в събитията. Постепенно кръговете около центъра се разпръснаха, нещата започнаха да се стабилизират и да придобиват нормални очертания. Цялото Кълбо оформи правилно очертанията си. То сякаш премахна от себе си разкъсващото напрежение отгоре и отдолу, което застрашаваше структурата му с разпадане и провал. Ядрото в центъра отново избистри сиянието си и двете фигури, на съществото и на Анита Бел, все още слети в едно влязоха в синхрон. Това доведе до цялостно спокойствие и равновесие. Меслин вече намиращ се непосредствено до Нуту, беше възвърнал нормалния си вид и ръцете му все по-спокойно се движеха над все по-размиващата се плазма от светлина.

* * *

В същото време Слънцето вече беше променило положението си. То бе изминало повече от тридесет градуса по небосклона и бавно променяше наклона си като намаляваше силата на собствените си лъчи. Меслин изричаше заключителните думи и напевният им темп, увличаше с чувството на успокоение и желание за бъдеща почивка. Сиянията в стаята намаляха, спадна напрежението на материята, роботите задействаха постоянните захранващи устройства. Съзнанието беше възприело и почувствало видяното и сега се опитваше да проумее бъдещето. — Попаднали сме направо в окото на тайфуна, — каза уморено и замислено Меслин, насочвайки се към стола си миг след края. — Даде ни се възможност, поклати озадачено старата си глава той, — да видим Самата, Великата Двойна Спирала и да се докоснем до същността на Цялото. — Меслин беше безкрайно развълнуван, Нуту никога не го беше виждал в такова състяние. Магът всъщност грееше от щастие, макар и съсипан от току-що преживяната умора. В него бушуваха всички възможни чувства и усещания. Той почти не беше на себе си. Не му помагаха дори годините и огромният магьоснически опит. — Това не се е случавало от векове, още от времето на Земята, — говореше си сам на себе си той, като всъщност едва осъзнаваше присъствието на Нуту. — Знаеш ли, какво означава тази Спирала, — питаше той без да се обръща. — Сега ще ти покажа. Бавно се обърна, хогледна го и като смъкна ръцете си, издигнати благоговейно нагоре, се насочи към бюрото си, където беше компютърната мрежа.

Нуту също се чувстваше зашеметен. Не знаеше какво точно да каже. — Представа си нямам затова, учителю, — говореше напосоки и той, — но мисля, че се досещам за друго. Казах и извърших неща, които никога не съм знаел преди. Но това, което най-много ме впечатли, е образа на Анита Фалкон Бел, който както може би разбрахте се появи в кристала. За нея си мислех, че е заплаха за останалите, а тук, — Нуту беше наистина учуден, — се потвърди, че е от нашата страна. Бях убеден, че принадлежи към миналото ми, а нещата се представиха наистина по съвсем друг начин… — Това безспорно е така, — прекъсна го Меслин, намерил вече някаква графика в компютъра си. Пък и това, за което му говореше Нуту му беше известно. Сега магът беше обладан изцяло от друга мисъл. — Проблемът Нуту, е съвсем другаде, — сподели той, — както ти казах ние сме попаднали в самото око на тайфуна. Двойната Спирала, скъпи ми ученико, — Меслин му сочеше обемната графика пред себе си, — както знаеш, е Всемирът. Това е неговата видима форма, която за съжаление се познава от твърде малко хора във Вселената. Завещано много отдавна на човечеството, знанието за Единното и Цяло не е било използвано още от древността и в днешни дни почти е изчезнало.

— Това е Двойната Спирала — формата на безкрайността около нашата Вселена. Това ли искаш да ми разясниш, — гледаше го зяпнал от учудване Нуту.

— Да, защото нашата Вселена е във вид на едно голямо Кълбо, но малцина знаят, че тя е само част от тази нямаща начало и край Двойна спирала, в която Кълбото-Вселена е само една малка брънка.

— И моят предишен свят също е една нищожна част от тази спирала.

— Да, той също, както и много други безкрайни светове нагоре и надолу от нас, — отговори му Меслин.

— И те си взаимодействат непрекъснато — мислеше на глас Нуту.

— Да, както всяка част в света и голямата Спирала се движи, трансформирайки непрестанно всяка своя форма според промените в нея. По този начин нашата Вселена и другите по-висши и по-нисши светове са в едно неизменно Цяло. Те, макар и донякъде разделени, не могат един без друг. Освен това всяка брънка от Спиралата има своята огледална противополжност във втората спирала. — Огледалното отражение на Вселената. — Да, защото Спиралата е двойна. Именно отраженията определят развитието на Всемира. Те непрекъснато се стремят към разрушаването му и така го стимулират към все по-голямо съвършенство. Тази огледална част, т.нар. Мрак, е Злото, което е призвано винаги да ни тласка напред и нагоре и да поддържа в готовност веществената ни форма, „защото властта на Земята на мен е дадена“. В този момент Меслин погледна въпросително Нуту, защото беше казал нещо много важно, а ученикът му само стоеше и го гледаше втренчено. Нямаше никаква реакция. — Нямам думи, учителю, — стресна се Нуту, — Все още мисля, върху всичко това, — отвърна му зашеметено той. Изнанадан от много по-голямата дълбочина на проблема, отколкото предполагаше, той наистина все още нямаше нито мнение, нито някакви въпроси. Просто стоеше и слушаше.

Тогава Меслин бавно продължи. Осмислянето на проблема затрудняваше и на него. Той изведнъж видя неща, за които неговите прадеди бяха само чували и които много внимателно се предаваха от родителите на достойните за това деца. Това знание разбира се, беше изписано по храмовете на Египет, включително и тук в Тива, но само човек, запознат със сложните жречески съчетания на думи, изрази, тяхната подредба и месторазположение, можеше да се докосне до вселенските тайни. Затова беше зашеметяващо, когато цялата тази истина излезе наяве без було и покров и удари право в целта.

Мислите на Меслин шеметно се носеха из превъзбудения му мозък. Той ясно съзнаваше, че трябва да се успокои и осмисли всичко видяно, защото оттук наттатък не можеше да допуска грешка нито в действията, нито в тълкуванията си. Това беше мечтан миг в живота на всеки маг. Звездният час за него и за неговото семейството беше настъпил. Меслин трябваше да оправдае усилията на хилядите прадеди-жреци живели преди него по тези места. — Нашата система, Нуту е толкова важна, — обясняваше превъзбудено той, — колкото и всяка друга част в Спиралата. Тя привнася в една или друга степен за усложняването и възходящото развитие на всяка друга част под или над нейното ниво. Това, което на практика ти си видял и мислиш, че разбираш, е била именно нашата система. Другото, Цялото, голямата Двойна Спирала, е един неописуем, неизмерим свят без начало и без край, по който ние вървим и вечно ще вървим към все по-голямо съвършенство, борейки се със самите себи се и двете си общи еднакви начала, успоредните линии на Спиралата.

Нуту прекрасно разбираше. Осениха го отдавна непроявявани глъбини на мисълта. Те бяха като думите, които изрече в защита на учителя си неотдавна:

— Изглежда, че именно нашето звено в момента е закъсало и това е отразява в общото, — каза Манасът, осмислил вече всичко, което чу. Той бързо схвана същността на нещата и като прагаматик тръгна направо към разрешаването на проблема. Моментът на стрес беше отминал. — Само едно не ми е ясно, учителю, — продължи той. — Ти самият каза, че Анита Фалкон Бел не отива при Великите. Ние се убедихме в това, но от друга страна видяхме, че тя се приближава към Голямото Сияйно Човешко Същество в преходите между измеренията. Тя дори се слива с него. Не знаем нищо за него, дали е Велик или действа съвместно с нея за наше добро. — Така е, — съгласи се Меслин. — Той ще ни помогне, въпреки е не е Велик. Анита Бел по един или по друг начин се е докоснала до тайната и целта на човешкото съществуване и затова ще осъществи връзката. Тя е дълбоко убедена, че необходимостта от максимално градивно използване на потенциала на мисловното вещество, имащо пряка връзка с по-фините нива на Спиралата, може да спаси човечеството от предстоящата криза. Нищо друго в нашата система от материя не притежава в по-голяма степен качествата, необходими на човека за далечния му път напред.

— Но дори и да е така, защо едно такова откритие води до толкова много сътресения, а не се възприема от Галактическото обединение.

— Трудно е да се каже, но това не е случайно. По интересното е, че проф. Бел има връзка с някое от по-горните1 нива, не само с Великите. Ти сам видя това. — Меслин сякаш се сети за нещо и повика хуманоида.

— Пусни записа — нареди той и продължи, като изчакваше визуалните доказателства за теорията си. — Ти видя, че в един момент Анита Бел наистина се сля със съществото от блестящата светлина в средата на Кълбото. То от своя страна беше свързано — Меслин показа широката нишка, изхождаща от средата му към друга част на Спиралата, — с друго ниво. Високите му вибрационни полета, макар и прилични на човешките, само доказват неговия по-тънък, висш произход, поясни той визуализацията и принадлежността му към по-еволюирали нива на Всемира. Но въпреки това той не е Велик. Твърде близко е до нас — завърши магът.

— Но ти твърдиш, че сънищата са от Великите, нали. — не разбираше Нуту. — Тогава какви са тези другите, откъде са и какво искат те от Анита Фалкон Бел, пък и от нас. — Нуту се беше развълнувал и неспокойно сновеше из помещението, като хвърляше от време на време погледи към записа във видеозора. Там, задържани в кадър на единство стояха Анита Бел и Вибриращ Възход.

Меслин обаче също не беше в състояние да обясни:

— Вероятно си прав, — придърпваше замислено бялата си брада той. — Ние, жреците, също не знаем нищо за тях, освен че ни желаят доброто и че са изправени пред голяма битка заради Анита Фалкон Бел и заради нас. Мисля че и ние сме намесени в това. Но не са Велики, не са… — повтаряше той.

— А тези от друга страна как също са свързани с нас, — продължаваше да пита Нуту. — Та те са накрая на Вселената. Ние двамата дори и да искаме не можем да отидем там. Аз даже като Манас съм слаб за такова стълкновение и за такъв преход. — Така е, нито един Манас не може сам да се справи с такава задача, но може да помогне, — вдигна поучително както винаги пръст магът. — Ще стигнем и дотам, защото ми идва нещо на ум. — Той се усмихна загадъчно и продължи да анализира на глас видяното. Вече беше решил нещо. — И така, ние проследихме бъдещето, — заключи той. А това означава, че срещата на Лъчезарни извън Вселената ще се състои и няма да бъде лека. Има сили, които не желаят това да се случи. Те ще попречат посланията да бъдат разбрани. — Това са същите сили, които въздействуваха върху моята психиката, когато бях малък, — прекъсна го развълнувано Нуту. — Видях ги и ги познах. Те протягаха дългите си тъмни ръце към светлината. Имаше и още някакви. — Да, същинските Господари на Мрака, тези които винаги са ни притискали и ще ни притискат, — потвърди Меслин. — Ужасни са, но ти беше този, който им се противопостави. Ти, момчето ми се осмели да влезеш в бъдещето и да го промениш, или по-точно програмирано да го изкривиш. Няма нищо случайно, — поправи се Меслин. За миг беше помислил, че съдбата подлежи на корекция и изменение. И защо не, тази мисъл го объркваше. От мига, когато сам видя, че именно от настоящото Нуту измени посоката на близкото бъдеще. Нима беше възможно, — питаше се магът, — бъдещето да се програмира и то по този странен начин. Но Меслин щеше да мисли по-късно затова.

Сега важното беше, че съдбата диктуваше намесата на Нуту, а следователно и неговата собствена в бъдещите събития. — А това означава, — продължи прекъснатите си мисли магът, — че от тебе се очаква да въздействуваш по същия начин тогава, когато срещата между световете се състои. Нашата намеса може би наистина ще уравновеси везната и ще възвърне нарушеното спокойствие в Спиралата. Страхувам се само, че не разполагаме с цялата информация, — въздъхна притеснено Меслин. — Знаем само част от нещата. Някои няма да можем да разберем и докрая на събитията.

— Трябва да се намесим, но как и кога, — Нуту едва сдържаше нарастващото си любопитство. Беше забравил дори притесненията си. — Лесно ще разберем кога, въпросът как и откъде — вметна Меслин. Явно вече мислеше за нещо друго. Магът стана и се насочи към изхода. Изкачи стълбите и се озова във всекидневната, като включи триизмерното кълбо на обемната телевизия. Нуту разбра, че искаше да разбере последните сведения за Формулата. Събитията там може би щяха да го наведат към правилното решение на проблема. Най-малкото щяха да покажат с колко време разполагат и в коя точка на Вселената да насочат действията си. Така скоро щяха да имат отговора на въпроса — кога. Лъчезарни вече беше пред падината.

31 глава

Вибриращ Възход ликуваше и щастието преливаше във всяка негова форма, а светлинните отблясъци се виждаха на голямо разстояние осветявайки значителна част от околното пространство. Сега той с нетърпение очакваше телепатичното включване. Възторжените му сигнали вече бяха достигнали до родината и всеки миг оттам щеше да усети оформянето на познатите образи. Най-накрая беше постигнал така жадувания резултат. Макар малък и непълен, той все пак представляваше нещо. Анита Бел показа, че част от информацията е разбрана и че вече между нея и тях е отворен пътят за комуникация. Нещо повече, фактът, който го изпълваше с най-голяма радост, беше бързото приближаване на човешкия кораб и вероятността от успеха на срещата. Затова сега Вибриращ Възход очакваше с нетърпение поредното включване. Имаше да съобщава добрите новини, но му беше необходимо съгласието на Съвършените за една последна енергийна подкрепа. С нея щеше да осъществи по-лесно контакта с Анита Бел, без това да причини гибелта и.

Връзката се стабилизира и Вибриращ Възход вече виждаше образа на един от членовете на съвета. Миг след това си разменяха обичайните поздрави и чувства. Вибрациите на двамата бяха ускорени и светли, породени от новия общ прилив на надежда. — Чувстваме, че имаш добри новини за нас, Вибриращ Възход, — излъчваше енергично Сияйният, — а и ти усещаш, че ние имаме да ти казваме някои нови неща. — Да обнадеждаващо е това, че току-що намерих познат път към разума на човека. Анита Бел разбра част от последното послание и идва вече напълно съзнателно към мен. В мозъка и съвсем неочаквно се появиха стари, познати начини на мислене, индентични с тези, които хората загубиха преди много, много време. Чрез тях Анита реагира на посланието ми. — Вибиращ Възход забеляза радостта, която се разля в отсрещната страна. Беше благоприятно.

— Това е наистина чудесно, — отговори ентусиазирано члена на Спектралните. — И ние уловихме тези сигнали, но установихме за съжаление — и той показа друг нюанс на чувствата, — че приближаването на хората до мястото, в което се намираш ти води до тяхната неминуема гибел.

— Но защо, — помръкна Вибриращ Възход, замисляйки се за Лъчезарни, но бързо дойде на себе си и продължи по същество — Точно в тази връзка си мислех за помощта, която можете да ми окажете за спасяването на хората. Един енергиен тунел ще съумее да ги задържи за времето на контакта и след това да ги върне обратно. — Да, но това се оказва много по-трудно, — отговори унило отсрещният глас. — Не зависи напълно от нас и изисква много жертви. — Но защо. Това е във възможностите ни. — не разбираше все още Съвършеният. — Не това имаме пред вид, Вибриращ Възход. Става въпрос за децата — Манас и за Унищожителя. Ако създадем мощно поле за стабилизиране на пространството около тебе, за да оцелеят Лъчезарни и хората му, силно ще облекчим задачата на Хаоса и в края на краищата ще загубим всичко. — Искате да кажете, че те ще използват нашите енергийни източници, за да проникнат в Кълбото. — Да. За това говорят всички данни напоследък, — отвърна скръбно Сияйният. — С типичното си лукавство Стихията се готви за пробив именно там, където се намираш ти сега. И докато се занимаваше с посланието към мис Бел, Отрицателният Манас вече успя да се прехвърли пред падината. Само липсата на достатъчно енергия все още ги възпира да започнат атаката си. Освен това не са разбулили загадката около Анита. Все още мислят, че тя е с тях и се опитват да я убедят да им сътрудничи.

Вибриращ Възход помръкна.

— Те са на кораба, който излъчва покъртителните сигнали за помощ…, на лайнера Албатрос. И аз не съм усетил.

— Да, преструват се, че са в затруднение, но това не е вярно. Проблемът е съвсем друг. Искат да използват за пробива Лъчезарни и затова ще се опитат да го прихванат в полето на действие на детето — Манас. — Но в такъв случай Унищожителят не е на техния борд, иначе това не би било проблем и Лъчезарни няма да им трябва. А и аз не го усещам, — неудомяваше Вибриращ Възход. — Да, прав си, Унжожителният Велик не е там — бяха категорични Съвършените. — Знаем това. Изглежда е оставил това на хората и на Манаса, а сам има някакви други задачи… — Но тогава аз ще мога да спра детето-Манас, — Вибриращ Възход беше решен да унищожи противопоставящия му се човешки кораб. Той действително имаше достатъчно сили срещу всеки човешки отрицателен Манас. — Това е невъзможно, знаеш. — опитваха се да го успокоят отсреща, усетили промяната в него. — Ние не можем да рушим по никакъв начин формите на живота, дори и когато те са заплаха за нас. — излъчваха тревожно Съвършените. — Трябва да действаме по друг начин. Въпреки опасността ние ще те подкрепим енергийно и ще ти изпратим необходимите ресурси, за да стабилизираме полето за кораба на Анита Бел. Но ти трябва да измислиш нещо и да не допуснеш тунелът да се използва от Тъмните. А ако това стане, можеш да унищожаваш единствено себе си и никой друг. Ние вече сме готови да понесем последствията от това, а предполагаме че и ти. Може би така посланието ще стигне до Алтея…

Отсреща обаче стоеше само едно мълчание и Сияйният тревожно продължи:

— Друг изход нямаме, Вибриращ Възход, — излъчи той искра надежда. В останалата част на нашата Спирала се забелязва нарастващо напрежение и възможност за скъсване на връзките. Трябва да побързаме и да спасим Цялото. Разбираш ли, Вибриращ Възход. Цялото е в опасност. Сияйният викаше и каза това, което беше решил да спести, но усети, че ситуацията е такава, че трябваше да бъде откровен. Отсреща се беше зародило отчаянието и апатията. — В такъв случай връзката с Великите е невъзможна, — попита с последна надежда Вибриращ Възход. Беше разбрал всичко и наистина се беше отчаял. Търсеше минимална утеха, не желаеше повече отрицателни отговори, но усещаше, че и този ще бъде точно такъв. — Излъчваща Светлина не казва нищо добро, но ако искаш можеш да я чуеш сам. Тя е тук.

Едва в този момент Вибриращ Възход видя лъчезарната фигура на сестра си. Изглеждаше загрижена и сиянието и не беше както обикновено, изпълнено с оптимизъм. — Здравей ВВ, — поздрави го без ентусиазъм тя. — Ние всички мислим постоянно за теб и те подкрепяме, но напоследък сме объркани от нещо сериозно. Всички тук усещаме странни промени в Цялото и предчувствията ни не са много добри. Първата Спирала страда много, може да се скъса. — Усещаш лоша развръзка така ли. — попита още по-притеснено Вибриращ Възход.

— Това също, но виждам огромни, чудовищни проблеми пред теб, много и непредвидими бъдещи моменти. Силно опасни са…

— Сблъсъка със Стихията ли имаш пред вид, — трептенията на Вибриращ Възход се учестиха до краен предел. Разбра, че е неизбежно. — Да. Опасяваме се като имаме пред вид склонността на Тъмните към самоунищожение. Те ще разрушават всичко по пътя си към Вселената, и самата нея, а после ще се обърнат нагоре, обричайки и себе си на гибел. — Значи непременно ще се появят. — Да вече е предречено, — поклати в знак на съгласие цялото си тяло Светлина. — Но в бъдещето се излъчи още, че когато Тъмните се появят, трябва да използваш хората срещу тях, както направи вече с жената от Черните криле и тя успя да издържи на натиска. Не разчитай на Великите. Те няма да ти помогнат. Поне не директно. Ние трябва да се справим с това или да загинем, щом допуснахме появата на Манаси за разруха, — въздъхна тя. Тонът на Излъчваща Светлина беше станал дълбок и сериозен. Пророчеството беше неотменно и моментът изискваше нужната тържественост. Събитията бяха предопределени.

— Благодаря Излъчваща Светлина, — успя да смутолеви само Вибриращ Възход, съвсем отчаян. — Бях забравил за тези Манас в Кълбото, дори не усетих Отрицателния на Албатрос. — Благодаря, че ми напомни, — каза той опечален с излъчвания далеч от началния оптимизъм. Наистина, мислеше си той, — развитие имаше и то какво. В един момент периодите на бездейно чакане и недоумение се бяха заменили с цикъл на трескава активност, множество опасности и изненадващи обрати. Сега всичко зависеше от него и от Лъчезарни, които устремно с носеше към Вибриращ Взъход. Корабът трябваше и да бъде спасен, за да спаси и той на свой ред Вселената. Започна да усеща началото на мощно преливане на огромни маси енергия от неговия свят на Съвършени и стабилизирането на тунела към все по-устойчиви и непроменими нива натам, където се очакваше появата на кораба. Но дали щеше да се появи точно в този отсек на пространството. В този момент Вибриращ Възход отново с ужас си помисли за последната информация — за обратната страна на Спиралата, за новия враждебен лайнер в Космоса и за честата нелогичност в действията на хората. Главата му се изпълни с разнопосочни чувства, като едно от тях започна да му се струва най-важно. Трябваше да се свърже незабавно с Анита Бел. Трябваше да повтори посланието си и да потърси помощта и, както искаше сестра му. Символите към нея и Майкъл щяха да бъдат още по-настоятелни. Тревога обхвана съществото му. Дали жената щеше да го разбере и дали въобще отново щеше да възприеме информацията му. Дано поне не объркат мястото на проникване в тунела и да видят светлината. Разчиташе и на другата жена. Беше благонадежна, намираше се още на Албатрос и беше издържала на натиска на Великия Унищожител. Въпреки че тогава… Вибриращ Възход почувства нещо много странно, което още не можеше да анализира и за което събратятата му също не знаеха. Тогава, когато помогна на обърканата мис Бел да преодолее гледката и излъчването на Тъмните в Черни криле, той самият не допускаше, че притежава такава сила на въздействие. Беше изумен от факта, че устоя така съвършено на ужасните им сили. Затова допусна, намеса на Великите, въпреки че не получи потвърждение от Съвършените. Излъчваща Светлина дори твърдеше, че не трябва да разчита на тях и тях ги няма тук. Иначе би ги усетил. Беше объркващо… Нима наистина можеше да бъде толкова силен. Все пак трябваше да се заеме с работа. Беше необходимо да предаде съобщението до Анита Бел и да подготви защитните механизми пред Лъчезарни. Срещата предстоеше. Притеснение и уплаха изпълваха съществото му, защото му предстоеше битка, в която той не познаваше добре нито съюзниците, нито враговете си. Радваше само, че енергията се увеличава и скоро цялото пространство около падината щеше да се освети от заревото на хиляди пулсиращи звезди от неговия свят. Видя започващата среща между Албатрос и Лъчезарни. Трябваше да се намеси…

32 глава

Сигналът за извънредно съобщение стресна петимата мъже в кабинета на Хойлекер и те насочиха цялото си внимание към големия екран на видеозора в центъра на помещението. Викаха ги в Командната зала, защото имаше връзка с Лъчезарни. Обаждаше се Майкъл Фрост. Новините бяха спешни, поради което само след минута операторите, самия Бенджамин и двамата военни вече стояха пред пулта за управление на полетите. В движение научиха някои от подробностите и се разпоредиха за опразване на командната зала и районите около нея от излишни хора, персонал и най-вече от журналистите. Корабът на Фрост се намираше непосредствено пред предполагаемото място, откъдето беше възможно привличането му от падината. Лайнерът не напредваше, а стоеше неподвижно в пространството, сякаш премисляйки последната си крачка. Но не затова командирът търсеше Алтея. Имаше нещо друго, което беше много по-различно и развълнува всички в залата. До Лъчезарни и до близките кръстосвачи бяха достигнали сигнали за помощ от обект, за който до този момент нямаше информция, че въобще се намира в региона. Корабът се казваше „Албатрос“. Беше от класа на супер лайнерите, ала все пак малко по-малък на вид и не толкова добре оборудван, колкото корабите на Формулата. Беше навлязъл в критичната зона и сега се бореше със сетни сили срещу гравитационното засмукване на черното пространство зад него. Двигателите му бяха с плазменото гориво на Лъчезарни и затова удържаха толкова дълго време, но това положение едва ли щеше да продължи. Военният кръстосвач, който се намираше наблизо и спасяваше екипажа на Фрост, не посмяваше да се приближи и стоеше на прилично разстояние от борещия се кораб. А той излъчваше непрестанно SOS сигнали, които достигаха и до Лъчезарни.

Бенджамин вече се беше настанил на контролния пулт, когато започна осъществяването на връзката. Огромният видеозор в центъра на залата показа лицето на Фрост и само след миг и пилотът видя хората в залата на Алтея. Изглеждаше спокоен и уверен, около него не се виждаше никакъв друг човек. Само един от хуманоидните роботи стоеше в непосредствена близост и изпълняваше рутинни действия по управлението на лайнера. Всичко изглеждаше в пълен ред.

— Здравейте Г-н Холекер, — поздрави веднага Фрост още щом получи видео-връзката. — Знам какво мислите за мен, но за съжаление нещата не зависеха от нашите желания. Всъщност предполагам, че вече са ви уведомили за някои подробности1 по случилото се. — Да, потвърди веднага Хойлекер. — Господата — и той посочи военните до себе си, — ме помолиха за съдействие и аз ще им го окажа, разбира се. — И то ще е наистина необходимо сър, — отвърна му леко притеснен Фрост. — Ситуацията тук внезапно се усложни и както сте разбрали, в непосредствена близост до мен изведнъж се появи бедстващ кораб с неизвестна регистрация. Според данните от бродовия ми компютър той не се води на отчет в Галактиките. Не зная какво да предприема. Лайнерът е тук и екипажът му настоява за помощ именно от Лъчезарни. Объркан съм и не мога да направя каквото и да било без сигурни данни за произхода му. Затова се обаждам, тъй като може би вие знаете повече за Албарос. — Фрост погледна очаквателно към военните, сигурен, че те имат отношение към проблема. Разбира се реакцията не закъсня. Но тя не беше онова, което очакваше Майкъл — Така е както казвате, капитан Фрост, — съгласи се веднага единият от офицерите. — Но и според нас този кораб не би трябвало да се намира там. Присъствието му ни дава само сериозни опасения за големи бъдещи неприятности. — Какво имате предвид, майоре, — попита учуден Фрост, като видя как военният смръщи тревожно челото си. — Това, че Албатрос е конструиран преди около две години от частната компания „Галакси Енерджи“. Тя както знаете, е монополист в областта на овладяването и разпространението на космическите енергии и поради това за оборудването му не се знае почти нищо. Много от разработваните от компанията технологии никога не са излизали1 от нейните лаборатории и изпитателни полигони. Този кораб не е бил одобрен за пуск от Междугалактическата космическа асоциация и не би трябвало да е в полет. Предполага се обаче, че зад секретността и бързината по конструирането му има някаква сериозна причина. Вероятно Албатрос крие тайна, съдържаща се в горивото на двигателите му. — Искате да кажете, че той вероятно е проектиран за изследователска мисия в падината. — попита Фрост — Да, защото вероятно в търсене на нови и неразработени енергийни източници Галакси Енерджи се е насочила самостоятелно към тези богати на енергия нови обекти във Вселената. Това обяснява мълчанието на екипажа, който въпреки сигналите за бедствие не търси някаква връзка със силите за сигурност, нито пък дава обяснения относно направлението, целта и оборудването на кораба. Настойчиво иска връзка само с вас. — В такъв случай вероятно мисиите ни съвпадат, така ли да ви разбирам, сър — изясняваше си Фрост … Затова те съвсем целенасочено са изпаднали в бедствена ситуация. — Това е най-вероятното предположение, капитане. Но има и нещо, което се отнася до Анита Фалкон Бел. — В този миг всички в командната зала видяха неспокойствието, което премина за секунда през лицето на Фрост. После той бързо се овладя и заслуша внимателно.

— Както знаете, — продължи военният, — тя беше целта на претърсването на кораба ви малко преди излитането, но не беше открита. Същевремнно се установи, че наистина не би могла да бъде, защото е била отвлечена малко преди да тръгне за Космодрума от група лица, представящи се военни. След последните събития сме сигурни, че те са били от „Галакси Енерджи“, а този факт вече показва, възможна връзка между тази компания, проф. Бел, „Албатрос“ и падината, пред която всички вие се намирате.

Напрежението по лицето на Майкъл се задълбочаваше. Той явно не разбираше какво се беше случило. Изненадите се сипеха една след друга. — Командире, — намеси се и вторият от военните с друга информация, явно свързана с първата. — Вероятно сте установили, че излъчванията, които имаха за обект преди единствено Анита Фалкон Бел сега внезапно смениха направлението си и се концентрираха в полето около вашия кораб. Това ни беше навело на мисълта, че е възможно по някакъв начин въпреки нашите мерки за сигурност въпросното лице, проф. Бел да е успяло да се промъкне на Лъчезарни и отвличането да е било само една инцинировка. Дори мислехме да ви питаме за това. Имахме данни, че сте планували подобно прехвърляне. Сега обаче след съобщенията за близостта на Албатрос до мястото пред падината разбираме, че мис Бел наистина не е при вас, а на бедстващия кораб и излъчванията са насочени вероятно именно към него. Всичко това е било една добре разиграна заблуда. Обстановката, както разбирате, доста се усложни и затова не знаем какво точно да ви посъветваме, освен да преговоряте с екипажа на Албатрос.

Спокойният вид на Майкъл отдавна се беше сменил с напрегнатото изражение на изплашен човек и той от дълго време вече безуспешно се опитваше да заличи това излъчване. — Простете ми, но нещо не разбирам и искам да го уточня, започна почти заеквайки той, когато разбра, че военният завърши мисълта си. — Значи, първо Анита Фалкон Бел е била отвлечена преди да тръгне за Космодрума и затова не се появи на изпращането ми, а след това се е появила най-неочаквано на борда на Албатрос, който в момента вероятно приема излъчванията от падината.

— Правилно сте ме разбрали капитане, — потвърди военният. Тя е там, иначе няма как да си обясним промяната на силата на излъчванията и смяната на тяхното назначение. Това от друга страна обаче сне и подозренията от Вас. — Че тя е при мен на Лъчезарни, — попита отново неразбиращ Фрост. Изглеждаше много разтревожен. — Да, сега вие сте извън подозрения, но затова пък с усложнена задача. Трябва да ви уведомим, че подозираме Албатрос в действия срещу сигурността на Вселената. Най-тревожното е, че освен сигналите от падината, ние улавяме от кораба мощно поле на мисловна нергия, каквото не би трябвало да съществува в Галактиките. Смятаме, че то също принадлежи на Анита Бел, капитане. — Военният погледна много изпитателно Майкъл. — Това е мисъл, поле на унищожителен Манас, което може да бъде гибелно не само за мисията ви, но и за Вселената. — Не, не може да бъде, — Фрост не беше съгласен и личеше, че е ужасно притеснен. — Тук нещо се е объркало. Объркало се е — повтаряше монотонно той, като удряше леко, но постоянно юмрук в брадичката си. Не беше на себе си и не криеше това. Мислеше нещо много усилено и дори спря да обръща внимание на връзката с Алтея. Военният пък реши, че Майкъл не го е разбрал и повтори информацията си. — Капитан Фрост, разбираме ви, защото ситуацията наистина е сложна. Пред мен е последната справка от кръстосвачите в района, които потвъждават, че Галакси Енерджи вероятно се опитват да използват манастичните способности и евентуално нечовешкия произход на Анита Бел за своите егоистични цели. С това създават реална опасност както за вас, така и за Лъчезарни и Вселената. На борда им има Унищожител, капитане, която заплашва всичко… — В какъв смисъл, — попита Майкъл механично, продължавайки да мисли върху обстоятелствата. — В този, че те най-вероятно са решили да атакуват Лъчезарни и затова изпращат сигнали за бедствие. От друга страна знаят, че ние няма да можем да ви помогнем заради Манаса Анита Бел, която ще привлече лайнера с мисълта си. — Но, майоре, те могат да ме унищожат, без да разиграват тази игра, — възрази Майкъл — Тук нещо не е наред, но не знам какво е то. Албатрос по-скоро иска контакт, отколкото конфликт. Използват сигнала за бедствие, за да не се разкриват, а и за да имат повод за връзка. — Може и така да е, — съгласи се военият, — но едно е сигурно. По някаква причина, която се надяваме да разберете, искат точно вие да се приближите и да им окажете помощ. Предполагаме, че се отнася до личната ви връзка с Анита Бел. Затова предположихме такъв техен план.

Вече на всички на Алтея беше ясно, че Майкъл Фрост е сериозно изплашен. Той сякаш в един миг прозря истината и тя очевидно беше ужасяваща за него. В командната зала наблюдаваха как той просто за един момент разбра всичко и как това му подейства като шок. Отпусна се тежко на мястото си, каза, че ще потърси връзка малко по-късно и изключи монитрите. Всъщност повечето на Алтея мислеха, че го разбират, защото той не само беше предприел нещо изключително рисковано за спасяването на Вселената, но сега се намираше пред трудната задача да преговаря с екипажа на Албатрос, където вероятно се намираше един много важен за него човек. Никой обаче не подозираше, че причината за тревогата му беше съвършенно друга. Там на Албатрос наистина можеше да се окаже една много позната жена, но тя съвсем не се наричаше Анита Фалкон Бел. И за негов още по-силен ужас не беше никакъв унищожителен Манас, а съвсем обикновен човек. А Отрицателен очевидно имаше на борда на Албатрос и той беше някой друг…

33 глава

Фрост усилено се опитваше да събере мислите си от последните няколко часа. Малко преди да започне да получава съобщенията на бедстващия Албатрос и да чуе всики ония неприятни вести от Алтея, той беше разбрал една изключително обнадеждаваща информация от Анита. Тя беше приключила с програмирането на Робърт и беше осъществила една много ползотворна връзка с излъчвателя на сънищата — послания от падината. Очевидно приближаването на човешкия кораб не беше останало незабелязано от съществата от антиматериалния тунел. Те внимателно следяха всяко действие на Анита, а следователно и на Лъчезарни. Странното беше и това, че с промяната на месторазположението и скъсяването на дистанцията картините в сънищата на Анита се промениха. Дори последният сън нямаше нищо общо с останалите. Беше ясен и ярък като всички други, но напълно различен. Лицето на човека, когото Анита беше сънувала я порази. Беше индианец от някаква неизвестна цивилизация и епоха; колкото и странно да беше то нищо не и говореше. Нито дрехите или ритуалните украшения, нито обстановката, нито каквото и да било друго съответстваха на някакъв познат и период от човешкото развитие. Той стоеше — си спомняше тя след като се събуди, — прав сред един огромен, прозрачен и същевременно много блестящ тунел. Върху лицето му имаше отпечатък на абсолютна непроницаемост, така характерна за тази раса, но същевременно и с израз на някаква едва загатната загриженост и безпокойство. Всяко негово движение, казваше Анита, всяка реплика бяха невероятно добре премерени и съдържащи информация, отправена точно към нея.

— Първо, всъщност в самото начало, — разказваше тя, — когато започна посланието, индианецът сви ръцете си така, че допря леко пръсти и същевременно едва едва наведе главата си. Това беше поздрав, насочен към мен. Разбираш ли, — беше подчертала Анита. — Този сън не беше исторически. Това, което виждах, не се беше случило някога, то беше самото настояще, т.е. случваше в момента. Този човек говореше с мен по един забравен днес, древен начин.

Тогава Майкъл я прекъсна. Попита я имало ли е друг човек или някакви други хора, които индианицът да е поздравил. Другите съноведения бяха наистина строго исторически и винаги отразяваха точен момент от минало, някое значимо събитие. Анита обаче го изгледа с укор и каза — Точно това се опитвам да ти кажа, Майкъл. Там нямаше никой. Всичко в този човек показваше, че той поздравява точно мен, че говори именно с мен. Сигурна съм в това, — настояваше тя. — След това той произнесе следните думи:

— „Опасност застрашава всеки ненамерил себе си и дръзнал да се докосне до други светове. Затова когато дойдеш, следвай пътя през новия поток от светлина. Остави се светлината да те води и тогава срещата ни ще се състои. Помни добре, че нашата съдба изплита бавно свойте нишки чрез решенията наши, определейки неумолимо пътя ни напред.“ Смятам, че това беше предупреждение за падината, която може да ни унищожи, ако не следваме някаква определена светлина, — завърши тя.

— Но това означава, че не трябва да влизаме в тунела, защото той целият е едно огромно черно петно. Ако трябва да следваме светлината, необходимо е да останем тук, сред по-светлия Космос, т.е. извън падината, — възрази Майкъл, който добре беше проучил мястото. — Може и така да е, — съгласи се Анита. — Но въпреки това той говори за поток от светлина, за среща и за други светове, обвързани с пътя, който трябва да се следва. — Но това са твърде неясни думи, които могат да означават всичко и нищо. Как ще следваме маршрут по такива твърде общи координати. — За нас те може и да нямат никакъв смисъл, но вероятно означават нещо за Робърт — беше мигновения отговор. — Той вече трябва да се е справил със задачата да овладее начина на говорене на древните. Мисля, че може да ни каже много неща, нали Роб, — обърна се тя към робота, който стоеше зад масата и разучаваше някаква1 дълга редица от холограми. Работеше над заданието, което му беше поставено. Имаше за задача не само да научи начина на изразяване на образованите хора преди Христа, но и да разшифрова съобразно тези знания сънищата на Анита, описани по съответния подробен начин. Сега човекоподобната машина изпълняваше задачата с недостижима от човека бързина и точност. Чул повикването, роботът прекъсна мигновено работата си и веднага се отзова. Изслуша новото описание и почти веднага им съобщи.

— Светлина — поток светлина може да се излъчва само от определен източник на енергия. В древността всяка светлина се е свързвала с топлината, излъчвана от Слънцето и звездите. Затова тогавашният човек при такъв сън вероятно би се ориентирал към намиране източника на излъчване, който е символ на изход от опасна ситуация. Символът за светлина означава сам по себе си спасение. Лицето от сънищата трябва да е свързано със излъчвателя или да се намира в него, щом човекът се е явявал в центъра на картината от съня. Възможно е той да изпраща светлината. В древността всяко нещо, отразяващо евентуален център, е символизирало същността, вътрешността, дълбочината, скритата истина. Поздравът с върховете на пръстите пък символизира липсата на враждебни намерения, а главата, леко наклонена напред, показва необходимостта от сътрудничество и равнопоставеност, липсата на водач и доминиране в отношенията. Това не е само форма на учтивост, а подтик към наложително действие. „Човек не намерил себе си“ продължаваше роботът, цитирайки думите на човека от съня. Така в древността са наричали тези, които не са били образовани и посветени в тайните на битието, които не са познавали света и съответно себе си. Те са неоткрилите самите себе си. Следователно този индианец се обръща към непосветените, към обикновените хора, откъдето следва, че той е от висшите слоеве на управляващите и шаманите или пък добре използва и познава техните изразни средства. „Други светове“ — друг символ в изречението. Така древните са наричали всяка област, необитавана от човешки същества и следователно опасна за тях… — Това означава ли, че трябва да намерим звезда, звезден куп или някакъв друг източник на ярка светлина, който явно се намира някъде тук и ще бъде нашия ориентир, — прекъсна го ентусиазирано Анита. — Може би радарите ще успеят да го открият. Сега разбрах, че той не е трябвало да съществува досега. Появил се е или с е появява в момента и затова трябва да търсим нещо ново, което го няма на картите, но което е тук, твърде близо от Лъчезарни. Той казва — „следвай пътя през новия поток от светлина“. — Точно така мис, — съгласи се Роб. — Трябва да намерите този нов поток от енергия, който ще ви бъде верният ориентир. Знаете, че това е неизбежно, защото се казва — „Съдбата изплита бавно своите нишки чрез решенията наши“. — Да, ние сме взели вече решение и ще влезем, ако намерим този тунел, — отговори твърдо Анита. — Срещата трябва да се се състои, защото от нея зависи всичко, — каза тя и погледна към Майкъл, за да намери потвърждение на думите си в очите му.

То вече беше ясно от действията му. Пилотът още преди няколко минути беше започнал сканирането на района. Точно в този миг дойде съобщението за SOS сигнала от Албатрос. Трябваше да прекъсне за минута търсенето. Отложиха го след извънредната връзка с Алтея, която пък съвсем обърка нещата. След това Майкъл просто не знаеше как да съобщи новата неприятната вест на Анита. Беше толкова ентусиазирана от внезапната помощ, която получиха и благоприятните переспективи пред мисията, че новината за положението на Светлина и присъствието на отрицателен Манас в непосредствена близост само щеше да я разконцентрира и да попречи на други евентуални контакти с падината.

— Не, не трябваше да и казва, реши той. По-добре да се справи сам. Още повече, че в момента тя се занимаваше с робота, който по начина си на мислене съчетаваше методите на комуникация от двеста тридесет и девети век след Христа с тези от преди пет хиляди години преди него. Пък все още не беше напълно сигурен, че Светлина е на борда на Албатрос. Трябваше да се свърже с неприятелския кораб, за да разбере това.

В един момент Майкъл се беше изправил пред невероятната задача да се справя сам с Галакси Енерджи и преспективата да се сблъска с някой Манас, докато спасява сестрата на Анита от пленичеството и. Извън това оставаше задачата за откриването на купа от светлина, бъдещия сблъсък с падината, отговорността пред военните и охраната, както и неизясненият произход на Анита Фалкон Бел. Напрежението беше огромно. Лъчезарни вече бавно се обръщаше с приведени в пълна готовност ракети и спуснат щит към Албатрос, като същевременно радарите му настойчиво трасираха околното пространство за спасителната светлина. Майкъл знаеше, че ако успееше да намери тунела, може би щеше да осъществи връзка с онези, които бяха там и те щяха да му помогнат. Видя как заедно с него и Сивият Орел се насочи към Албатрос. На борда му бяха Олистър и Ернандо, евакуираният екипаж на Майкъл, на които можеше напълно да разчита. Главното обаче беше да открие светлината, която щеше да го води и закриля. Необходимо беше да се съсредоточи върху работата на радарите и да се моли Анита да намери нова, втора връзка с падината. Може би щяха да и кажат нещо повече.

34 глава

Малките, облечени в снежнобели костюми роботи ловко подреждаха масата пред двамата мъже в светлата трапезария на Меслин. Безшумно се появяваха блюдата, специалитет на самия магьосник — три вида бяла риба, зеленчуковите и плодови салати. Всичко беше много прясно, набрано минути преди приготвенето от градината на мага. Както всички свои колеги и Меслин спазваше строга диета и не можеше да си позволи каквато и да е прищявка по отношение на менюто си. Професията му изискваше специална храна и той акуратно се грижеше да я получава в нужното количество и качество всеки обед и вечеря. Закуски не си позволяваше. Сутрешното хранене вредеше и натоварваше излишно добре отпочиналия му организъм. Но истинската причина, поради която не трябваше да слага нищо в устата си преди издигането високо горе на небесното светило, бяха сутрешните ритуали посветени на изгряващото Слънце. Умът, душата и тялото трябваше да бъдат абсолютно чисти и свободни, за да посрещнат изгрева на ярката звезда. Хармонията, с която Слънцето даряваше Меслин, го поддържаше след това в завидна работоспособност през целия му ден, та чак до късна вечер. По-късно му даваше съзнателен и едновременно с това релаксиращ сън. Така естествено ден след ден се осъществяваше неговия непрекъснат, саморегулиращ се ритъм на живот, който подсигуряваше мага срещу всички ежедневни неприятности на обикновените хора, живеещи хаотично, без непрекъсната мисъл за всяка своя дума или действие. Така животът му се осмисляше като постоянно служене на едно ризвание и даваше много по-големи резултати от тези, които можеха да се достигнат с други средства — чрез непрестанното объркване на усилен, често изтощителен труд с дълги и ентусиазирани почивки. Сега, доста изморени от продължителното натоварване с кристала, Меслин и Нуту с наслада поглъщаха живителната храна, която щеше да освежи умовете им и отпусне пренапрегнатите нерви. Спокойствието щеше да сложи в ред обърканите мисли и да подреди огромната информация, която трябваше да анализират и осмислят колкото се може по-бързо. Затова Нуту не можеше да спре мисълта си, въпреки че беше зает с яденето. Макар и с пълна уста, той продължаваше за говори:

— Пиратските предаватели съобщават други, далеч по пикантни новини, от тези на официалните Галактически канали. Особенно един от тях, мисля, че беше „Свобода за Вселената“, съобщи уж от името на свой осводомен източник, намиращ се в центъра на събитието, че Лъчезарни се е отклонил пак рязко от курса и в момента се насочва към друг все още неизвестен кораб, бедстващ в района. И аз се чудя не са ли това хората на енергийната компания…

Меслин само поклати глава в знак на съгласие, без да отговаря веднага каквото и да било. Преглътна бавно и като забърса деликатно устата си, повика един от роботите. Извади от вътрешния си джоб малка блестяща картичка и му я подаде, след което Ремът тихо се отдалечи в посока на подземието. Едва след това Меслин отговори:

— Чух това съобщение. Ако е вярно мисля, че тази допълнителна намеса на други фактори в събитията може да ни бъде само от полза, тъй като ще забави скоростта на процеса. Лъчезарни ще отсрочи срещата, а ние ще имаме повече време да се ориентираме в обстановката. Но така или иначе ще трябва да предприемем едно неотложно пътешествие до храмовете на Карнак. — Какво точно имаш предвид — попита доста изненадано Нуту като дори прекъсна яденето си. — Надявам се, че няма да ходим при оная ужасна жена, при която ме води преди години и която още тогава ни каза, че ще се видим отново някой ден.

— Била е права, но сега не само ще се видим отново с Лития, но ще трябва коленнопреклонно да поискаме помощ от нея. Тя е пазителката на входа към никому неизвестните подземия на храма в Карнак. От това дали тя ще се съгласи да ни съдейства, или не, ще зависи и успехът на нашето начинание. А, ето че и Ремът идва, — посочи Меслин отново появилия се Рем, който връщаше сребристата картичка заедно с една странна холограма.

Магът старателно прибра шифъра и след като погледна Нуту така, че да му подскаже, колко е необходимо да внимава зачете на глас. „Вярно е че от района пред падината се излъчват непрекъснати сигнали за бедствие. На борда на кораба «Албатрос», принадлежащ на Галакси Енерджи, хората са живи и самият лайнер не е повреден. Има някакво наясно изтощаване на двигателите му и затова всеки момент може да бъде погълнат от неизвестното черно тяло пред него, наречено още Първата Падина. Прогнозата на Братството обаче засега не е за фатален край. Дори се вижда някаква измама вътре в лайнера и възможности за неочакван обрат. Поради това считаме, че корабът вероятно ще получи своя шанс за спасение, особено ако се пребори с неясните сили около себе си и потърси помощ отвън, от намиращия се в непосредствена близост мощен Лъчезарни“, — завърши Меслин и поддаде информацията на Нуту, който вече беше разбрал. Роботът се беше свързал чрез специалната карта на Меслин с т.нар. Оракул — компютърна система, създадена в самата Тива по желание на Братството, с цел непрекъсната прогноза на бъдещите събития. Вникването в бъдещето беше трудна и изискваща много време задача. Затова за по-бързото разрешаване на проблемите беше създаден този център, за който всеки член имаше своя членска карта и личен неподражаем код. Всъщност, много малко хора знаеха за съществуването на тази система, която се пазеше в тайна и се използваше само от посветените в тайното знание членове. Вкарването на данните се осъществяваше с доброволни дежурства, чрез които промените във Вселената се обработваха и прогнозираха непрестанно. Заключенията бяха приблизителен отговор на бъдещото развитие на нещата, от който евентуално можеха да ползват и останалите членове. Именно с такава информация разполагаше сега и Меслин. Това беше анализът на ситуацията около Албатрос и Лъчезарни, зародила се в Космоса само преди няколко часа. Тя предвещаваше нелош изход от положението поради намесата на Лъчезарни и потвърждаваше тезата, че срещата между световете ще се отложи; съответно щяха да се забавят и събитията, които толкова ясно видяха в кристала. — Значи имаме достатъчно време — констатира със задоволство Нуту. — Не бих се изразил точно така, — отговори Меслин, — но във всеки случай времето е повече от това, с което разполагахме първоначално. Това вече е в наша полза. Въпреки че, — той се замисли отново — какви ли са наистина тези странни сили около Албатрос, за които се говори в прогнозата. Дали това наистина не са някои от унижощителните Манас.

— Точно и това имах пред вид преди малко, — отбеляза пак джуджето. — Галакси Енерджи покровителствуват тези същества, а корабът е техен, — посочи той справката. — Логично е онова дете да бъде там… — Там е, но няма да могат да спрат Лъчезарни, а само ще го забавят, както си и мислихме, — потвърди миг по-късно и самият Меслин, използвайки мощно интуицията си. — Да, да на кораба действително има някаква заплаха срещу Фрост и тя е ментална. Да ментална, — бърбореше си той, колкото повече разглеждаше предсказанието и се ровеше в подсъзнанието си. — Ще се опитат да ги елеминират, но няма да успеят, а на нас ще дадат време. — Заключи той. Ти си прав Нуту, че трябва наистина да се намесим. — Подскочи пъргаво, съвсем не за възрастта си и бързо се завтече към горните етажи на къщата си. — Дори злото ни дава шанс спокойно и сериозно да се приготвим за посещението си при Лития, — подкани той с жестове и поглед изумения си ученик. — Аз отивам да си взема необходимите неща. И ти също — беше единственият му отговор на питащия поглед на Нуту. — Време за почивка нямаш. Затова релаксирай само пет минути и също върви да се приготвиш, нареди той. — След около четиридесет минути потегляме. Колата вече е готова и чака.

Действително, в следващите минути роботите трескаво изнасяха най-различни неща от подземието. В багажника на обемистия мобил на Меслин грижливо бяха подредени грижливо опаковани пакети едва сега Н уту разбра защо магосникът поддържа толкова голям парк от мобили. Освен това с учудване видя, че някои от роботите се приготвят за излизане и разбра, че те щяха да ги придружат. Беше акуратно изнесена защитата от кабинета на Меслин. Последваха я дори и някои от кристалите и скъпоценните камъни от различни видове. Натовариха и част от старите книги с добре вакумирани страници и, разбира се, два от защитните костюми, ароматите, есенциите и цялата информационна система, кодирана в малките, едва видими кръгчета на файловата памет. Най-накрая слезе самият Меслин, който носеше малка чанта. Магът дори не помисляше да я предаде на съхранение на някои друг. Бавно, почти тържествено той премина през всекидневната и предверието. Задейства с дланта си охранителната система и като кимна едва забележимо на Нуту, излезе последван от двата Рема. Миг след това препълнената кола тръгна, шофирана от един от тях към храма в Карнак, все още единственият древен паметник, недокоснат от човека. Част от Луксор беше изнесена във Вавилон заедно с пирамидите, но Карнак беше непокътнат. Странно, но винаги нещо спъваше опитите за каквито и да било промени в него. Пренасянето му някъде другаде из Вселената се беше оказало невъзможно. И никой не се досещаше, че причината за това се криеше в тайната, скрита надежно под основите му. За нея обаче знаеха малцина; още по-малко имаха възможността да получат пропуск до най-голямото съкровище на Вселената — до древните кодове, оставени при сътворяването на този мир и отварящи пътищата за връзката му с другите нива на Всемира-Спирала. Именно до тези тайни трябваше да получат достъп Нуту и Меслин, защото сега всичко зависеше от тяхната намеса в бъдещето, така както го бяха видели, отразено в планинския кристал.

Изпитанията предстояха и никой не знаеше какви точно ще бъдат, тъй като никой не беше влизал там от много хилядолетия. Едно беше сигурно — те трябваше да подосигурят срещата на Лъчезарни и на Анита Бел с неизвестните съществата от светлата страна на Спиралата над тях и затова бяха получили отсрочка. Именно тяхната намеса щеше да осигури положителния резултат на тази толкова отговорна и важна мисия. А каква точно щеше да бъде тя щеше да се разбере много по-късно.

35 глава

Събитията около Лъчезарни се развиваха с толкова голяма скорост, че Анита и Майкъл едва смогваха да си съобщят взаимно промените в обстановката. Три бяха главните неща. На първо място с приближаването си към мястото на аварията на Албатрос, радарите на Лъчезарни съвсем ненадейно откриха там една нова, незабелязана преди ивица светлина, която или се беше появила току-що, или по някаква друга причина не беше открита досега. За нея компютърът постоянно съобщаваше нови данни. Тя много бързо променяше енергийната си мощност, увеличавайки при това и обема си. Явлението според машината беше странно и необяснимо, тъй като не се подчиняваше на известните физически закони. Според тях толкова бърз, но същевременно плавен разход на енергия не можеше да бъде осъществен от нито една звезда или звезден куп при липсата на първоначален взрив. Факт обаче беше, че тази ивица, въпреки огромната си, но не взироподобна скорост се разширяваше твърде равномерно, постъпателно и съразмерно. Процесът наистина беше необясним, но на Лъчезарни нямаха възможност да го обсъждат. Достатъчно благоприятен беше дори само фактът на съществуването му. Ефектите му също бяха бързи и неочаквани; рязко спадна силата на привличане на Лъчезарни към падината и корабът напълно стабилизира орбитата си. Отчетливо се подобри връзката с Албатрос, смущавана преди от излъчванията на падината. Освен това Майкъл Фрост, който не беше съобщил на Анита последните лоши новини от Алтея, във връзка със сестра и, сега се надяваше на ново, благоприятно развитие на ситуацията. Появата на светлото петно му вдъхваше както надежда за осъществяване на основната мисия, така и смелост в преговорите с другия лайнер, чийто намерения Майкъл се готвеше да разбере. Всъщност едно беше сигурно; „Галакси Енерджи“ нямаха намерения да унищожават Лъчезарни. Можеха вече да са го направили и очевидно искаха някаква услуга. Но каква той все още не можеше да разбере. Отдавна беше осъществил пряка екранна връзка с лайнера и вече усилено преговаряше с капитана му — Арчибъл Саймък. С него не се познаваха лично, но Фрост беше чувал, че е активно свързан с колонизирането на звездните системи от типа „Огледални Близнаци“ в покрайнините на Вселената. Факт, който сам по себе си доказваше, че е човек с изключителен опит и голяма лична смелост. Образованията „Огледални Близнаци“, разположени в краищата на Кълбото-Вселена, имаха способността постоянно да проектират свои симетрични, огледални физични образи, които разсейваха повсеместно около себе си. Така се създаваше естественият щит край всяка последна Галактика, завършваща кълбото на Вселената. Новите звезди обаче трудно можеха да бъдат различени от звездата-майка и на това се дължеше опасността при навлизането на хора в тези места. Объркването на мнимото с истинското образувание водеше до переспективата корабът също да бъде мултиплициран многократно в пространството. Илизорните му изображения за неопределено време се оказваха разпръснати на милиони парсеци разстояние в краищата на Вселената, а оригиналът оставаше завинаги закотвен на мястото си без ни най-малка без възможност за промяна. Затова присъствието на командир от ранга на Саймък на борда на Албатрос не можеше да бъде случайно. Още повече че и поведението му подсказваше някои скрити моменти в мисията на лайнера. Така например, той нито за момент не се отказа от твърдението си, че Албатрос има нужда от помощ, но не приемаше непрестанните покани на Лъчезарни за спасяването на екипажа чрез пространствен мост. От друга страна комуникираше единствено с Майкъл, умолявайки го твърде настойчиво да се приближи, уж за да прехвърли енергия от запасите си.

За преговори с военния „Сив Орел“ въобще не можеше да става и дума. Всички опити за връзка бяха провалени или категорично отказани. Под предлог — смущения във връзката Саймък прекратяваше каквато и да било комуникация с охранителите, дори не се притесняваше от бъдещите последствия на поведението си, нещо което Фрост не можеше да разбере. Той знаеше, че Албатрос може да нападне Лъчезарни по всяко време ( колкото корабът беше по-близо, толкова това щеше да е по-лесно), но не беше наясно с мотивите за една такава постъпка. Защо бяха нужни тези дълги и изнурителни преговори. Искаше да разбере повече неща за Светлина. Затова все повече се приближаваше до кораба на „Галакси Енерджи“, съгласявайки се дори да им даде част от горивото си. Беше решен да разкрие тази загадка, да излезе от омагьосания кръг, в който се въртеше от много време насам. Затова след първоначалните любезности реши да премине направо към същността на темата.

— Не ми е ясно капитане, — атакува той директно Саймък, — защо не поискате помощ от Обединението или поне от вашата компания. Тя може незабавно да ви осигури нужното гориво, дори да ви изтегли, особено сега, когато притеглянето намаля.

Албатросецът обаче явно не искаше да даде конкретен отговор.

— Нямаме толкова време, командир Фрост, двигателите ни гаснат, вие сте най-близо. Военните и другите кораби нямат нашия вид плазма. Единствено вие летите със същото гориво и можете да ни помогнете. Всъщност затова няма смисъл от връзка с Орела. — Напротив има смисъл. Вие много добре знаете това капитане, — възрази Фрост, решил да каже докрай всичко, което знаеше за кораба. — Вие, капитан Саймък, — Майкъл наблегна застрашително върху думите си, — не искате да говорите с военните поради една единствена причина. Тя е, че сте качили на борда си един Манас, един Унищожителен Манас, капитане, който е заплаха за всички нас. Освен това знаете и, че поради същата тази причина кръстосвачите все още стоят далеч и се съобразяват с намеренията ви, нещо което правя, разбира се и аз. Саймък се разсмя. Явно беше очаквал тези думи и те съвсем не го притесниха. Сякаш забрави за проблемите с горивото. — Действително Манфред е на нашия кораб, — потвърди той. — Но няма враждебни намерения, защото не е унищожителен, а по-скоро неутрален мислител, под пълния контрол на Галакси Енерджи. Всъщност Манфред може много да помогне в тази благородна изследователска мисия. Затова е тук. Той е напълно безопасен.

Фрост беше изумен от признанието, а още повече от наглостта на капитана. — Искате да кажете, че всичко при вас е наред и единственото от което се нуждаете в момента, е моята помощ с оглед човеколюбивите ви намерения, подхвърли иронично Майкъл. Искаше да знае докъде ще стигне Саймък.

Капитанът на Албатрос въобще не се замисли и продължи в същия дух:

— Точно така, капитан Фрост. Ние наистина се нуждаем от помощта ви. Вероятно тъкмо излъчванията от мисловното поле на Манаса влияят отрицателно върху работата на двигателите и те харчат безобразно много от това все още експериментално гориво. — Но при мен няма отклонения, — забеляза Фрост. — Нямате и Манас, нали, — Саймък го погледна така, сякаш нямаше нищо против един разговор за Манфред. Майкъл със задоволство, но и с неразбиране прие предизвикателството. Искаше да знае колкото се може повече за мисията на Албатрос. Не проумяваше защо Саймък така изненадващо реши да го информира за всички подробности. Майкъл се намираше твърде близо до Албатрос. — Предполагам, че знаете за последствията от закрилата, която оказвате на това същество, — попита веднага Фрост. — Военните не мислят, че той е безопасен. Не са сигурни и дали е мъж. — Напротив безопасен е, — повтори верисията си Саймък. — Човечеството ще ни бъде благодарно, ако разберем тайните на падината и се предпазим или възползваме от нея. Може би тъкмо затова трябва да си сътрудничим, — поде дипломатично той. Имаше вид на човек, доволен от развоя на събитията. Не обърна внимание на учудването на Майкъл, че Манфред е мъж. Замълча си. — И какво казва в тази връзка вашият Манас, — попита бързо Фрост като избягна отговора. Не очакваше откровеността, която последва от другата страна. — Манфред твърди, че в падината има сили твърде враждебни на човека. Точно вие знаете това много по-добре от всеки друг във Вселената и затова трябва да му сътрудничите при обезвреждането им. — Нима. И как е разбрал това. — Майкъл беше силно заинтиригуван. Чувстваше, че е на път да отгатне целите на Албатрос. — По мислите ви и по това, че вие приемате съобщения от тях.

И вие искате да знаете какви са тези съобщения, — така ли, Майкъл вече знаеше за пазарълъка, който щеше да последва. — Нещо такова, капитане, — съгласи се Саймък.

Наистина беше повече от откровен и имаше защо. Трябваха му сведенията за съществото в падината. Друго всъщност не го интересуваше. Беше готов да злепоставя Майкъл пред силите за Сигурност, дори да го унищожи. Нямаха нужда от никакво гориво. — И какво друго ви каза Манаса, — попита вече поуспокоен Майкъл, отгатнал целта на Албатрос. — Че те ще се опитат да нахлуят в нашите светове и вие, без да искате, ще им помогнете. — Как. Аз дори не знам за тях. — Не е така капитане. Не е необходимо да ме лъжите, защото знаете много, много повече отколкото предполагате. Докато не го споделите с мен и Манфред, няма да можете да се измъкнете от обхвата на кораба ми. Ще ни кажете абсолютно всичко, докато мозъкът ви не остане празен и сам… — Което пък значи, че… — Че ще умрете, — заяви безкомпромисно Саймък. — Ако се опитате да върнете Лъчезарни назад или ако ни нападнете, просто ще умрете. От това разстояние Манфред вече изцяло контролира физиологичните ви функции и докато не установи, че сте споделили с него цялата истина, няма да ви пусне. — Нека прочете посланията сам. — Майкъл погледна остро Саймък. Все още нещо му се губеше. — Защо беше нужно да идват толкова близо, за да ги прихване Манасът. Каква беше тази игра… — За съжаление няма да може да ги разгадае, но затова пък е в състояние веднага да ви ликвидира. По-добре вие да ни кажете какво знаете капитан Фрост, — отговори твърдо Саймък. — Какво точно приемате от падината. Сайъмък нямаше намерение да му казва повече. Майкъл обаче разбра. Манфред беше малък. Беше сигурен, че е дете, за чието цялостно отглеждане не беше стигнало времето. Затова силите му бяха недостатъчни да разбере посланията. Пак по тази причина нито Майкъл, нито военните можаха да се досетят за истинските цели на Албатрос и необходимостта Лъчезарни да се приближи толкова близко до него. Военните мислеха, че Манасът е Анита Бел. Един възрастен Манас не би имал проблем с прихващането им от по-голямо разстояние, той без проблем щеше да разчете съобщенията. Никой обаче не се сети, че събитията бяха изпреварили компанията и тя не бе имала време да завърши чудовищното си дело. Беше принудена да използва това, с което разполага — едно малко дете — Манас.

В същия момент Фрост се досети за още една причина компанията да постъпи така:

Те наистина смятат, мислеше си той, че могат да го държат в ръцете си, защото е още малък. Така ще бъдат в състояние да го ликвидират след като го използват и то без да рискуват нищо. Той няма да се защити, приемайки ги за родители. Всичко се нареждаше по местата си — странното поведение на капитана, тайната за целта на кораба, истината за Манаса. В същото време се оказа, че ако не се намери някакъв изход, той и Анита ще трябва да им кажат всичко за сънищата. Майкъл вече се беше опитал да се свърже с Алтея, но не беше успял. В един момент корабът беше блокиран, хуманоидите излезли от строя, а компютърът — съвсем безпомощен. Започна да мисли усърдно. Нещо трябваше да му дойде на ум, защото иначе мисията пропадаше, а с нея вероятно и Вселената. Знаеше добре, че Манфред е видял онова, което се намираше в падината, но явно не беше могъл да го проумее. Усетил, че Майкъл знае повече, той беше принудил капитан Саймък да се разкрие и да оглуши пространството с неистовите си сигнали за помощ.

Нещата се подредиха изцяло в съзнанието на Майкъл. Той си даде сметка, че сигналът за помощ беше даден точно след като Анита го запозна с разшифровката на Робърт за сънищата и с последните новини от падината, които явно Манасът е уловил, но не и разгадал. Това показваше, ч е той не е запознат със същността на нещата, но предчувстваше важността им и се стремеше на всяка цена да ги получи. В това отношение Анита се оказа напълно права. Бяха стигнали до същността на загадката.

Версията на Рема за посланията се базираше на твърдението, че картините в различните съновидения показват една и съща повтаряща се последователност от символи. Тези символи съдържаха разбирането на Древните за Начало, Разширяване, Край, Преобръщане и Ново Начало. Робърт се беше научил да мисли като жрец, от епохата преди Христа и разтълкува сънищата така, както биха ги изтълкували преди цели 25 000 години. Затова Изложението му беше кратко, съобразено с лаконичността на на онова време. Започна с първия от сънищата, наречен условно — „Александър“. Него Майкъл щеше да помни цял живот, защото се оказа, че циклично Фрост и Александър Велики живеят в едни и същи времена. — За жреческото съсловие, — разясни Робърт, — властването на Александър Велики слага последна точка в един първи дълъг и труден за човечеството период на развитие, продължил 25 660 години. В този смисъл до началото на следващия също толкова продължителен период е оставало само едно завъртване от 360 години, т.е. един кръг. Така цикълът е щял да се затвори на необходимите 25 960 години или едно завъртване на древния Зодиак и Полярната звезда. Следователно Александър е сложил края на един цикъл от историята и е открил път към новите хоризонти, към Преобръщането и Началото. Неговата ладия /неговият живот/, подобно на бога Слънце, показва движението именно към залеза, т.е. към приключването на неговия свят. Което пък доказва, че той нито изгрява в хода на историята, нито пък бележи някакъв зенит, както се приема от науката, а точно обратното показва последното вдихание на един величествен залез.

— С една дума — поясни Анита. Това са 360 години преди Христос и началото на новата ера, в която още се намираме и от която са изминали почти пълни също толкова — 25 660 земни години.

— И сме накрая на цикъла точно като Александър, така ли — попита изумено Майкъл, не желаейки да си помисля какво следва от това.

— Изглежда е точно това, което чувстваш, — съгласи си Анита, също доста печална. — Ние се намираме в нашия величествен залез, а заедно с нас и нашата Вселена — Кълбо. Питам се, какво ли ще е новото начало…

Робърт вече се беше прехвърлил на Колумб и на годината 1492 г. след Христа, като разясняваше символите на Разширение след началото. — Христофор Колумб е символът на Разгръщането след Новото Начало, след раждането на Христос. Откриването на път през морето-океан е повратната точка в битието на човека, дала старт за овладяването на водната планета Земя, а по-нататък — за неудържимото развитие на свръхтехнологиите, довели до откриването на етера, обгръщаш Вселената. Затова подобна символика, но на по-висок етап, се повтаря в следващата картина — „Вацлав и експеримента в океана“, което пък е решаващият момент за колонизиране на Слънчевата система, Млечния път, а оттам и на целия кълбовиден свят. Забележителното, пък и общото в двата случая е символът на Океана, определян винаги от древните като олицетворение на богатство, необятност и огромно разширение. Точно поради това образът му не се повтаря повече, показвайки, че Разрастването приключва дотам — до откриването на хиперскока. Това се потвърждава напълно и от анализа на историческите събития в следващите сънища. Той недвусмислено доказва идеята, че по-натъшното поетапно обединение на Галактиките и на четирите Свята не е форма на Разширение.

Анита го спря. Трябваше да поясни и тази малко странна мисъл на Майкъл. Пилотът все пак не беше историк.

— От края на 22-ри век символът на Океана наистина изчезва, — каза тя в отговор на учудения му поглед, когато Ремът започна да обяснява, че Обединението на Четирите галактични свята не е никакъв символ за разрастване и победа, а просто следствие от използването на етера, което е истинската кулминация. — Затова оттогава в действителност липсва разширение, — доуточни тя — и ако доислушаш внимателно Робърт, ще разбереш, че в това има логика.

— Да, — съгласи се Ремът, — защото в Обединението преди 400 земни години липсва и оптимизмът, съпровождащ симоволиката в сънищата за Колумб и Вацлав. — Роботът въобще не знаеше, че предвещава края на света. — Затова процесът на сливането на Четирите човешки свята е толкова сух, сложен, напълно предвидим и лишен от емоции акт. Именно в него се открива аналогията с Александър Велики и се възражда символиката; краят на всеки цикъл се съпровожда с последен опит за възход, след което бързо следва новото, различно начало. — Тук ще стане въпрос за Христос, нали. — спомни си собствените предположения Майкъл. Той от няколко минути задълбочено мислеше върху думите на Анита. — А какво ще бъде новото начало. — Може би трябва да прилича по нещо на предишното, преценяваше пилотът. И за Робърт сънят за Христос беше най-важен.

Хуманоидът твърдеше, че той единствен сред другите имал отношение към началото, а следователно и към бъдещето. Не случайно проповедите на Христос пред храма се появяваха винаги на две места, — след съня за Александър, и след видението за Обединението на Галактичните светове. Т.е. винаги след поредния величествен залез. Майкъл се беше замислил много сериозно. Той слушаше робота, слушаше и Анита, припомняше си сънищата и историческите събития, свързани тях, ала успоредно с това преценяваше и много други неща. В главата му като на лента преминаваше всичко, което знаеше за своя свят, за Вселената, за времето, в което живееше. За миг онова, с което беше свикнал досега, му се стори погрешно и вътре в себе си той сякаш без видими усилия се съгласи с версията за края на своята епоха. А само допреди секунда както повече от хората на времето си беше убеден, че човекът се намира в онази фаза на развитието си, когато покорил Вселената, се е превърнал в господар на всичко, което го заобикаля. Изведнъж сега, докато слушаше Робърт, дойде безконфликтното вътрешно съгласие с тезата, че това е по-скоро краят и новото начало, отколкото всеобщо провъзгласеният зенит. В главата му се мяркаше и тревожната, но вярна мисъл, че предстои нещо много по-голямо от това, което хората си представяха. Предстоеше новото НАЧАЛО. То обаче трябваше да премине през ОБРАТА, който винаги затваряше всеки цикъл. И именно за този ОБРАТ се говореше в цитата от Евангелието, което беше в центъра от съня за Христос. — „Аз отивам и ще Ме търсите, и в греха си ще умрете. Където Аз отивам, вие не можете да дойдете,… когато издигнете Сина человечески, тогава ще узнаете, че съм Аз и нищо не върша от себе си, но както ме е научил Моят Отец, тъй говоря… и този който ме последва, няма да ходи в мрак, а ще бъде в светлината.“ Това са част от думите, с които беше започнало новото начало на човека преди повече от 25 000 години, бележещо явно трите етапа в търсенето, разбирането и въздигането на Сина Человечески, като гаранция за следващия преход към нов цикъл. — Мисловните полета, тези които раждат безкрайната любов — се беше отронило от устата на Анита, когато изслуша анализа. — Моята теория, Майкъл, — говореше му тя със светнали очи, след като Робърт изложи разсъжданията си пред него. — Винаги съм пречувствала, че силата на мисълта за хармония се крие в основата на всичко, — продължаваше Анита. Очите и се бяха разширили от вълнение, тя нетърпеливо крачеше напред назад из каютата. — Майкъл, сега разбрах, защо са се свързали с мен. Моята теория за благодетелните Манас им се е сторила подходяща и са решили, че аз съм човекът, който може да разбере това сложно послание. Именно затова сме тук и трябва да осъществим тази среща със съществата от Падината, които наистина са пълни с любов и готовност да помогнат. Те ще ни посочат пътя напред. Ще ни подскажат как и защо да използваме мисловните полета, раждащи любов… Фрост я гледаше изумен. Чувстваше, че тя е права, в един миг дори я видя в нова светлина. И преди беше убеден, че Анита работи върху нещо изключително, но едва сега, когато чу това, изправен пред чудовищната падина, си даде сметка за мащабите и последствията на този труд. Почувства и тревогата, която нахлу в съзнанието му и отприщи съмнението в него. Не му беше ясно, кой бяха Те, какво общо имаха с мисловните полета на човека. Дали наистина Анита не беше една от тях. Та нали беше възможно тя дори да не знае, че не е човек, да е забравила, или да е така програмирана, че да бъде съвършена жена именно заради целите на мисията си. Помисли си, че може би манипулират и него; че всичко това е просто илюзия, сън. Нямаше начин да разбере със сигурност. Можеше единствено да изчаква и постепенно да си изясни всичко. В едно беше сигурен, — въпреки бъркотията и хилядите опасности, рискът си струваше. Убеждението му, че приемането на борда на Анита Бел е една неоправдана авантюра, постепенно се смени с нарастващо чувството за дълг към човешкия род и нужда от изясняване на собственото му положение в тези невероятни събития. В един момент той осъзна, че смъртната опасност, съчетана с огромна отговорност и истинска любов се пресичат в един единствен фокус — обляната в ивица ярка светлина бездна пред Лъчезарни. В нея беше разрешението на въпросите; всичко друго губеше смисъла си. Майкъл осъзна това. Оттогава у него остана само чувството за неизбежност, дълг и предопределеност, пред които дори и животът му вече имаше други измерения и друга цел. От него, от първия пилот, зависеше много, дори може би всичко; затова той трябваше да приеме предизвикателството и да го преодолее или да загине. Това беше дългът му пред Вселената, каквото и да беше бъдещето и.

И сега, часове след този съдбоносен разговор, застанал пред пулта на огромния лайнер той имаше възможност да размисли още веднъж. Сякаш съдбата му даваше тази отсрочка, за да се справи сам със себе си и да осъзнае нещата отвътре. Стоеше пред първата дилема в битката; какво да разкрие на Саймък за посланията, — как евентуално да спаси заложничката на неговия кораб, без да навреди на мисията си.

Фрост имаше един коз и реши, след като премисли всичко, отново да го използва. Затова преди да отговори на въпроса на Саймък за смисъла на сънищата от падината, той се опита да използва своето предимство. Беше решил да се бори. — Командире, — каза решително Майкъл, — макар и да не изпитвам никакви лични симпатии към вас и към вашия екипаж, аз съм длъжен да спазя Междугалактическото споразумение и да ви предупредя за още един факт, с който вероятно вие не сте наясно. — Какво искате да кажете с това, капитан Фрост. Вече ви напомнихме, че нямате никакъв изход и е безсмислено да увъртвате. — Саймък беше станал нетърпелив, изнервен от дългото чакане и неотстъпчивостта на Майкъл. Изражението му показваше едва сдържан гняв. — Успокойте се, командире. Става въпрос за едно лице, което се намира на моя кораб и за което кой знае защо вашият Манас не ви е казал нищо досега. Може би защото е заплаха за него самия. Но тя наистина присъства тук и то доста време. Тази личност има отношения към посланията. — Погледите им се сблъскаха и Фрост с видимо задоволство проследи изумлението по физиономията отсреща и опитът то да бъде овладяно. — Отново не ви разбирам, капитане, — опита се да спечели време Саймък. Даде някакви бързи разпореждания на робота до себе си. — Не разбирате ли. Добре. Вижте тогава. Аз не блъфирам. Това е Лъчезарни, а това е моята каюта и както сам виждате въпросното лице е там. — Майкъл беше включил видеозора от своя кабинет и в него съвсем ясно се виждаше не някай друг, а самата Анита Фалкон Бел, заспала в един от фотьойлите, явно осъществявайки поредната връзка с падината. Уредите на кораба за анализ в помещението също отчитаха човешкото присъствие. Компютърният анализ потвърждаваше картината. — Но това не може да бъде. Това е абсурдно. — Саймък видимо губеше контрол. — Как успяхте. Вероятно сте използвали забранени технологии. Но не във Вселената все още няма такива система за разграждане и прехвърляне на хора в междузвездното пространство. Как сте преодолели Манфред. — Капитан Саймък беше напълно объркан и сам се издаде. Изненадата наистина беше твърде голяма. — Да такава технология наистина няма, — съгласи се веднага Майкъл. — Вие сте прав, но и аз също имам право, като твърдя, че проф. Анита Фалкон Бел е на моя кораб. — Майкъл беше успял и сега много неща бяха в ръцете му. Светлана наистина се намираше на Албатрос. — Вие и вашите господари, — продължи безмислостното си настъпление Фрост — сте допуснали грешка още в самото начало, защото лицето, което сте взели за професор Бел, всъщност е нейната по-малка сестра — Светлина Фалкон Бел, създадена по метода за по-малките близнаци. Тя е именно тази, която отвлякохте от кабинета на ОВОС в деня на старта. Съвпаденията в гласа и в кръвния анализ, ви подведоха изцяло. Двете сестри са напълно индентични и имат разлика единствено в годините си. За съществуването на Светлина знаят твърде малко хора, тъй като тя още не е навършила 19 години. Но сега вие може да проверите в специалния регистър на бордовия си компютър. Трябвало е да се сетите за тази възможност още преди време. Все пак Анита е от системата Хирон.

Саймък се задъха. Това, което чу беше вече прекалено. — Искате да кажете, че прехвърляне не е имало и че жената, която е при нас, няма нищо общо с излъчванията и енергията на падината. Ние сме ги объркали, защото сме имали неблагоразумието да се движим плътно до Лъчезарни, облъчван непрестанно с тези сигнали. — Точно това искам да кажа, — потвърди Майкъл. — И тъй като вие сам казахте „жената, която е при нас“, държа да ми предадете Светлина. Освен това ви заявявам, че няма да получите никакви сведения от мен за падината или за същността на посланията. Може да стане още по-лошо за вас. Както виждате вашия Манас не може да прихване излъчванията от истинската Анита Бел, а тя може да го унищожи във всеки момент, особенно ако Манфред се опита да противодейства на оттеглянето на Лъчезарни. Не забравяйте, че тя е оттам… — Майкъл недвусмислено показа потока светлина до корабите. — Не е човек, — прошепна тихо той, като внимателно налюдаваше действията на Саймък, който с тревога даваше бързи разпореждания към вътрешността на Албтрос. Забеляза как лицето му постепенно придобиваше все по-напрегнат израз на много уплашен човек. Само няколко мига след това Лъчезарни, сякаш носен не от собственото си плазмено гориво отскочи много назад, на безопасно разстояние в Космоса. Малко по-късно, вече съвсем изумен от неочаквания ефект на думите си Фрост, видя как от Албатрос се отдели една малка транспортна капсула, насочена към Лъчезарни. А той малко преди това само блъфираше със слабата надежда да си изясни поне положението на Светлина, като умело използва изненадата от размяната на двете сестри и неяснотата по въпроса за нечовешкия произход на Анита Бел. Не разчиташе на нещо повече от ожесточен спор, дори опит за елиминиране на Лъчезарни. Затова сега изненадан наблюдаваше как всичко, което искаше се изпълнява след броени секунди. А Анита все така си стоеше спокойно в каютата му, поставяйки пред него нови въпросителни, на които, за съжаление липсваше отговор.

Щеше да си има нов пасажер на борда. Капсулата се приближаваше, а заедно с нея и едно дете, което всеки момент щеше да се озове на борда. Лъчезарни вече беше спуснал един от междинните си люкове и очакваше скачването. Какво ли щеше да каже за това Анита. Тя едва ли подозираше, че след няколко минути ще види родната си сестра. Всъщност, Майкъл щеше да и обясни това малко по-късно. Сега трябваше да се отправи към отсека за скачване, за да посрещне новата си пасажерка.

На входа на командната зала се сблъска с Анита. Беше приключила с връзката си със съществото от Падината и сияещият и вид подсказваше, че има да му казва нещо важно и обнадеждаващо. Той също.

36 глава

Пред храма на Слънцето както винаги беше препълнено с туристи и изследователи и гълчавата беше страхотна. Различни групи от хора като голям непрестанен рояк преминаваха постоянно от една колона към друга, от зала в зала, от някоя статуя към някакъв древен стенопис. Бяха водени от опитни, обгорели от слънчевите лъчи гидове, а обемните триизмерни фотоапарати и камери запечатваха всяка секунда множеството особености на величественото здание. Опасност от разруха обаче нямаше. Много отдавна, още преди 18 000 години всеки сантиметър от повърхността на храмовете беше покрит с изключително нежен, отразяващ лъченията защитен слой. Именно тогава, преди много векове, когато древните постройки започнали застрашително да се разпадат под слоя от прах и нашествието на лавината желаещи да ги видят хора, току — що обединилата се за първи път система от Галактики решила да превърне Земята в музей и така да опази древните паметници. И досега този защитен слой ги съхраняваше надежно и им придавеше свеж и напълно автентичен вид. Храмовете оцеляха, а заедно с тях и възможността да се изучава този най-интересен етап от човешкото развитие, поставил в последствие началото на цялата междугалактическа цивилизация. Поради това те пазеха грижливо още тайни и загадки. Една от тях бяха огромните празни пространства под пустинята. Въпреки свръхмодерните технологии и досега нито учените, нито военните можеха да разберат нещо за този феномен. Към дупките нямаше никакви входове или възможности за проникване без унищожаването на храма над тях. А и най-интересното беше, че всички изследвания насочваха към изкуствения произход на тези празнини, въпреки че към пешерите нямаше и намек за някакви входове. Учените бяха сигурни, че там долу всичко е създадено от човешка ръка и вероятно има отношение към началните моменти на историята, независимо че тази хипотеза не можеше да се докаже. Затова се пазеше в пълна тайна. Опитите да бъдат намерени отговорите на тези загадки в древните религии или при посветените в тайните знания не даваха никакви резултати. Всички магове, щом се заговореше по този въпрос, винаги вдигаха неопределено ръмене, поклащаха многозначително и с респект глави и запазваха пълно мълчание. Дори въвеждането им в хипноза не даваше резултат. Те просто не знаха нищо. Дори мисловните полета на положителните Манаси с тяхното благородство и готовност да помогнат блокираха, когато погледнеха надолу. И така това остана една от последните загадки на Вселената. В подземията не можеше да се проникне с техника, защото това щеше да разруши постройките, а от друга страна основите на храмовете се оказаха толкова дълбоко в земята, че не можеше да бъдат извадени и пренесени на друго място, както това стана с пирамидите от Гизе. На всичко отгоре електрониката излизаше от строя толкова често и водеше до такива нервротични състояния в работещите екипи, че допълнително обезмисляше подобни начинания.

Сега всичко това витеше из главата на Нуту, докато колата наближаваше паркинга около храма. Той беше от малцината, които знаеха нещичко за загадката. Тя се държеше старателно в тайна и само малка група от хора бяха посветени — учени, висши военни, магове и някои Манаси, един от които беше и джуджето. Бе разбрал за храма преди много, много години, когато Меслин го докара тук и когато Нуту видя и нещо, което още по-малко хора подозираха. Бяха се срещнали с онази странна, невероятно впечатляваща жена, появила се от нищото, сякаш излязла от една от стените на залите. Изглеждаше потресаващо. Висока, естествено слаба, тя сякаш нямаше възраст. Кожата и беше безупречна, гладка и много здрава; лицето — без нито една неправилна линия или смущаваща подробност. Всичко друго в нея беше съвършенно и затова напълно невъзможно. Нямаше и следа от изкуствена намеса. Всичко в Лития беше абсурдно естествено, просто и хармонично, като една сбъдната човешка мечта. Всеки елемент в нея се съчетаваше по невероятен начин с цялостно излъчващото се съвършенство. Нуту още тогава, макар и много малък, изпита невероятен стрес, сякаш тя не беше истинско същество, а някакво разкрило му се в миг божество. Знаеше, че не робот. Ослепително белите дрехи и сандали, блясъкът на диамантите, изсипани в дългите и, съвършенно черни коси придаваха на вида и приказно излъчване, но заедно с това и съвършено човешко присъствие. Други още по-красиви миниатюрни кристали обвиваха като гривни ръцете и глезените и извайваха около нежните пръсти изящна мрежичка от най-фини ръкавици. Може би и бяха необходими за тежката и твърде обемиста сфера от прозрачен планински кристал, който държеше в ръцете си. Той ослепително хвърляше странни, невероятно красиви отблясъци по всеки детайл от блестящата и дреха и още по-ефирните накити и я обливаше в мека звездно-бяла светлина. Нуту имаше чувството, че огромните и маслинени очи ще го погълнат и ще го стопят в блясака си силен като самото слънце. Къде живееше Лития, какви бяха задачите и, на кого служеше и на кого се прекланяше — това беше тайна, която Нуту така и не разбра. За нейното съществуване знаеха малцина от посветените, а още по-малко я бяха виждали. Затова сега сърцето му тревожно се свиваше при мисълта за срещата с това съвършенно и невероятно видение.

Колата застана на мястото, указано от разпоредителите на храмовете; Нуту и Меслин, следвани от претоварените с техника и книги роботи, поеха към една от залите на главния храм. Меслин имаше специално разрешение за посещение в древните постройки и поради това можеше да си позволи с лекота една такава на пръв поглед тежка изследователска експедиция. Влезе без затруднения, явно внушаваше респект у всички присъставащи с могоцветната си, ослепителна роба. Пътят пред него бързо се разчистваше, а хората излязоха на часа от залата, в която той искаше да остане. — Лития в храма ли живее, учителю — реши да попита Нуту по пътя, много му се искаше да разбере нещо повече за експедицията им. Но Меслин беше потънал в толкова дълбоко мълчание, че въобще не чуваше. — Каза ли нещо Нуту, сепна се той, едва когато Нуту го побутна по рамото. — Извини ме, — тръсна глава магът, — но май попита нещо. Или ми се е счуло. Бях се замислил. — Меслин го погледна бързо и като не получи също толкова мигновен отговор, продължи забързано навътре, още по-вглъбен в себе си.

Нуту обаче разбра. Не трябваше да пита нищо. Меслин не желаеше да го безпокоят. Може би не трябваше да прекъсва размислите му, още повече че Нуту прихващаше някакви чужди телепатични послания към учителя си. Така или иначе след малко щеше да разбере всичко. Вече беше мъж, а не дете и очите му този път нямаше да го излъжат, когато дойдеше моментът на развръзката.

Роботите застанаха сред поредната зала, в която влезе Меслин и след като сложиха един стол, за да може магът да седне, търпеливо зачакаха нещо. Никой не се освобождаваше от това, което носеше, и Нуту остана с впечатлението, че ще вървят още дълго, пък и поведението на Меслин го показваше. Макар и да се отпусна уморен на предложения му стол личеше, че магът е готов да скочи всеки момент. Каза една единствена фраза, преди да потъне отново в дълбоките си телепатични връзки:

— Тя знае, че сме тук и сега ще се появи, а после Бог да ни е на помощ.

На Нуту обаче и това му беше достатъчно. Приготви се за срещата и застина в тържествено мълчание. Вече чувстваше някакво раздвижване в дълбочините на храма, но все пак не разбра откъде ще се появи пазителката му. От друга страна в залата имаше само един вход, този през който минаха, друг не се чувстваше, нито се виждаше. Откъде ли щеше да дойде.

Минутите се нижеха бавно една след друга и нищо не се случваше. Меслин изглеждаше заспал или потънал в мисли си, мозъкът му дотолкова беше намалил интензитета на излъчванията си, че очевидно си почиваше. Роботите също бяха бездейни, а мълчанието тягостно; дотам, че Нуту се замисли дали ще излезе нещо от тяхното пътуване, дали Лития наистина съществува. В този момент изведнъж пред тях нещо просветна и в пространството бавно започна да се оформя образът на човек. Приличаше много на телепорт. Как не се беше сетил досега, помисли си Нуту, та нали това беше най-естественото предположение за мистериозните появи. Защо пък Лития да не използва този опасен начин на прехвърляне, когато нямаше възраст и отрицателното въздействие на трансформациите в пространството не я засягаше. Така или иначе излизането и не се оказа толкова необичайно и намери своето обяснение. Може би и другите неща щяха да имат логична основа. Най-интересно беше, че за разлика от предишния път сферата в ръцете на Лития се движеше и пресъздаваше в умален вид това, което Меслин и Нуту вече бяха видели в лабораторията на мага. В малкия кръгъл планински кристал също както и в големия Двойната спирала бавно извайваше познатите форми и преливаше в многоцветието на слънчевите лъчи над Тива. Тя трептеше, пулсираше и, излизайки от нищото, плавно се вливаше в друго безкрайно неизвестно, създавайки впечатлението за необятност. И в кристала на Лития, присъстваха онези малки тъмни краища, които тревожеха съзнанието и създаваха впечатление за хаос. Това пък подсказваше, че скоро и там шеще да започне битката. Жрицата не се беше променила, фигурата, движенията, излъчването бяха същите като едно време. Нуту не се беше излъгал тогава. И сега всичко в нея беше съвършено. Единствено погледът и вперен неподвижено в блестящото кълбо отпред беше по-мрачен и по-тъжен от преди. Още с пристигането си тя прекрати действието на кристала и едва когато най-малките просранствени изменения в сферата изчезнаха, повдигна вежди и очите и се срещнаха с двамата мъже. Не последва нито звук. И Меслин, и тя запазиха пълно мълчание като само Лития, освободила едната си ръка от тежестта на сферата, като я притисна плътно към гърдите си, им посочи с жест да я последват. След това се обърна и тръгна към отсрещната стена.

Те я последваха, без да знаят нито какво става, нито къде отиват. Никой в последните хилядолетия не беше прониквал зад стените на Карнак, нито маг или посветен, затова сърцето на Нуту биеше лудо. Той постепенно започна да губи представа за действителността. Не се учуди, когато стената се разтвори пред тях, въпреки че според него там не можеше да има отвор. Пред погледа на Нуту се откри и втора врата. Всъщност тя не беше в цялата стена, а отваряше само първата третина от нея. Непосредствено зад нея имаше друг отвор, откъдето се виждаха тесни, но много красиви бели стълби. Нуту за миг си помисли, че вероятно бяха направени от слонова кост А може би не бяха, но едно изглеждаше сигурно; бяха толкова съвършени, колкото и всичко останало у Лития. Стълбите бяха спираловидно вградени в стената и се спускаха под лек наклон надолу по камените блокове. Започнаха бързо да слизат надолу и само след миг зад тях, от другата страна на стената остана гълчавата и яркият ден на Тива. Групата им безвъзвратно потъна в друг неизвестен, напълно странен свят.

Едва сега Нуту си обясни защо беше невъзможно да се достигне до подземията на Карнак, Входовете бяха добре замаскирани в самата постройка, стълбите по стените вероятно стигаха на километри в дълбините на земята, където се губеха в основите на храма.

Вървяха дълго без да се натъкнат на някаква опасност; стълбището беше обградено от двете страни с плътни стени, ярко осветени от сферата в ръцете на жената. Движеха се един след друг — Лития, Меслин, Нуту и роботите с техниката. Както си му беше редът Нуту преброи стъпалата, сигурен, че и Меслин върши същото. Спряха на около 2160 стъпало; там имаше малка площадка, до която се виждаше врата. Погледнато отгоре, тя вероятно се падаше някъде точно под храма на приблизително два километра дълбочина в недрата на земята. Точно под това разстояние техниката отчиташе огромните празнини с изкуствен произход под основите на храма. Те създаваха проблемите с електрониката и с психиката на хората, което пък не позволяваше проникване на тази дълбочина. Беше известно само, че долната част на Карнак е значително по-голяма и обемна от горната.

Влязоха в помещението. Тук очевидно беше жилището на Лития; подобно на всичко останало в нея, домът и навсякъде беше бял; както и повечето мебели, изработени от най-прозрачни планински кристали. Масите, поставките, статуетките, огледалата — всичко светеше с мек, лъчезарен блясък и създаваше усещането на свежест и благодат. Но най-странното беше, че на дълбочина повече от два километра под земята проникваха истински слънчеви лъчи. От всяко кътче струеше меката и топла светлина на Слънцето над Тива.

Още с влизането си Лития, отново без да произнася нито дума, потъна някъде в помещенията отстрани. Нуту и Меслин останаха сами. Бяха твърде уморени и впечатлени от всичко, което видяха и затова не задаваха никакви въпроси. Разположиха се на удобните фотьойли в средата на залата, нещо което очевидно и се очакваше от тях, после се приготвиха да си починат. Идеята очевидно беше друга, защото в същия момент пред тях светна екран, който не бяха забелязали и на него се появи Лития. Изглеждаше обаче някак много по-далече. Записът вероятно беше правен предварително на друго място, защото и Нуту, и Меслин придобиха чувството, че жрицата говори застанала сред някакво странно каменно пространство, зад което зееше огромна пропаст.

— Времето определено да се срещнем втори път настъпи както за мен, така и за вас, Нуту и Меслин, — започна Лития от екрана. Говореше бавно и някак уморено. Беше горещо, нещо тревожно я измъчваше — Както знаете хармонията в Спиралата е нарушена. Напоследък материали от по-тежък, съответно по-нов, неосъзнат и примитивен произход неудържимо нахлуват в по-горните, по-фини нива, довеждайки ги до големи сътресения. За съжаление това засяга и нашия доста развит свят. Ние трябва да му помогнем, — въздъхна тя. — Вие, както разбрах вече, сте видели в непосредственото бъдеще битката с Долния и с Тъмните светове. Затова ще трябва да извървите заедно с мен пътя до бездната на Проникновението. Там, сред нея, в огромното земно пространство, са заложени още от самото начало на Сътворението материалните връзки на нашето ниво с останалите части на Спиралата, ще трябва да обединим силите си, за да направим необходимото за общото спасение. За съжаление, приятели, времето е малко, защото Лъчезарни всеки момент ще навлезе в антиматериалността и ще се нуждае повече отвсякога от нашата помощ. Пътят до Бездната е труден, а начинанието отговорно. Заплашва ни ужасна намеса на Тъмните, както тук, под Земята, така и в падината. Починете си съвсем малко, само докато роботите минат през специално препрограмиране за новите си функции и след това незабавно трябва да тръгваме.

Екранът угасна. В същия миг се появиха други два хуманоида, които донесоха някакви напитки и отведоха със себе си меслиновите роботи.

Двамата мъже почти едновременно взеха чашите си и жадно отпиха от жълтата течност. Бяха изморени и объркани. Нуту пръв наруши дългото мълчание.

— Това е проекцията на Вселената, за която си ми говорил, нали така, учителю, — попита той.

Меслин потвърди без никакво увъртване. В момента не мислеше за нищо, само се успокояваше.

— Така е, там долу, ще видим модела на Вселената, където се отразяват всички събития в нея и откъдето те могат също да се променят и контролират вторично. Системата, всъщност, е много сложна, взаимно проникната с каналите от другите нива и отразяваща всяко трепване на Двойната Спирала. В нея, както и в голямата Вселена-Кълбо се появяват непрекъснато промените на общото развитие, но чрез нея също така могат да бъдат създавани причини за новите моменти в света. Поради това досегът с проекцията е опасен, както за хората, така и за самото битие.

— Доколкото разбирам, ние ще отидем точно там с някаква задача, — въздъхна притиснено Нуту. Страхуваше се, че и този път няма да има връщане назад.

— Да, ще отидем и не само това. Там ще имаме много работа, особенно ти, — каза твърдо Меслин и недвусмислено го посочи с пръст. — Именно ти ще възстановиш прекъсната енергийна верига между предишното, сегашното и следващото ниво, намиращи се в обсега на космическия лайнер Лъчезарни. Само така могат да се синхронизират връзките и да се проведе срещата между световете. Според предсказанието лайнерът поради някаква причина няма да е стабилен там и само ние ще бъдем в състояние да му помогнем. Ако го оставим да загине в битката със Стихията, която неизбежно ще нахлуе от всички страни, посланието ще остане неразшифровано и светът рано или късно ще загине. Ще бъдет нужни огромни периоди от време за постигането на новото равновесие. — Ще трябва да направя това, което направих пред кристала, така ли, — попита вече напълно примирен Нуту. С ума си на Манас той беше разбрал задачата и вече преценяваше силите си. Знаеше, че ще се срещне със стихии чужди и враждебни на човека, с невероятен страх и смърт. — Нещо подобно, но в съвсем различен мащаб… Изглежда е вече време да тръгваме, роботите пристигнаха. — Меслин стана и само след около минута всички се насочиха към изхода за спукане. Предстоеше им да слязат дълбоко надолу към недрата на самата земя, там където беше оставена преди милиарди години жизнената сила, създала този свят и готова сега отново да го спаси.

37 глава

Широкото поле от светлина се увеличаваше все повече и вече приличаше на огромен ярко различим цилиндричен тунел. Той почти елиминираше привличането на падината, предолявана до този момент от Лъчезарни чрез поддържане на безопасно разстояние и чрез мощта на двигателите. От момента, когато лайнерът беше спасен от примката на Албатрос се оказа, че светлинният поток се е увеличил още повече; енергията идваща оттам беше напълно достатъчна за спокойното пребиваване на корабите в тунела от светлина, без използване на собствени ресурси. Затова повече от час Лъчезарни стоеше съвсем необезпокояван пред падината, готвейки се да гмурне в нея. Същевременно се виждаше как Албатрос също не изпитва мощното притегляне от по-рано и как вече беше напълно освободен от прегръдката на огромната всмукваща антигравитация.

Загадка беше кой и как помогна на Лъчезарни да излезе невредим от мисловното поле на детето — Манас. Майкъл имаше няколко догадки, но не можеше да се спре категорично на никоя от тях. Анита твърдо отричаше, каквато и да било връзка с тези събития, а Светлина говореше единствено за някаква огромна уплаха, завладяла Албатрос след разговора на Фрост с капитан Саймък.

— Но кое ги е уплашило тогава, — не можеше да разбере Майкъл, като я слушаше. — И каква беше тази сила, мислеше си удивен той, — която може да отхвърли кораб като Лъчезарни толкова километри назад в космическото пространство, преодолявайки заедно с това и полето на един Манас. И ако не беше Анита, този техен спасител, тогава оставаше единствено съществото от падината… Светлина също не знаеше много за него. Спомена само, че много бързо са я извели от каютата и като и казали, че не представлява интерес за тях, са я изпратили бързо на Лъчезарни. Говорила е само с хуманоиди и повече не е срещала Манасите, които са се интересували от падината и посланията до Анита. — Но те знаят за живота в падината и дори се притесняват от него. Като от враг, — твърдеше тя, — защото съществото там им противодейства. Наричат го Съвършено. Мислеха, че съм също една от тях, поне допреди да ме изпратят тук… — Съвършено, — Майкъл се изненада. За такова нещо не беше чувал в посланията. — Да, но То има връзка със сънищата, — беше категорична Светлина. — Посланията също са много важни за него и може би наистина иска да ги разберете. Всъщност Манасите настояваха, приемайки ме за Анита и за Нечовек, да им отворя вратите на Вселената чрез него, съществото там, — сочеше тя постоянно светлината пред Лъчезарни. — Значи опасността е истинска и трябва да предупредим Алтея, — заключи Майкъл след това. Той не разбираше какво означава отваряне на Вселената, но се досещаше, че срещата на Лъчезарни извън пределите на гравитационното Кълбо можеше да провокира подобно нападение. Убеден, че Манасите са повече от един и притежават невероятна мощ и способности, Фрост реши да се свърже с Центъра. Въпреки че, колебаеше се той, много странно беше къде се бяха дянали в такъв кулминационен момент Леонардо и Алисия. Дали те не бяха само плод на въображението на малката сестра на Анита Бел. Толкова невероятно изглеждаше всичко. Въпреки че за съществуването на тези мощни сили твръдеше и онзи дедектив, който съвсем неочаквано пристигна със Светлина от Албатрос. Сега Харисън Стоун стоеше в изолационното, и чакаше проверката за самоличността му. След това трябваше да решат какво да правят и с него.

— Все пак Сигурността трябва да знае всичко, — реши накрая Фпост. Военните бяха длъжни да знаят срещу каква сила можеха да се изправят всеки момент, да се мобилизират и да използват Благодетелните Манас в максимална степен.

Започна със съобщение за новия енергиен източник, за който веднага установи, че вече също беше зарегистриран от кръстосвачите, обсадили райна. Източникът беше предизвикал истински бум във Вселената, бе променил дори плановете на Върховното Командване. Военните искаха масово да навлязат в падината, а това беше ужасно. Фрост добре помнеше предупреждението от съня на Анита, че поканата за срещата беше отправена само към Лъчезарни. Трябваше на всяка цена да възпре евентуалните планове на корабите да навлязат заедно с неговия лайнер в светлата ивица. При това той не можеше и да разкрие източника си на сведения и щеше да бъде принуден да използва други похвати, като най-важното беше да ги предупреди за Унищожителите. — Да, аз съм убеден, че те са повече от един. Има двама възрастни с огромна мощ, — настояваше пилотът малко по-късно. — Могат всеки момент да атакуват базите ни или още по-лошо — да предизвикат енергиен срив във Вселената чрез падините. Не забравяйте, че енергията им е сходна… Фрост се надяваше да бъде разбран, въпреки че на Алтея се сблъска с нещо ново. Военните бяха напълно обсебени от идеята за извънвселенски контакт и изследване на новия поток светлина. Освен това не му вярваха, че Унижощителите са повече на брой. Нещо, което се потвърждаваше от проверките им в Галакси Енерджи. — Пък и защо ще използват Манфред, капитане, ако имаха възрастни екземпляри, — беше неопровержимия им аргумент. — Дори Благодетелните не откриха други следи освен на това дете. То наистина се оказа на Албатрос. Признаха си го, но всичко друго при тях е чисто…

— Значи Анита Бел не представлява опасност за вас, така ли, — попита веднага Фрост, обнадежден, че ще може да снеме от приятелката си подозренията за отрицателното ментално поле. — Вероятно не е, но от Галакси Енерджи не отричат, че проф. Бел е там. Преди време те също са засекли посланията към нея. Знаят всичко, отвлекли са и детектива, който е на кораба. Сега дори са съгласни да ни съдействат в проучванията, разбира се след като се опитат да елиминират Манфред. Все пак той е още дете…, и няма да бъде много трудно. След това ще навлязат в светлината пред вас. Предполагат, че никой няма да ги закачи, защото Мис Бел е с тях, и е нещо като гаранция…пред другите.

Майкъл не знаеше какво да каже. Галакси Енерджи безогледно лъжеха. Не си бяха признали нито за прехвърлянето на Светлина при него, нито за подмяната на сестрите още на Алтея. Не, досещаше се Майкъл, те се домогваха единствено до възможността да навлязат заедно с някой от кръстосвачите в падината и да избягнат повсеместните удари на Благодетелните. Ако на Албатрос бяха и тези ужасни същества, за които говореше Светлина, нещастието можеше да бъде пълно. А те искат точно това, трескаво пресмяташе Фрост. — Тунелът нямаше да издържи толкова маса, Отрицателните щяха да получат достъп до средата си, хората щяха да се окажат безпомощни, а Вселената срината. Майкъл обаче не знаеше как да убеди в това генералите. Беше сигурен, че ще го атакуват и ще му забранят да участва в мисията, ако ги свържеше със сестрите. На всичко отгоре щяха да го обвинят в измама и предателство. Трябваше да бъде много прикрит. Може би трябваше да използва в своя полза факта, че мощта на светлото същество го беше спасила от Манфред.

— На Лъчезарни ще му бъде помогнато, особено ако навлезе в падината. Това не е сигурно за никой друг кораб, — обясняваше отчаяно той. — Съществата оттам вече доказаха благоразположеността си към мен като ме спасиха от Манаса. Вие сами бяхте свидетели на загрижеността им. Освен това аз смятам, че това е изкуствен енергиен тунел за преминаването на определена маса — максимум два лайнера за някаква свръзка, може би наистина с Анита Бел. Повече според мен тунелът не би издържал. Не забравяйте, че ако проф. Бел действително се намира на Албатрос, то тя е отведена там насила и това съвсем не прави Галакси Енерджи фаворит в нейния роден свят, отвъд белия тунел. Напротив, непознатите същества могат да ги атакуват, а заедно с тях и мен, и кръстосвачите.

Отговорът беше неочакван за него.

— Не се безпокойте, капитане, току-що получихме съгласието на Анита Бел за съдействие, — съобщи операторът. — Материалът току-що пристигна от Албатрос. Манфред е вече изолиран. Благодетелните също го потвърдиха. Галакси Енерджи ще изкупи грешката си, съществата в падината ще ни помогнат в изследванията и в по-нататъшното ни разрастване извън Вселената. Вие дори може и да не навлизате в светлината. Албатрос и един от кръстосвачите са предостатъчно. Още повече, сам твърдите, че полето ще издържи най-много два лайнера, по-малки от Лъчезарни…

Военните се държаха твръде странно, буквално враждебно. Капитан Фрост вече улавяше нелогичност в разсъжденията на висшите офицери. Сякаш нещо се беше обръкало в главите им в последните минути. Те въобще не го чуваха и продължаваха да настояват в падината да влезе не кой да е, а самият Албатрос. Врагът. Фрост беше направо изумен. Разбра обаче, че трябва да се съгласи с всичко, ако иска да оцелее и да изпълни мисията. Вече всичко зависеше единствено от Лъчезарни, Анита и т.нар. Съвършен. Разговорът го беше убедил окончателно в правилността на намеренията му, а при ситуацията, в която се намираше и това беше добре. Позволение не му беше нужно вече за нищо, не можеше да убеди и никого в истината и затова му оставаше да действа единствено по съвест.

Разговаря бързо с Анита и Светлина и след като получи от тях безрезервната им подкрепа, се зае за работа. Щеше да проникне в светлия енергиен тунел, заблуждавайки силите за сигурност. Нещо което нямаше да му е толкова трудно, след като само преди минути беше демонстрирал пълната си лоялност към Охраната.

Всъщност имаше един дребен проблем, който след разговора с Алтея се възобнови и стана по-сериозен. Още с пристигането на Светлина, когато той и Анита се срещнаха на прага на командната зала, тя идваше да му съобщи нещо странно. Каза му го малко по-късно. Имаше известни опасения от последната си свръзка. Сънят бил необичаен и напрегнат, направо лош, сподели тя тогава. В началото всичко започнало като повторение на епизода, който насочваше Лъчезарни към източника на светлина и който може би е бил потвърждение на поканата. Съвсем внезапно към края на посланието то е прекъснало. Човекът от съня започнал да изпитва някакъв особен физически натиск като от внезапен, много мощен порив на силен вятър, който се е опитвал да го отмести и да го унищожи. Анита каза, че всичко това било съпроводено и с чувството на нарастваща уплаха и бъдеща опасност. Усещането било като за нещо предстоящо, а и борбата между стихията, която изникнала изведнъж, и странния посланник, продължила дълго. Нещата така и не се изяснили. Посланието внезапно прекъснало. Според Анита нещо вече ставаше или предстоеше да се случи в падината. Всъщност, по същото време Майкъл беше забелязал, че уредите на Лъчезарни отчитат някакво леко потъмняване и разместване на енергиите в светлия тунел. Тъй като то беше продължило само няколко секунди и беше отминало бързо, пилотът не му беше обърнал особенно внимание. Затова, когато посрещна изгнаниците от Албатрос, реши, че Анита също е почувствала нещо мимолетно и не се задълбочи много върху символите. Въпреки това Фрост ги помнеше добре и сега, след тревожния разговор с Щаба, споменът за тях го тревожеше непрестанно. Затова той предупреди сестрите за опасността от Отрицателните и заедно решиха, ако им се отдаде възможност, да осведомят за това и съществото в тунела. За разлика от военните То може би щеше да ги разбере и да се подготви. Само да знаеха как да осъществят обратна връзка…

А иначе нещата си оставаха неизменно предишните. Потокът от енергия необезпокоявано и плавно както преди се увеличаваше и ги приканваше дружелюбно в себе си. Време беше да влизат.

* * *

Затова малко по-късно Лъчезарни бавно заобикаляше Албатрос и с лек хиперскок, след поредица от фалшиви заблуждаващи координати, пое курс в светлото петно пред себе си. Изключиха се и мощностите му, защото още в момента в който попадна в падината корабът просто започна да плува в огромната маса от плътна енергия, която го беше обвила като пашкул и с пулсациите на безбройните си невидими пипала го препращаше все по-навътре и все по-навътре в дълбините си. Не му беше нужно нищо, за да се движи. Закрилата беше пълна. Точно поради това хората в командната зала нямаха усещането за заплаха или каквато и да било опасност. Шокираща беше само силата на привличане и огромната плавна мощ, която се излъчваше от пространството около тях. Увлечени от всичко това, те дори и не видяха върху уредите, че не навлизат сами в това море от необикновена енергия. Две подобни, тежки и мудни сенки ги последваха и неканени навлязоха в тунела от светлина. Военните наистина не бяха успели да спрат Лъчезарни, но моментално го бяха последвали. В същото време много и разнообразни събития започнаха да се случват в различни места, както в обитаемата Вселена, така и в съседните и сфери. За Вибриращ Възход беше дошъл върховният момент на изпитанието. Задачата се осъществяваше. Човешкият кораб се движеше към него плавно и засега безпроблемно. Мощните вихри на по-финото околно пространство се оказаха добра среда за съществуването му. Скоро срещата можеше да се осъществи и посланието щеше да бъде предадено. Много по-тревожни обаче бяха няколко други факти. Изтичането на огромни маси от негов ия Съвършен свят явно беше довело до някаква дисхармония в равновесието на материалните нива и още с навлизането на Лъчезарни започнаха да се случват ужасни неща. Той дори се питаше как не се бяха сетили за тях предварително. Тъй като Първата Спирала изискваше пълно равновесие на материята в отделните и звена, пробив в едно от тях довеждаше моментално до преливане на значителни маси от една Вселена в друга. Сега от по-долните завъртвания съвсем закономерно започнаха да нахлуват огромни, неконтролируеми маси от по-твърдо и по-младо вещество. То необезпокоявано проникваше дори и в неговия свят и заместваше фината му, високо вибрираща енергия с безсъзнателен нисш живот. Това означаваше смърт за всички, за целия му свят, за рода му, за близките му. Те нямаше да устоят на неподвижността на новата материя и на нейната разрушителна, необуздана сила. От друга страна Лъчезарни вече беше в падината. Енергийният потенциал не можеше да бъде изтеглен, пластовете неумолимо продължаваха да се разместват и да заплашват с разрушение Цялото. В един момент Вибриращ Възход разбра; ако нещо или някой не се намесеше, всичко щеше да рухне и срещата щеше да стане безмислена, защото Кълбот-Вселена започна да се потопява в новата много по-тежка и пагубна материална маса. То започна да загива, заедно с хората в него. Но и това съвсем скоро се оказа по-малкият проблем. Вибриращ Възход с типичната си доброта на Съвършен беше подценил връзката между човешките Манас и Стихията. Беше успял да спаси Лъчезарни от унищожението, което го заплашваше от този новопоявил се кораб с демонична енергия, но не беше забелязал основната цел на Албатрос. Не беше разбрал, че именно този слаб Манас — дете трябваше да осъществи чрез своя енергиен тунел връзката с Обратната страна. Почувства я едва когато повтаряше поканата си към Анита за бъдещата им среща. Тогава разбра, че успоредно на светлия тунел се изгражда друг подобен мост — между мисловното поле на чудовищния Манас и Господарите на Мрака. Всеки момент те, заедно с по-долните отприщени нива, щяха да нахлуят в човешката Вселена и планомерно да я завладеят сред хаоса идващ отдолу. А Вибриращ Възход заангажиран със спасяването на Лъчезарни, нямаше да може да ги възпре. Неговият свят също нямаше да му помогне. Сега, когато корабът вече беше вътре, той окончателно се убеди, че не се беше излъгал. Между Манасът и Огледалната, Тъмна страна се беше образувала връзка. Всеки момент същества от Втората Спирала щяха да се появят на границата между световете към Първата. Ситуацията беше повече от отчайваща. Вибриращ Възход не знаеше какво да предприеме, надеждите му почти изцяло се свързаха с Великите нива, защото ставаше въпрос за Живота, създаден от тях с Любов. Беше се заблудил. Беше подценил Манаса-дете. Сега разбра, че Великият Тъмен Унищожител просто се прикриваше и само чакаше, докато се появи отново в момента на кулминацията, за да довърши започнатото.

Стихията постепенно щеше да завладее Спиралата, рушейки по пътя си хармонията на Завъртванията, а Вибриращ Възход трябваше да стои бездеен, ужасен пред това бъдеще. Накрая щеше да загине безславно. Свръзката със Съвършените беше изключена, въпреки че енергията оттам продължаваше да пристига и да се излива в пространството, намалявайки съпротивителните им сили. Това беше основата за пътя на Мрачните. Събратята му явно още не усещаха Господарите на Мрака, защото не ги очакваха толкова рано. От друга страна Лъчезарни беше съвсем близо, а в един момент заедно с него се оказа и чудовищният Манас — дете, проникнал в тунела заедно с Албатрос. Човешкият лайнер на Галакси Енерджи се беше промъкнал тук неканен заедно с още един военен кораб. Сега те също като Лъчезарни се носеха плавно между измеренията.

В същото време ситуацията повсеместно се усложняваше и във Вселената. На Алтея хаосът беше пълен. Обединеният свят никога не се беше изправял пред подобен проблем. Нищо такова не се беше случвало откакто съществуваше човечеството.

Състезанието за Формулата отдавна беше придобило второстепенно значение. Всички медийни системи предаваха само събитията около Лъчезарни и Албатрос. Беше обявена Тревога номер едно в Галактиките, системите и световете. Всички възможни средства за охрана бяха задействани максимално. Флота от милиони кораби сновеше непрекъснато към различни точки на света, където започнаха да се наблюдават сривове на енергийния баланс на Вселената. От различни места едно след друго се появяваха съобщения за поява на огромни маси от изключително тежък материален произход в близост до черните падини. Те буквално засмукваха околното космическо пространство и създаваха опасност да погълнат цели населени светове. Скоро забелязаха, че както беше предвидил Фрост, все по-дълбокото навлизане на трите кораба в потока от светлина водеше до все повече съобщения за енергетични катаклизми в различни райони на Галактическата общност. Затова скоро всички се убедиха, че именно поведението на лайнерите предизвиква тези сътресения. Само часове преди това операторите в командния център на Алтея бяха видели как огромните им туловища изненадващо, почти едновременно поеха курс към навлизане в падината; как бавно след това потънаха в блестящата сфера пред себе си. Оказа се, че наистина не трябваше да позволяват на кръстосвача да следва Лъчезарни и Албатрос. Явно масата им, изнесена извън Вселената беше довела до енергийния срив, предизвиквайки дисбаланс отвътре и извън нея. Едновременно с това започнаха съобщенията за бедствието. Хората разбраха, че именно лайнерите бяха причината за катострофата. Но връзка с тях вече беше невъзможна, а разкаянието излишно. Учудващ и противоречащ на срива се оказа фактът, че именно на това място, при падината, където беше светлият тунел, пробив в енергиите не се наблюдаваше. Данните от Сивия Орел и другите кръстосвачи показваха странно спокойствие там и засилване на прилива на положителна, фина енергия. В района, причинил станалите нещастия, цареше мир и спокойствие; никакви тежки и непознати обекти не се появяваха, нямаше енергийни сривове и опустошителни разрушения. Според много експерти беше станало това, което отдавна се очакваше в човешкия свят. По някакъв начин в следствие на съприкосновението на лайнерите с една от падините се бяха отворили границите на Вселената и сега материя от чужд, груб за човека произход нахлуваше от всички възможни места. Това, всъщност, беше най-страшното и непредвидимо бедствие, което кой знае защо военните решиха, че могат да избегнат. Затова корабите на флота действаха по план номер едно, който предвиждаше реакция на подобна, макар и не същата ситуация. Проблемът беше, че те нищо не знаеха за падините. Тези образования не бяха предварително заложени в страгическите планове. Затова засега се осъществяваха преди всичко схемите за евакуцията на най-застрашените планети към все още спокойните области.

Най-незасегнат беше старият Млечен път. Колкото и странно да беше в тази първа обитаема галактика нямаше никакви нарушения. Нямаше нито една черна дупка, нито една бедстваща планета, никакъв пробив на енергия от чужд произход, нищо тревожно и необичайно. Сега нейните населените светове се готвеха да приемат бежанци от всички краища на Велената. От друга страна там явно имаше нещо, което предпазваше тази Галактика от бедствието. Погледнато най-общо, Млечният път съвсем не се намираше в центъра на кълбовидната Вселена. Напротив той заемаше една от периферните и области и беше слабо наситен със звездни системи и енергийни запаси. Въпреки това обаче тук по някакво странно стечение на обстоятелствата сривове нямаше. Особено стабилно беше положението около старата Слънчева система — люлката на живота. Затова натам отлетяха и много от членовете на управлението на ОВОС, както и няколко от най-мощните военни лайнери във Вселената. Защитеността на този регион го правеше интересен и трябваше да бъде открита причината за това.

Майката Земя се готовеше да посрещне елита на Човечеството. Планетата — музей отново привличаше към себе си погледите на хората. И наистина имаше защо. От дълго време се знаеше, че около Земята съществува особенно излъчване, неповторимо и неоткриваемо никъде другаде във Вселената. То беше с неясен, фин и специфичен произход, източникът, на който така и не можа да бъде открит. Едва сега, при появата на светлото петно от енергия край Лъчезарни откъм падината, беше открита странна аналогия между анализа на енергетичния баланс на ярката светлина там и необичайното земно лъчение. Този факт, заедно със спокойствието, което властваше около двете места на излъчване наложи бързото преместване в пространството на толкова много техника и хора, посредством опасни, недостатъчно проверени технологии за трансформация като телепортирането. Струпване на военни кораби се наблюдаваше и край подината на Лъчезарни. И двете места бяха обекти на сериозно проучване.

За съжаление нямаше конкрено място върху земната повърхност, което да можеше да се посочи като източник на лъчението. По-скоро то се явяваше голяма допълнителна земна сфера, обвиваща пространство далеч зад пределите, достигани от другите обикновени енергетични показатели на планетата. Явно беше, че това вещество се излъчва от цялата и същност и тъй като досега особено практическо приложение за него не беше намерено, интересът не беше голям. Сега обаче загадката трябваше да бъде разрешена и то бързо. Затова групата учени от земния физически институт с огромно нетърпение гледаше как се приземява поредният кораб от Алтея. На борда му бяха по-голямата част от членовете на Правителството на Четирите свята и Главнокомандващият Обединените сили плюс двамата председатели на Академичния съвет за космически изследвания, както и повечето капацитети в областта на фундаменталните наука. Събитието беше от изключителна важност. Целият научен екип на земния институт по Физика начело с проф. Ян Свободни очакваше трескаво посещението. Бяха събрали и обработили за съвсем кратко време документацията по проблема. Очакваше се само общият Научния съвет. Копия от всички документи бяха препратени още по време на полета на борда на пристигащия „СТАР“.

* * *

Малко по-късно заседанието започна да тече с пълна пара. Присъстваха хора от Правителството, от ОВОС, висши Военни и целият научен елит. Спорът се водеше главно около възможната връзка между двете толкова необикновени космически лъчения и произхода им. Около това се оформиха и няколкото различни мнения. Учените смятаха, че лъчението е присъщо на цялата планета, докато Военните, поддържаха тезата, че то произлиза от точно определено място под Земята, доказвайки това си твръдение с една отдавнашна своя теория, с която пък професорите не бяха съгласни.

Спорът ставаше все по-разгорещен; никой не искаше да отстъпи. Председателят на Академията за Космоса като физик и застъпник на първата група упорито настояваше на своето, твърдейки през цялото време, че лъчението е един глобален, присъщ само на Земята фон, свързан с надвселенския произход на човека. — Получените проби от „падината на Лъчезарни“ дават основание с пълна сигурност да се докаже чуждият, нечовешки и некосмически произход на тази енергия, — убеждаваше той гръмко и настойчиво останалите. — Както и предполагахме, черните образувания служат като връзка между различни нива на Всемира. Появата в едно от тях на светлия тунел, в който навлезе Лъчезарни е проява именно на тази връзка. По аналогия Земята е също едно такова поле за свързване между различните Вселени, поради което именно тук е възникнал животът преди милиони години… — Простете, сър — намеси се в този момент един от Военните, — но именно поради това ние трябва да открием, разучим и използваме силата на лъчението, оказало се единствено способно да защити Вселената от нахлуването на чуждата за нея външна материя. Тъкмо затова то се появява в едно от местата на пробив в световете. — Което пък говори, че някой наистина иска да ни помогне, да ни насочи към спасението. То ще се осъществи чрез предлаганото от нас мултиплициране на Земята и разполагането на множеството и модели по застрашените точки в Галактиките.

— Това обаче няма да ни разкрие същността му и ние ще действаме сляпо, — не се съгласяваше Военният.

— Не е така, майоре. Лъчението е проникнало в Земята като цяло и затова досега никой не открил някакво конкретно място на излъчването му. Това противоречи на идеята, че цялата планета е връзка с другите Вселени.

— Но ако погледнете тази холограма, — настояваше гневно военният, — която донесоха току-що, ще видим, че е възможно1 да има точно определен източник. Ето, както изтъкнахте преди малко не всичко в пластовете на Земята е проучено. Това тук е доклад от преди няколко века, — посочи военният холограмата, — в който се споменава за някакви странни неизследвани празни пространства под Египет и храмовете на Слънцето в Тива. Господа, както сами виждате, аз не зная размерите на тези постройки, но пространствата под тях, за които твърдите, че не знаете нищо са просто огромни, чудовищно огромни. Та в тях може да се събере един малък космически обект, — възкликна той, вглеждайки се все по-напрегнато в чертежите. В тях се взираха вече всички останали членове на съвета, включително и академиците. Въпреки това не се съгласиха с предположенията на майора.

— Вие сте на грешен път, офицере, — възрази един от тях, — защото това, с което разполагате не означава нищо. Вие ще си загубите времето да го проучвате, докато Вселената загива. Ние, историци и физици, отдавна знаем за тези празнини и въпросните храмове са наш постоянен обект на проучване. Досега не сме открили никакви доказателства за излъчването на някакъв по-особен фон. Празнините напоследък се обясняват като вътрешни скални масиви, които образуват каньони и падини в дълбините на планетата, факт известен на много други места във Вселената. — А какво ще кажете за това, че тези факти никога не са били доказани, поради невъзможност в района да оцелее, който и да било робот или някаква друга електроника. Много от работниците след няколкодневна работа около Карнак неизбежно получават странни нервни смущения. — Военният беше категоричен в твърденията си. — Това също е вярно, — съгласи се историкът, — но и винаги е било отдавано на горещия климат и на спецификата на работата с оглед оцеляването на постройките. Карнак е най-страта музейна ценост във Вселената, — подчерта въодушевено той. — Затова никой не би допуснал разрушаването дори на един детайл от него чрез създаване на изкуствени условия за работа. Знаете, че там дори пътищата са естествени. — Значи вие смятате, че обектът е чисто исторически, а не в обсега на космическите изследвания, — Военният беше още по-ядосан, на път да излезе от кожата си. Гласът му стана по-остър и загуби част от тренирания си равномерен тон. — В цялата област не може да се построи нито едно съвременно съоръжение, всичко рухва след известно време, хората получават нервни смущения, роботите се развалят, а вие смятате всичко това за нормално, — гневеше се той. — Аз съм далеч от проблема, но току-що се запознах с данните и съм шокиран, че нито военната, нито физическата общност досега не са били сериозно информирани за този феномен на планетата, където както казахте неслучайно се появил човекът. — Никакви излъчвания не са констатирани повтарям ви, — настояваше председателят. Около Карнак просто няма такова нещо… Физ…

В залата назряваше конфликт. Двете страни вече се гледаха враждебно. Никой не обичаше друг да се намесва в специфичните им области, но никой от двамата нямаше намерение да се предава. Другите не знаеха какво отношение да вземат, защото повечето от членовете за първи път виждаха тази документация. Трябваше им поне малко време, за да я проучат. В това време спорът не стихваше.

— Но вие, професоре, забравяте, че може би имате работа с лъчения от съвсем непознат произход, — нападаше Военният без никакво намерение да отстъпва. Опитваше да убеди останалата част от аудиторията.

— Възможно е източникът да бъде добре прикрит и така да въздейства само по индиректен, неспецифичен начин, — казваше той.

Физиците също бяха непреклонни:

— Но това е абсурдно. Източник е цялата Земя, а не някакви си стари египетски храмове. Толкова години нищо не е било открито, а сега изведнъж ви хрумва, че центърът е под храма на Слънцето, недокосван цели 27 000 години. — Всъщност, ако толкова искате, можете да отидете и да пробвате на място своите умения. Най-добре ще бъде да си вземете успокоителни, кирка и лопата, защото нито един робот досега не е издържал там. Не забравяйте и археолозите. Те ще ви разкъсат, ако разберат какво възнамерявате да направите. За тях и маговете Карнак е свещен. — Академикът беше кипнал.

— Но тук става въпрос за съдбата на Вселената, професоре.

— Именно. Затова нямате право да си губите времето, да съсипвате техниката, търсейки нещо несъществуващо. Трябва да съсредоточите усилията си към нашия проект за мултиплициране на Земята и препращането на моделите и с индентичното лъчение в различните Галактики, защото само това ще спре нахлуването на чуждата материя.

— Нищо подобно, — продължаваше Военният. — Това е много по-бавно и трудемко, а ефектът несигурен. Планетите — модели на Земята може да не притежават това лъчение, особенно ако източникът му е някъде в точно определено място. Много по-добре ще бъде да го открием, да се опитаме да го синтезираме или да използваме силата му по някъв друг разумен начин.

— Земята трябва да се мултипл… — почти викаше академикът, опитвайки се да изгони военните, когато звънчето на протоколчика прозвуча, но не за да въдвори ред, а за да им обърне внимание към едно ново съобщение, което се мъдреше вече върху видеозора в център на залата. Всички очакваха то да бъде свързано с новите катаклизми, но това което видяха и чуха надмина всичките им очаквания. — Господа, господа, моля Ви за внимание, — обърна се в същия миг водещият диспутите, защото виждаше, че след миг хаосът в залата ще бъде пълен. — Мисля, че това съобщение ще разреши дилемата ви. Затова искам да го изясня по-бързо и по-синтезирано. Току-що получихме тази новина, която изглежда подтвърждава теорията на майора. В последния час въпросното излъчване на Земята рязко се е повишило и то в рамките на няколко десетки пъти. Това е дало и възможност на апаратура намираща се недалеч от Тива да отчете мястото на лъчението. Господа, — гласът на Водещия стана почти тържествен — То наистина е дълбоко в недрата на Земята, точно под храмовете на Карнак и се увеличава с всяка измината минута. В момента, можете да проследите сами движещата се диаграма. Мисля, че е време да действаме.

Беше добре, че той съобщи написаното, защото само след минута нито един Военните не бе останал в залата. Всички останали също се разпръсваха съвсем шокирани; учените, членовете на правителството и на съвета. Едно беше вече ясно; Карнак, толкова стар и същевремнно безкрйно познат, беше съоръжение от друг, непознат на човека вид, което може би щеше да спаси Вселената.

Някой от военните в ече се беше свързал и с Историческия институт. Трябваха им спешно историци и специалисти от Земята по древна история и митология на човечеството. Нещата придобиваха странен оттенък. Страшната космическа катастрофа и сблъсъкът с другите нива на еволюцията вероятно винаги са криели своята тайна още в недрата на началните човешки цивилизации.

38 глава

Асансьорът се спускаше вече повече от половин час право надолу към недрата на Земята и Нуту беше изчислил, че със скростта, с която се движат са навлезли на около десет километра под повърхността и. Противно на очакванията му обаче не беше нито горещо, нито обстановката се отличаваше по нещо от тази в горните пластове. Вероятно имаше много сериозни защитни механизми, защото по естествената логика всичко около тях трябваше вече отдавна да плува в магма, включително и съоръжението, което ги спускаше и което толкова приличаше на най-обикновен асансьор. Нуту вече губеше представа, къде точно отивати какво щяха да правят на толкова голяма дълбочина. Той очакваше да се спуснат само малко по-надолу оттам откъдето бяха, още повече, че празнината под храмовете обхващаше пространството непосредствено под тях, а не толкова дълбоко. Какво можеше да има тук сред най-горещите пластове на планетата и как то оцеляваше при невероятното налягане, непрестанните движения на пластовете и високата температура. И още по-притеснително беше, че продължаваха да се спускат с тази постоянна скорост от около двадесет километра в час без изгледи за край.

От друга страна роботите изглеждаха спокойни, а както беше известно при екстремални обстоятелства те обикновено реагираха и започваха да пренастройват функциите си съобразно обкръжаващата ги среда, изразяваха безпокойство и се опитваха да предпазят и хората около тях. Наистина имаше вероятност препрограмирането, което бяха претърпели да ги беше подготовило затова, но също така възможно беше и да не чувстват нищо обезпокоително. Лития и Меслин също бяха спокойни, шепнеха си нещо тихо, а въздуха, температурата и налягането оставаха с същия положителен знак. На всичкото отгоре и асансьорът беше доста луксозно устроен и допълваше още повече илюзията за безпроблемност. Седяха в удобни столове, лека музика огласяше малкото пространство, електроните системи жужяха успокоително и имаше дори огледала и цветя по стените. И единственото, което тревожеше Нуту беше ясното усещане на Манас за екстремалните условия около тях, които кой знае защо не ги засягаха.

Всъщност май вече бяха спрели и мигащите лампички на мястото на вратата бяха спрели равномерното си червено пулсиране, оставайки неподвижно в зелената си светлина. Тя светеше така успокоително и когато се качваха и сега, когато ги приканваше да слязат. — След секунда вратите ще се отворят и Нуту, ти не трябва да се притесняваш от гледката, предупреди го Лития и хвана окуражително ръката му. С пристигането тук тя започна странно да изглежда някак си по-сърдечна и открита.

— Това съоръжение е издържало милиони години и въпреки ужасяващия си вид, особенно за несвикнали е напълно безопасно, много по-безопасно от стоенето навън сред пясъците на пустинята, продължи да го успокоява тя, очаквайки вратите да се разтворят. А Нуту само кимашев знак на съгласие и поглеждаше към Меслин, който също му се усмихваше окуражително като му обясняваше нещата, които ще види:

— Тук е спокойно, каза магът, но тъй като проблемите ще дойдат по-късно, когато излезем на открито трябва да свикнеш с обстановката още отсега. Опитай се да използваш мисълта си, тя ще ти помогне. — Какво значеше да излязат на открито, кое тук можеше да се нарече така, притесни се съвсем Нуту, когато чу последните думи. Но и какво ли можеше да стори, нямаше никакъв избор, бъдещето му отдавна беше предопределно.

Вратите се отвориха и първи излязоха роботите, а след тях Лития, Нуту и последен Меслин. Магът не случайно остана трети, защото Нуту действително имаше нужда да се чувства сигурен с Лития пред него и учителя зад него. Гледката беше зашеметяваща. Намираха се върху един мост. Мост, който наистина доста широк и просторен, но обграден от двете си страни с едни много прозрачни и тънки /сигурно беше илюзия/ стъкла или нещо като стъкла. Всъщност страшното беше зад тях. Зад тази уж крехка преграда отвсякъде се движеха и блъскаха в стените чудовищно огромни маси лава. Всичко зад стъклото преливаше в червено-оранжевите и цветове и само погледът към нея предизвикваше усещането за изпепеляващата топлина и жар навън. А вътре, зад тези прозрачни и финнни стъкла температурата беше обикновена и с нищо не показваше, че от другата страна всичко беше разтопена скална маса.

— Лавата е най-доброто прикритие срещу опитите да бъде открито излъчването на Спиралата, започна да обяснява Лития, след като забеляза, че Меслин и Манаса се бяха окопитили от гледката.

— Затова тя обгражда като голям огнен обръч бездната на Проникновението и предпазва съоръженията от всякакъв опит за проникване в дълбочините на Земята. Празнината, която се намира малко по-нагоре над пластовете лава е само едно прикритие, което няма значение. Втората много по-голяма празнина се намира малко по-надолу, под този слой от вулканична лава, изкуствено въртяща се в един постоянен кръговрат. — И сега ще влезем в сградата, изградена в този кръг, опитваше се да си припомни в същото време нещо Меслин. — Сега си спомням за древната легенда за нощното леговище на Слънцето, което се намирало в Земята, нали така беше се обърнал той към Лития, която му кимаше утвърдително. Дори жреците и строителите на Карнак не са знаели за съоръженията под него, защото Храмът е бил просто наземен ориентир за мястото на отражението на Спиралата и нейната тайна е трябвало да бъде пазена до днес. Затова дори посветените не са имали достъп до нея.

— Точно така, Меслин, съгласяваше се с него Лития, тази легенда е била самата истина, защото и ние вече сме пред сградата, където уж Слънцето си почива през нощта. Всъщност наистина това за нас ще бъде последна почивка преди големия преход към бездната.

Не след дълго влизаха в една малка и разбира се бяла сграда, която се появи пред тях съвсем неочаквано като продължение на мостта. Разширяваше се овално навътре и Нуту с облекчение прекрачи прага и, защото вътре нажежените картините от околното пространство се смениха бързо с добре познатата обстановка на къщата на Лития. Стаите беше досущ същите като тези горе под храма и действха изключително ободряващо. Сякаш се бяха върнали на повърхността.

Едва сега Нуту се осмели да попита, какво значи да се излезе на открито и защо ще е толкова рисковано. Нима щяха да се покажат навън сред лавата. Всъщност тази мисъл му припомни и поведението на Лития, която още с влизането горе им раздаде по един белоснежнен костюм, досущ приличащ на мантиите на Меслин, използвани при работата скристала. Те обаче за разлика от тях приличаха повече на гащиризони и имаха прозрачен шлем около главата, но бяха направени от същия материал и също толкова ефирни и удобни. Затова Нуту с право се притесни, че ако трябваше да излязат с тях в околното пространство резултатите щяха да са трагични.

Меслин обаче го успокои, че излизането навън съвсем няма да е съпроводено с разходка из нажежените пространства, а на съвсем друго място. По важното се оказа друго — нямаха време. ОРАКУЛ съобщаваше, че Лъчезарни вече се готви за навлизане в падината, освободен чудодейно от обсега на Албатрос. А те, тримата трябваше да стигнат до целите си заедно с него, защото иначе той можеше да загине и мисията да се провали. Лития им обясни, че нито съществата в светлия тунел, нито Майкъл Фрост знаеха, че обемите на лайнерът, навлизащ в ивицата светлина ще намалят рязко потенциала и защитната роля, която тунела между измеренията имаше срещу нахлуванията от по-долния груб свят. Затова и трябваше да изпреварят капитана и да подкрепят енергийно чрез запасите, намиращи се тук при модела на света, човешкия свят. Така той щеше да се окаже защитен, а и срещата между корабът и съществата пращащи посланията осъществена и човечеството спасено. Затова трябваше да бързат, много да бързат. Само след секунди и тримата облечени вече в предпазните костюми и съпровождани от роботите и техниката започнаха да се спускат почти бежешком по стълбите, които започваха непосредствено от последната стая и стигаха чак до края на огнения обръч. При това цялото стълбище се простираше върху тежки кълба разтопена лава и само тънката повърхност от прозрачната стъклена материя ги предпазваше от този огнен ад. Постепенно магмата обаче се разреди и след няколко минути започнаха да се движат в пространство, в което цареше непрогледна тъмнина. Нямаше никакво движение, а само мрак и чернота. Ориентираха се единствено по лампите, сложени по протежение на целия тунел и които не след дълго ги изведоха до кра я му. Оттам нататък им предстоеше да излязат в околното пространство, на повече от 100 000 метра под повърхността на Земята.

Свързващата врата се отвори и групата потъна в черното пространство. Осветяваха пътя си с изкуствените светлини монтирани върху главите и телата на роботите, които се движеха пред всеки един като живи фенери. Това им позволяваше да се предвижват и с една доста прилична пешеходна скорост, с която Лития им беше казала, че ще вземат прехода за около двадесет минути. След това щеше да им остане само да се подготвят и да разположат техниката.

През цялото време Нуту имаше чувството, че върви по изкуствен път, който въпреки това много приличаше на естествена скала с мъх по нея. Усещането почти изцяло имитираше преход през планинска местност, където като в индийска нишка всички се движеха по тясна пътека, отляво на която се намираше черната пропаст, видима от края на тунела. Всъщност пътя беше достатъчно широк, но въпреки това човек не можеше да се отърве от мисълта за пропадане и теснота. Мракът беше ужасяващ и подтискащ. На всичко отгоре трябваше да се движат и доста бързо, а почвата беше лепкава и може би дори мокра. Изглеждаше влажно и задушно. А най-интересното беше, че наоколо имаше истински въздух и именно той се филтрираше през шлемовете на костюмите. Така тук на тази огромна дълбочина по някакъв необясним начин проникваше или се синтезираше въздух, както и в помещението на Лития, които се осветяваха и от истинска слънчева светлина.

Постепенно започна да става все по-светло и все по-светло и накрая дори изгасиха изкуствената светлина, защото вече всички можеха да видят в подробности обстановката.

Чувството на ужас не беше излъгало Нуту и само тъмнината ги беше предпазила от истинския шок. Бяха вървели наистина по една широка пътека, която обаче граничеше с огромна падина, нещо като голям каньон. От едната страна на пътя имаше скална маса, която създаваше сигурност и на която човек можеше да се подпре, но от другата скалите бяха отвесно надолу към дъното на пропастта. Светлината пък идваше от центъра и и се засилваше със слизането. Така опасността от пропадане намаляваше с всяка крачка, а окото можеше да се адаптира към по-приемвливите вътрешни картини. Скоро се озоваха пред една прозрачна и доста голяма полусфера, която лежеше в средата на падината. Приличаше на огромен кристален куп, внимателно шлифован отгоре и кух в средата. Изглеждаше така сякаш прикрива нещо или по-скоро го пази като един голям сигурен похлупак. Излъчваше и онази мека светлина, която обливаше всичко наоколо и изпълваше пространството на бездната на Проникновението.

Започнаха разтоварването, а един от роботите със специално приспособление, приличащо на шейна, която се движеше като аеромобилите над повърхността, достигна до средата на куполообразната сфера, където имаше малка вдлъбнатина и започна отварянето на купола. Преди това Лития го беше предупредила изрично за подробностите.

— В никакъв случай, беше подчертала тя, не трябва да се осъществява досег с кристала, защото съприкосновението на каквато и да е техника или робот с тази материя ще е пагубно за Земята.

Необходимо е само много внимателно да спуснеш в отверстието горе този ключ и той сам ще разтвори вратите. С тези думи Лития беше подала на Рема сферата, която държеше постоянно и с която не се разделяше никога. Тя се каза ключът към отражението на Вселената. Всъщност още в асансьора тя им беше споменала за нея и обяснила, че съдържа в себе си концентрирана енергия звездна светлина, получена още когато Кълбото е било поставено на това място и която не се е променила ни най-малко с времето. Специалната сплав от земните планински руди притежавала способността да задържа и запазва лъчите и енергията на слънчевите лъчи. — Човек трудно би осъществил тази задача, отговори тя, след като изпрати Рема, защото спускането на ключа трябва да се направи отвъднъж и без да се докосват страничните части на кръга. Не трябва да се докосва и повърхността, а още по-опасно е да се изтърве сферата. Тогава при съприкосновението на енергиите ще се произведе взрив и планетата ще се разруши.

В това време роботът почти беше стигнал и всички зачакаха какво ще стане. Меслин вече беше разяснил на Нуту и същността на занятието. При съприкосновението със защитната стена лъчите на топката — ключ щяха да се проникнат в дълбочината на кристала и да разтворят дванадесетте части на сферата. Така щеше да се отвори пътя към живия модел на Вселената и връзките и с другите нива на Двойната Спирала.

Моментът беше забележителен и всички трепетно наблюдаваха как минатюрната шейничка се завъртя над центъра на кристала и как роботът бавно и съсредоточено се надвеси и спусна скъпоценни си товар в малката вдлъбнатина под себе си. След това проследиха как само топката леко се приплъзна и меко допря дъното на отвора, при което Рема бързо се издигна нагоре, отхвърлян от хилядите светли лъчи, които проникнаха неудържимо в невидимите канали на дванадесетте врати, охраняващи Спиралата. Светлината стана заслепяваща и ако не бяха предпазните шлемове пред очите на присъстващите те сигурно щяха да ослепеят за секунди. Всъщност Нуту едва сега разбра истинското предназначение на белите костюми. Те не бяха предназначени за прехода, а за да отразяват лъченията, предпазвайки хората и роботите от силната радиация. Тържествено, но без нито звук полусферата започна да се разтваря. Едно след друго дванадесетте сребристи крила се отвориха и и след това бързо потънаха в земята. Същевременно от основата бавно започна да се издига и едно огромно триизмерно съоръжение, изпълнено с хиляди светещи точки, всяка от които пулсираше, въртеше се, избухваше, изчезваше или се появяваше. Всички те преливаха и във невероятни нюанси, появявайки се от топки в непрогледно черни краски до такива, където погледът едва се задържаше от непоносимото отражение на цялата палитра от багри на космоса и най-вече от яркия отблясък на бялото лъчение. Загиваха и се раждаха нови светове, нови галактики и галактични купове, отделни звезди и цели звездни системи и всичко туптеше в ритъма на един съвършен синхрон и прецизен енергетичен баланс. Затова чувството пред този свят беше само едно и също, а именно че той никъде не свършваше и никъде не започваше. Краищата на Кълбото се губеха в нищото и започваха от нищото, но дори и зад това нищо имаше нещо друго, трепкащо и живо, къде по-несъвършенство и грубо, къде изпълнено с още по-невероятната мекота и топлота на великите светове или с чернотата на Втората възпираща спирала. Всемира живееше и се отразяваше в това малко и все пак огромно пространство и очакваше прозрението на човечеството, което го беше завладяло, но не и почувствало и разбрало. — Моделът на Вселената — възкликна Меслин с благоговение още щом се бяха появили първите звезди. Той беше изпаднал в транс и само широко отворените му очи изразяваха неуписуемия му възторг и изумление. В този миг той сякаш не виждаше и не чуваше нищо и съществото му сляпо се беше сляло с видението, изпаднало в чувствто на преклонение и себеотдаване. Малко по-друга беше реакцията на Лития. Тя беше също видимо щастлива и развълнувана, но по-спокойна. Гледката предизвикваше в нея единствено радост и прилив на огромни сили. Тя просто беше свикнала с това, а и сферата въплъщаваше живота и служенето и. Затова жрицата сякаш нямаше и време да чака края на трансформациите и цялото и същество се беше преизпълнило единствено с нетърпение и желание за действие.

Нуту също стоеше изумен и потресен подобно на Меслин, но същевременно се улавяше, че Кълбото пред него събуждаше в него могъщия Манас. Той започваше неудържимо да надделява и трезво да анализира видяното, учудвайки се на собственото си спокойствие и навъзможността си да наблюдава, както огромната Вселена пред себе си, така и реакциите на роботите и хората. Беше странно, необичайно спокоен. Дори си посмисли, че може би някъде е виждал всичко това. Знаеше и какво ще му се наложи да прави и това не предизвикаше в негопредишния ужас. Напротив изведнъж изправен пред това чудо той се почувства в собствени води. — Та той беше роден тук, мина му през ума тази невероятна мисъл. Учуди го, но не много. — Роден тук. Не знаеше това, а и предположението беше невероятно, въпреки че увереността в това беше странно убедителна. Факти и усещания се объркаха и противопоставиха. Главата му се завъртя, почувства, че започва да губи известен контрол и затова реши да остави това за по-нататък. Сега трябваше да се съсредоточи само върху настоящето, а миналото, както винаги щеше само да го намери. В това време осъзна и че беше минало доста време от последната картина, която видя около себе си. Лития беше успяла да извади Меслин от състоянието му на транс и сега те говореха нещо, сочейки Нуту и някакъв район над Кълбото, където в момента се намираше Рема, който преди това беше поставил ключа в сферата. Компютърът пък до тях правеше някакви изчисления и бълваше бързо холограма след холограма. Между робота и машината явно имаше някаква връзка, защото Лития вземаше холограмите и като поглеждаше към въпросната точка ги преглеждаше и подаваше на Меслин.

— Лъчезарни току-що е влязъл в падината, казваше тя. Рема го вижда над Вселената как е направил скока. А там светлината го привлича със собствената си сила, двигателите са изключени, затова се движи толкова бавно. Проблемът обаче е по друг… Лития странно замълча и се замисли, лицето и постепенно се смръчи, усети нещо неприятно. — Да, да, извика в същия миг и Меслин. Рема докладва за започващи изменения в структурата на енергетичния баланс на Вселената, още дори отпреди влизането на кораба. Но какво става. Меслин беше направо изплашен от това, което видя. Ръцете му, държащи последния лист започнаха да треперят. Той не съумя дори да се овладее като Лития. — Анализът подтвърждава, заекваше от новото вълнение той, че в краищата на Кълбото ни започва раздвижване на пластовете и че промените нарастват с потъването на кораба, но не се дължат изцяло на него, както предполагахме. Просто съвпадение на времето или … Вселената се клати, тя може да се разруши, но какво ще правим… 2Магът изглеждаше отчаян. Глъст му потъна в мъка. Същото се случи и при Лития. Макар и по-силна тя също едва овладяваше тревогата си. Гледаше и кимаше в знак на пълно съгласие. Току-що беше разчела и последните данни. Бяха объркани:

— Рема не може да индентифицира с точност източника на лъчението пред кораба, но все пак отчита невероятната му мощност и нещо което вече знаем… липсата му на враждебност. Значи тези промени наистина не са оттам. Става нещо съвсем друго…, това нещо идва отдолу, от долното ниво, но и от някъде другаде. Трябва да бързаме, отсече бързо жицата. Вселената загива и то не поради срещата, въпреки че разрушението се подпомага неволно от нея. От нас зависи дали ще продължи да я има или не…

В този момент и Нуту се опита да уточни нещата… Не беше разбрал достатъчно. Само се досещаше, сравняваше видяното с предсказанието на кристала. — Но това вероятно са Черните сили, които видяхме в кристала, тези които обвиваха непрестанно краищата на Спиралата и в един миг, заплашиха и Лъчезарни, и Анита Бел и света — намеси се той. Вече почти беше наясно. Проблемите започваха. Атаката на Мрака беше тръгнала и те използваха захващането на Лъчезарни от енергийното поле на Съвършените, за да се улеснят. Затова трябваше да бързат толкова, помисли си той, затова беше толкова жизнено важно да дойдат навреме. И май бяха пристигнали в последния момент, малко преди Лъчезарни да бъде всмукан в енергийната маса пред себе си и да допредизвика катастрофата на Вселената без сам да иска или да знае затова. С всяко свое действие лайнерът щеше неволно да подпомага силите на Хоаса. Трябваше да спрат това, трябваше да използват целия потенциал на времето и сътворението. Точно такива бяха мислите и на другите двама в падината на Проникновението. — Трябват ни обаче още около петнадесет минути преди да започнем, прекъсна го Лития в същия момент сякаш прочела мислите му. — Ще са ни нужни, за да освободим силите на Слънцето, заложени тук още при създаването на модела, защото само те, а не обикновените средства могат да ни помогнат. Убедена съм, както и вие, че опасността наистина няма да дойде само от долното ниво, а както беше предсказано това ще е едно изцяло програмирано нашествие на Огледалната страна, чийто легиони и в момента нахлуват в нашата Вселена. — Кодовете се намират съвсем наблизо, съобщи бързо тя и почти тичешком следвана от Нуту и Меслин ги поведе по един малък страничен път, виещ се покрай светещата маса на миниатюрната Вселена. Веднага ги последва и един от хуманоидите. Бяха страшно обезпокоени, Стихията нахлуваше, а Лъчезарни вече беше в падината и съдействаше енергично по пътя и напред. Бедствието щеше да е невероятно. Дано да успееха да се намесят.

— Ти ще ги отнесеш над Падината, там където ще виждаш Лъчезарни и е се опиташ да промениш съоотношението на силите — говореше Меслин през цялото време на едва настигащия ги Нуту, пестяваше време от обясненията след това.

Но какво представляват тези сили, питаше задъхан Нуту, отов вече на всичко.

Нищо особенно, показа с ръцете си Меслин. — Това са съвсем малки капсули от концентрирана слънчева светлина — знаеш че всичко тук около нас е различна степен на концентрация на светлината на звездите. Специално тази е взета от Слънцето и е заложена тук още при раждането а Земята. Скрита е там и на нейното макар и незабележимо лъчение, се дължи живота, започнал преди време именно тук. Никоя друга мъртва планета няма в ядрото си светлина от звезда и затова и никъде във Вселената другаде няма живот. Земята е единствена. Ние сме единствени.

— Деца на Слънцето върху малката планета-Слънце. Тук е прехвърлен и несъвършения живот от долното ниво и продължен в нашата Вселена.

— До колкото разбирам освободена тази древна светлина може да доведе до регулиране на енергийния баланс на Вселената и да отхвърли по-тежкия материал, нахлуващ от по долните нива или от обратната страна на Втората Спирала.

— Точно така, Слънцето само по себе си носи част от лъченията на горното ниво и като свързващото звено може да противостои и на долните светове или дори и на Стихията, защото ще си имаме доста работа точно с нея, измърмори ядосано Меслин. — Но ето че пристигнахме. Виж и Лъчезарни вече е напълно вътре, дълбоко в падината, показа му Меслинкораба върху току-що получаната от Рема холограма. Същевременно тревожно погледна часовника си. После се стресна и пак погледна холограмата. Побутна Лития и и показа нещо до Лъчезарни и Нуту видя как и тя пребледня след секунда.

— Но защо допреди малко мислихе, че този Манас е ликвидиран, извика тя и продължи да преглежда старите холограми. — Той не беше такъв. Всичко подтвърждваше, дори Благодетелните, че именно Галакси Енерджи са го елиминиралише, попиташе изненадана тя.

— Да, но на него продължава да пребивава Манаса както виждате, отговори убедено Нуту, само с един поглед той беше усетил засилващата се сродна, но все пак съвсем противоположна енергия. Прихвана и нещо друго — Именно той е осъществява контакта с другите, каза той на Лития и Меслин, — прокарва им тунел. Дори и в момента. Те са го прикривали, може би онзи много по-могъщ Манас. Затова сме мислил, че наистина е елиминиран и не сме го усетили. Ето къде е била загадката и онези странни сили. Лъчезарни съвсем няма да е виновен, затова което ще се случи…въпреки че, ако продължава все така да навлиза в тунела ще спомоге за изчерпването на енергията на съществата там и ще улесни нахлуването на Мрака. Ето, нахлуването на Обсебващите и навлизането на кораба сякаш се движи в ритъм. — По-могъщ Манас, единият от тях е тук на Земята-Андрей и аз знам, че ще ми пречи, но това не той. Не, не знам за него, Лития не можеше да събере мислите си. — Мислех, че познавам всички тях, повтаряше тя. Но кой ли може да бъде този. А и нямам връзка със своите. Изглеждаше изплашена.

Сам човекът щеше да открехне вратите на Вселената. Битката щеше да е неизбежна и трябваше да бързат. Ситуацията се усложняваше неимоверно и врагът се оказа по-силен. Нямаше как да спрат кораба или времето.

Пред тях стоеше най-обикновена скала, върху която едва забележимо се открояваха пет малки и съвършенно кръгли отворчета. Лития внимателно ги почисти и Нуту и Меслин видяха изписаните върху тях символи на въртящия се обратно на часовниковата стрелка слънчев диск. Ръцете и бързо набраха добре познатото съчетание на код и една след друга капсулите излитяха и паднаха в ръцете им.

Роботът ги пое и внимателно ги подреди в специалната кошничка, която носеше със себе си за целта. Лития облекчено си отдъхна. Нищо не им попречи всичко вървеше гладко.

— Те излъчват с голяма сила — поясни тя. Фактът, че ги освободихме от скалата, ще повиши рязко радиацията на Земята и това няма да остане незабелязано за Военните. Затова можем да очакваме и нови изненади, отвсякъде… — Но това е най-дребния проблем, ще му мислим после, махна с ръка тя и сещайки се за нещо друго бързо се насочи в обратната посока. Другите я последваха незабавно.

— Лития вероятно знае как се работи с тях, нали — нетърпеливо попита Нуту, който завършваше бързата колона след Меслин. Едва сега той си обясни и още една причина, поради която той трябваше да осъществи тази задача. Още от малък беше необичайно устойчив на всякакъв вид излъчвания. Неговото тяло не реагираше или минимално се изменяше под въздествието на много силни радиационни облъчвания. Никакви промени не настъпваха в сякаш по-плътното му тяло. И тъй като роботите не можеха да навлизат в модела на Всемира и това можеше да направи само живо същество, то това беше именно той, принадлежащ и на този и на другия свят, необичайно издържлив физически и същевременно човешки Манас.

— Да знае, успокои го Меслин, а доколкото съм чувал има и специално съоръжение, което само освобождава енергията заложена в капсулите. То май също беше при капсулите и Меслин посочи мястото, откъдето бяха дошли. Вероятно е в робота. Ще ти го дадат и ще си послужиш с него, каза той. — Роботите не могат, вероятно знаеш това.

— Да знам, но искам да попитам и още нещо, настоя Нуту, все пак имам право, защото аз ще изстрелям тези капсули след малко в тунела между измеренията. Меслин само кимна с глава. Естествено, че беше съгласен, колкото по мотивиран беше Нуту, толкова по-добре щеше да изпълни задачата. — Това съоръжение учителю, е било заложено тук преди много милиарди години за ситуация като тази, това ми е ясно, но то ли е единствения източник на енергия, който може да ни помогне. Това ли е единствения шанс на човека.

— Да, въпреки че е имало е още един запас, но той е бил използван много отдавна, още в древни времена, за да предотврати пак гибелта на човека, а оттам и свръзката в еволюцията на живота, отговори му незабавно Меслин. Искаше наистина да подчертае, че това беше единственото спасение. — Такива резервни запаси има и в другите нива и навсякъде те са различни, но всички има едно основно предназначение, да отнемат грешките. Хората разбира се, не знаят за това. Не са имали възможност да разберат.

— Но сега ще го направят.

— Да, радияцията ще ни издаде. Още повече, че не можем, а и нямаме време да приглушаваме поне частично лъченията, пък и когато капсулите се отворят ще стане още по-страшно. Тогава Земята ще се окаже един замрял свят. Нито един космически кораб няма да може да излети или пък да кацне, никой няма да има възможност да използва каквато и да е било техника, радиацията ще стане опасна дори за хората. Временно планетата ще остане без електронните си съоръжения, ще настъпи истинско обръкване, военните ще вземат специалните си мерки. Но те ще знаят източника много от преди това. Всъщност сигурен съм, че те вече го знаят, поклати утвърдително главата си магът. — Много ли ще бъде вредно за тези, които са на повърхността — предпазливо вметна Нуту. — Не съвсем, земните пластове са достатъчно добър изолатор и всичко ще се сведе до разстройство на техниката и леко облъчване на хората, но истинска опасност няма. Това е лечимо…, а и друг изход нямаме, иначе абсолютно всички ще загинат. — Всъщност облъчването тук е най-голямо при нас, за мен и за вас двамата, така ли… Въпреки, че Лития май не влиза в групата. Тя няма възраст, а може и да не е човек…

Меслин само се усмихна на това и кимна утвърдително. Отговорът беше положителен и нямаше повече смисъл да увъртва истината. — А от радиацията ще ни пазят костюмите, успокои го той, разбира се доколкото това е възможно, но нямаме и друга възможност. Всъщност той осъзнаваше, че единствения потърпевш в тази история ще е самия той и поради възрастта си и поради това, че нямаше издържливостта на Нуту. Беше се съгласил обаче с това, защото мисиите винаги бяха по-важни. А и данните от холограмите ставаха все по-тревожни. Огромни маси от груба материя започнаха да нахлуват все повече във Вселената и да я разрушават. Лъчезарни с навлизането си в тунела явно силно поемаше върху себе си енергията на това светло поле, което беше1 някакъв макар и минимален щит от нахлуващата Стихия и тя сега, използвайки отслабването му помиташе и поглъщаше в хаоса си Кълбото, подпомогната от Албатрос. Изненада се четеше и по структурите на съществото в тунела. Бъдещата атака на Черните беше неподозирана и за него и за съвършения му свят и сега и той, заедно със съмишлениците си в падината на Проникновението под Земята очакваха с ужас появата и на всички онези тъмни сенки, които вече бяха видели в кристала… Оставаше малко време.

39 глава

В командната зала на Лъчезарни въобще не знаеха за проблемите, които предизвикаха във Вселената с навлизането си в млечната белот на тунела от енергия. Напротив, мислеха, че всичко върви идеално. Корабът се движеше без проблеми. Главните двигатели бяха изключени, нямаха нужда дори от гориво, беше останало само вътрешното захранване и дори и хуманоидите, макар и да не се ориентираха добре в обстановката не показваха признаци на безпокойство. Уредите не можеха да дислоцират лайнера в нито една известна точка във Вселената. Той нямаше нито посока, нито цел, но въпреки това изглеждаше в безопасност. Разбира се, това можеше да се окаже капан, защото цялата човешка логика се противеше срещу тази нелепа ситуация на неизвестност и бездейност, но екипажът се държеше спокойно и уравновесено. Дори Фрост изглеждаше примирен с чуждата намеса и засмукването на Лъчезарни:

— Вече всичко зависи от твоя свят, — каза той на Анита, още когато навлязоха в падината. — Нямаме връзка с базата, не сме в нашия свят, дори не можем самостоятелно да синтезираме кислород или да си служим с мощностите. Напълно сме безпомощни и само подкрепата отвън може да ни спаси. — Да така е и ни остава само надеждата, че и нищо не се е случило с тези, при които отиваме, — съгласи се Анита без да обръща внимание на намека му за произхода и. Имаше други тревоги. — Както знаеш, последният ми сън беше тревожен, доста тревожен Майкъл, а тук всичко изглежда толкова спокойно и уютно, че даже е невероятно. Просто не знам какво ще стане. Това непознато място. — Значи не успяваш да се свръжеш отново с тях. — Фрост разбра причината за тревотага и. — Не, защото не знам как. Връзката е еднопосочна. Ще трябва да чакаме. — Да. — съгласи се отново пилотът, — въпреки че вече сме доста навътре и мисля, че контактът вече трябваше да е осъществен. — Нищо не зависи вече от нас, Майкъл, абсолютно нищо, не решаваме ние. Анита беше категорична. Нямаше и желание да спори. — Да, освен това не сме и сами… — Гласът беше на Светлина, която в този момент сочеше върху една холограма сенките на двата незабелязани досега от хуманоидите и бордовия компютър лайнери. Беше ги зърнала случайно. — Военните и Албатрос. — Майкъл дори не поиска данните, напълно сигурен, кои са корабите. — Значи настина навлязоха, въпреки предупрежденията ни. И с тях, казваш, че може да са и онези двамата… — Леонардо и Алисия ли. — Светлина направо изтръпна. Странен ужас проблесна в очите и. Все пак се овладя бързо. — Да сигурно са там, далеч от ударите на флотата, от мисълта на Благодетелните, в собствената си стихия… — В собствената си стихия — повтори и като ехо, Анита. Стихията е … — не можа да довърши мисълта си. Прекъсна я един от от хумонидите, видял в този миг върху пулта един образ, което изкара и него от равновесие. Робътът дори изкрещя.

— Сър, нещо става навън, — извика Ремът. — Радарът отчита някакво раздвижване пред кораба, а компютърният анализ показва живот, доста необичаен, но живот. Вижте това, — показваше им той огледалния монитор на Лъчезарни. — Странен живот. Биологичните показатели се променят през цялото време, но не става въпрос за съвкупност от отделни организми, а за единна цялостна структура, която вибрира с невероятна, непостижима скорост. — Във Вселената няма организъм, с такава скорост на обменните процеси — констатира бързо Анита, проследявайки данните от анализа. — Да, има внушителни размери. Намира се точно срещу нас, — продължи Майкъл. — Освен това уредите не докладват и за някакви помощни средства за придвижване, някаква електроника или друго космическо съоръжение. Изглежда той е самостоятелен.

— Може би средата, в която се движи, е неговата естествена среда и не му е необходимо нищо друго — предположи Светлина.

— Възможно е — потвърди Майкъл. Беше доста развълнуван — Ето това е срещата, — каза той. — Пред нас е източникът на енергия, а вероятно и изворът на твоите сънища и твой брат, Анита, Съвършеният. Надявам се, че камерите са заснели всичко това…

— Мисля обаче, че те са заснели и нещо още по-интересно, — прекъсна го Светлина и с това, без да иска, предотврати поредното заяждане между сестра си и командира1. — Какво ще кажете за това, което прави Албатрос в момента, — попита лаконично тя. С присъщата си подвижност Светлина Бел отново бе успяла да забележи неща извън основното в момента. Анита, Майкъл и роботите бяха твърде възбудени, за да оглеждат всички показания на пулта пред себе си и да изчисляват степентта на заплаха. Не бяха забелязали последните холограми от радарите.

— Вижте, Албатрос препраща някакви странни сигнали в неизвестна посока. — забеляза тя. — Да, те наистина не са към Вселената, а точно в противоположната посока, в дълбочината на тунела. — Майкъл не вярваше на очите си. — Всъщност, той използва структурите на този енергийен тунел, за да предаде съобщения извън него, — извика пилотът като разгледа докрай анализа. Не знаеше какво да мисли. Това означаваше, че там също има още нещо…трети живот.

— Той ще ни провали, — проплака Анита, след което скочи развълнувано. Беше се досетила нещо, но не успя да доизкаже изречението докрай:

— Не забелязвате ли, това ще разреди енергията ни и ще навреди и на съществото пред нас. Холограмата показва моят сън. Вижте, картината е като вихър, като буря, погледнете тези странни сигнали, — сочеше Анита възбудено полето зад Лъчезарни. Това е съобщение на Манас. Стихийно е. Само един Унищожителен Манас може да изпраща такива хаотични съобщения. — И накъде ги праща, — попита Майкъл. — Боже мой, — Анита ужасено хапеше устните си. — Може би около или извън тунела има наистина още нещо, за което ние не знаем, и то е истинската цел на Албатрос. Не енергията, а разрушаването на Вселената. Целта, за която ние не се досещаме… — Неприятностите започнаха — констатира Светлина и седна с ледена физиономия на едно от креслата. Изглеждаше така, сякаш също си припомняше нещо. — Вероятно и те засичат живота пред нас. — продължи Майкъл. — Вижте, той също ги е забелязал и започна да проявява безпокойство. Хуманоидите също. Дали ще иска да контактува лайнерите или ще ги унищожи, за да се запази. Очевидно не ги харесва, нещо, което не личеше при контакта с нас. Тревожен е.

— И има защо. Те разполагат със субатомен лазер, там на Албатрос, нали ви казах, — прекъсна ги пак Светлина, която вече беше подредила събитията в съзнанието си. — Сега разбирам срещу кого са искали да го използват, — заяви тя и посочи Вибриращ Възход, който вече стоеше точно срещу юлиминаторите на кораба. — Фактът, че Албатрос е тук, говори, че енергията е статична и не се управлява директно, — разсъждаваше Майкъл. — Това просто е поле на мощно излъчване, което укротява само външните дестабилизиращи въздействия и служи за пренос на информация. По същество не е опасно. Затова трябва по-скоро да осъществим връзката. Светлина е права. Те могат да използват лазера. Вероятно самият кораб е въоръжен и тя е видяла само по-малките, преносими модели. Не забравяйте и Манасите.

— Ако това са само Манаси. — мърмореше си Анита. Мислите и бяха повече от черни.

Същевременно нещо наистина ставаше около кораба. Промените бяха започнали още преди да открият присъствието на Албатрос, но сега станаха съвсем забележими. Полето около Лъчезарни наистина се разсейваше. Бялата пелена се разреждаше и през нея все по-осезаемо проникваше чернотата на антигравитационната падина. Радарите на кораба, проучващи обстановката няколко парсека напред и назад, отчитаха не пустотота на Вселената, а огромни маси от непрекъснато променящи се вихрени процеси, нещо като огромни тайфун с галактически мащаби. Стана ясно, че ако белотата, в която се намираха, и която явно ги предпазваше, се стопи, Лъчезарни щеше да попадне в непоносими условия, които щяха да го разпилеят без остатък. Бяха навлезли твърде дълбоко в падината, носени от защитната мантия на енергийното поле и сега не можеха да се измъкнат обратно. Лайнерът изглеждаше като детска играчка сред бушуващ океан. Анита се оказа права. — Полето се разсейва. Мощностите на Лъчезарни се включват. Роботите са необичайно тревожни. Това се дължи на Албатрос. Вижте, той стабилизира поле, успоредно на това, в което сме ние и То го защитава. Няма да можем да осъществим връзката и всичко ще е напразно заради алчността на някои хора. — В гласа на Анита нямаше отчаяние, по-скоро гняв и разочарование за този нелеп провал на мисията им. Тя вече не знаеше какво да мисли. Беше покрусена. — Но защо тогава съществото пред насне ги унищожи, те не му трябват, — недоумяваше Светлина. Не разбираше логиката на бездействието на Вибриращ Възход. — Той може би се страхува, помисли си тя. — Но той ни помогна пред падината, защо не ни помогне и сега. Просто трябва да изхвърли Албатрос обратно във Вселената и те ще спрат да му пречат. Или пък просто да ги убие. Светлина се стресна от агресивността в собствените си намерения. Всъщност от няколко минути тя се опитваше да си спомни още нещо от Албатрос, защото може би единствена знаеше целите на Галакси Енерджи и на ония двамата, но все не можеше да си спомни. Обстановката я разсейваше… Междувременно анализите на Майкъл ставаха все по-тревожни.

— Пелената съвсем изтъня, — заяви отчаяно той. — Лъчезарни едва издържа на напрежението. Мощноститите ни работят в крайните степени. Промените в околната среда са невъобразимо бързи. Вижте каква тежка, черна лепкава маса се появи зад нас, от Албатрос е. Корабът ни едва запазва стабилност. Дори съществото отсреща го разбра, но и при него от известно време движенията са съвсем обръкани. — Да, но то се приближава. Въпреки всичко. Точно към нас, а не към Албатрос… Вижте имам чувството, че… Анита спря. Сблъсъкът беше ужасен.

В Лъчезарни помислиха, че това е краят. Всичко в кораба изгасна. Двигателите спряха работата си, роботите бяха само купчина сплави и жици, а бордовият компютър просто вече не съществуваше. Лъчезарни вече се намираше в Нещо. Пред юлиминаторите му имаше огромни плътни маси от жива матеря, която го обвиваше отвсякъде и го държеше в една мощна, тежка прегръдка. Не беше смазан, нито унищожен, а само погълнат. Погълнат от Нещото, за чийто произход нямаха никаква представа и което ги беше довело дотук. Бяха ужасени. Тримата седяха и единствената им мисъл им беше свързана с неистовото желание всичко това да не се беше случвало. В най-лошия случай да приключи както и да е, но веднага.

Точно тогава Светлина си спомни една на глед незначителна подробност. Сякаш сблъсъкът намести образите в главата и и тя започна да си възстановява събитията, протекли на Албатрос.

— Когато бях с онези двамата, Леонардо и Алисия, — започна много бавно тя, като се опитваше да преодолява обзелата я паника, — той ми каза нещо, на което тогава не обърнах внимание. Едва сега разбрах значението му.

— И какво беше това, Светлина. — Анита и Майкъл я погледнаха с надежда, като удавници за сламка.

— Той говореше, че именно чрез мен ще направи връзка с Хаоса отвъд тунела. Тогава всичко тук, и там, навсякъде ще е негово, повече отколкото мога да си представя. Да точно така каза, повече отколкото мога да си представя…

— Връзка с Хаоса, не разбираме. — поклатиха глави Майкъл и сестра и.

— И аз не разбирах, затова го забравих. Но сега си давам сметка, че това е лепкавата материя зад Вселената и зад тунела. Не бялата светлина отпред, — Съвършеният, а мракът, от който той ни пази. — гласът и потрепери от ужас. — Онова около нас — черната противна маса ужасно прилича на вида на онова същество — Ленардо, на хаоса от Ада.

— Боже мой, Майкъл тя е права, — изстена Анита. Сънят — вятърът, стихията, който видях и с която Той — Индианецът — Съвършеният се бореше. Това е Хаосът. Стихията е един от неговите символи, олицетворяваща безредието на унищожителните Манас.

— Тогава дано Съвършеният се справи, иначе ние сме загубени, — успя да каже само Майкъл. В този момент той се почувства обречен. Така беше и с другите. Съдбата им вече зависеше изцяло от Провидението. Нищо не можеше да се направи. Оставаше им само да се надяват.

На Вибриращ Възход също.

Още в началото, когато видя, че лайнерът навлиза в тунела му той установи дисбаланс на енергията, но вече не можеше да направи нищо. Обратната връзка с неговия свят беше невъзможна. Как щеше да иска нова енергия, когато изтичането на тази носеше гибел на близките му. Не можеше и да посрещне Лъчезарни по-наблизо, защото дори и най-малкото съприкосновение с Вселената можеше да бъде гибелно за него.

Все пак той все още не беше Велик Творец.

Тежки, нерадостни предчувствия го заляха, вибрациите му започнаха да излъчват тревожност и свръхнапрежение. Той вече се молеше поне да има възможност да установи връзката с хората. Беше измислил как, но корабът трябваше някак да стигне до него. Ако не успееше, всичко щеше да се окаже безсмислено — и изтичането на енергия, и разстройствата на нивата на Спиралата, и нахлуването на нисш материал от по-долните нива, както и невъзможността да повлияе върху развитието на Кълбото и вероятното събуждане на Стихията. Дано имаше достатъчно сили да им покаже посланието. Фините му части вече отдавна усещаха, че едва-едва поема отклоненията в параметрите на средата. Имаше вероятност потенциалът да не стигне за самия него. Как щеше да се справи с евентуалного присъствие на Тъмни, той направо не знаеше. С Манаса на Албатрос едва ли щеше да има проблеми, пък и вече се познаваха, но другите, другите щяха да са далеч по-лоши и мощни. Къде ли беше Великият Унищожител…

Започна да проучва обстановката. Лъчезарни беше почти пред него и компютрите на кораба вече уловяха присъствието му. Анита също го беше усетила, виждаше го и това беше чудесно. Разбра, че очакваше връзката. Вибриращ Възход трябваше да действа. Щеше да елиминира другите два кораба и след това да предаде съобщението. Манасът на Албатрос не беше толкова страшен, преди да дойдат другите. Можеше и да има време. Точно тогава обаче почувства срив и в същия момент позна Великия Унищожител. Както се страхуваше той се оказа на кръстосвача, с нищо неподозиращите хора на борда. Беше се крил досега в сянката на Албатрос и Лъчезарни и точно когато Вибриращ Възход насочи вниманието си към разкриване на посланието, той задейства всичките си сили, за да предотврати това. Мисълта му, мощна и коварна, плъзна шеметно по готовото вече успоредно поле. Разстрои всичко, хаосът му завладя околното пространство. Изглежда, че от другата страна го чакаха. Тъмната му линия предизвика цяла буря от разрушения, без колебание прекоси тунела и намирайки пътя си към Огледалната страна, бързо намери входа и. А там я приветстваха и Вибриращ Възход разбра; бяха използвали докрай собствената му енергия, за да осъществят контакта си. Мрачните бяха усетили нестабилността и готовността на човечеството за съдействие и сега се готвеха за нахлуване. Вибриращ Възход още в мига усети силата им, много по-страшна и разрушителна от разместването на долните груби пластове, което ставаше в момента. Той почувства с цялото си същество мощта на Втората Спирала, която вече осъществяваше връзката си с Албатрос и кръстосвача. Разбра, че всеки момент нейните страховити обитатели щяха да се появят на прага на гостоприемно отворената за тях врата, за да се прехвърлят във Вселената. След това и в неговия свят, за да ударят оттам дори Великите творци на живот. Стихията щеше да овладее Спиралата и да върне еволюцията за еони време назад, освен… ако нещо или някой не се намесеше и не възстановеше енергийния баланс на двете системи. Но едва ли, мислеше си отчаяно Съвършеният. Вече нищо не можеше да се направи, защото нямаше резервна енергия. Тя беше свършила, бяха я изразходвали за мисията и сега не разполагаше с нищо.

Единствените запаси бяха при хората, но те не знаеха нищо за тях, нито за Спиралата или пък за Мрака. Нямаше как да им съобщи. Вече беше твърде късно, защото той ясно чуваше в съзнанието си разговора между Манфред и Великият господар на Силата.

— Работата е свършена великолепно, Унищожителю. Ти наистина доказа, че си един от нас и сега благодарение на теб и на глупостта на Съвършените ще можем да овладеем Спиралата чрез собствената им Бяла енергия. Положението е овладяно. Само след секунди силите ни ще започнат да се прехвърлят през тунела и …с Великите творци е свършено. Те ще се подчинят на Силата на хаоса.

— Но има още нещо Господарю, — чу Вибриращ Възход гласа на Манаса от Албатрос. Информацията го изненада. — Хората тук, моите родители, искат да узнаят кой сте вие и какво общо имате с падината и Вселената. Те са ме отгледали и аз не мога да не им кажа каква беше моята задача.

— Твоята задача беше съвсем друга, когато те те опазиха от Военните и Благодетелните Манас. Отгледаха те за собствените си ниски цели. А и както ти казахме вече, не хората, а ние сме твоите родители. Те са само твои спасители, за да те намерим най-накрая ние. Задачата ти е да ни помогаш.

— И все пак, какво да им кажа. Те настояват да знаят какво има зад Вселената и дали то може да им служи или не…

— Да им служи ли, никога. От другата страна се разнесе вечно подигравателния смях на Мрака, който Вибриращ Възход беше чувал и преди и който смразяваше мислите и на най-добрите Съвършени. — Ти ще властваш с нас момче, но те никога. Те са хора, те са създадени с любов, а не като теб със сила. Затова трябва да умрат, както и всички останали в Кълбото и не само там. Не, не ни трябва живота, създаден с любов. — Това ли да им съобщя, Господарю, — все още не разбираше Манаса-дете, опасявайки се от реакцията на екипажа на Албатрос, докато самият той беше зает с доизграждането на енергийното поле за прехвърляне. — Да, да съобщи им го, — отново в съзнанието на Вибриращ Възход звънна кикота от другата страна. Както винаги господарите на Мрака бяха прекалено самодоволни и горди, затова често надменни до глупост. Той усети слабото им място и сега трябваше да превъзмогне ужаса и страха в себе си, за да започне да задейства. Имаше само няколко минути, но разбра, че Злото, както винаги, само щеше да се погуби. Трябваше непременно да спаси Лъчезарни от натиска, който щеше да разруши тунела. След това беше нужно единствено да подтикне Албатрос да свърши работата си, след като разбере от Манфред каква съдба го очаква.

Виждаше вече физиономиите в лайнера, когато Манасът, придобил току-що истинския си облик на малък Господар на Мрака, им съобщи новината за завладяването на Вселената малко преди тунелът за прехвърлянето да бъде напълно готов.

Манфред беше изхлузил набързо човешкия си облик и с удовоствие се беше превърнал в едно наистина съвършено приказно създание. Толкова съвършен, колкото беше и самият Вибриращ Възход, но не с неговите сияйни полета и формите, създавани от лъчи, а с поглъщащата тъмнина на вечната нощ. И все пак тялото на Манаса преливаше неудържимо във прекрасните съчетания на непоносимо мрачното. Той можеше да изглежда и като човек, можеше да бъде и всичко друго, така както това умееха и Съвършените, но с тази разлика, че неговото същество се концентрираше, събираше и потъмняваше в маслено черните багри, а не се разпръсваше, раздаваше и галеше в сияйните цветове на светлия свят. Манасът прибираше и трупаше. Не подаряваше и не помагаше, бидейки красиво ледено-студен, обзет изцяло от собствените си тъмно-вихрови желания и съвършенство.

— Аз съм един от тях, капитане, — смееше се той, както правеха всичките му себеподобни. — Вижте ме добре, за да не съжалявате, когато ви изгубим. И те изглеждат също като мен, красиви, съвършени, безкомпромисни и дейни. Ще ви наследим ние — по-способните и по-активните от вас, които проваляте плана на собствената си Спирала. Хаосът ще възтържествува тук…

Капитан Саймък изглеждаше наистина изплашен. Но не съвсем. Все пак той беше смел човек и Вибриращ Възход виждаше как се готви да направи точно това, което по принцип се очаква от един човек, подхлъзнал се надолу по пътя на собствените си заблуди. Само за секунда Съвършеният разбра, че не се беше излъгал в реакциите на хората — дори и на най-неприятните от тях. Екипажът на Албатрос се готвеше да взриви собствения си кораб, за да унищожи или поне да възпре Манаса. Те бяха осъзнали какво беше станало, как по пътя към славата и властта бяха избрали погрешната стъпка към гибелта на цялото човечество. — Манфред, ти знаеш, че ние те доведохме тук. Ние те отгледахме и възпитахме и затова не можеш да постъпиш така със собствените си родители, — опитваше се да печели време Саймък. Знаеше, че е обречен и беше взел решение. Не очакваше и никакъв друг отговор, освен предопределения. — Вие не сте ми родители, — заяви Унищожителят. — Ние дори не си приличаме. Те, — и той посочи към новия тъмен тунел, — са точно като мен и са моите истински родители. — Не е вярно, ти си както нас, човек. Освен това знаеш, че при нас има и други като теб, има и благодетелни Манас. Това, че ти приличаш на тях — Саймък също посочи навън в тунела, — е само защото те сами те моделират по този начин, но ще те унищожат така, както имат намерение да унищожат и нас.

— Не е вярно, — горещеше се Манфред, готов да обърне собствената си енергия срещу кораба. — Не е вярно, аз ще бъда един от тях и ще влас…

Не успя да довърши, защото мощен тласък разклати Албатрос и го отхвъри силно назад, както преди това се беше случило с Лъчезарни. Причината беше Вибриращ Възход. Събрал последните си сили, той беше обхванал в прегръдките си лайнера на Майкъл и Анита Бел, при което беше отхвърлил назад към Вселената връждебния кораб на Галакси Енерджи. Така, верен на закона да запазва и развива живота, Съвършеният беше решил да защищава до край Лъчезарни и същевременно да помогне на екипажа на Албатрос да се справи с Манфред, докато тунелът към света на Мрака не беше изграден. Знаеше, че този удар щеше да забави достатъчно Мрачните и да позволи на Албатрос да насочи безпогрешно собствения си лъч срещу самия себе си и тунела. Беше прочел това намерение в мислите на екипажа. След това му оставаше само да покаже истината на хората и вероятно да загине… Времето можеше и да му стигне за това.

Успя. Благодарение на Албатрос, но и на още нещо, на което вече не се надяваше. В последния миг почувства живителната енергия и светлината на звездите от Вселената. Разбра, това бяха запасите на Земята. Лития му помагаше. Времето наистина щеше да му стигне. Трябваше да действа, а Тъмните щяха да почакат…

40 глава

Нуту знаеше, че трябва да се насочи към точката, където Лъчезарни беше проникнал в полето от антгравитация. Цяло щастие беше, че падините възникваха в покрайнините на Вселенета и достигането им отвън не беше особен проблем. Нямаше да му се наложи да навлиза в звездните светове и да се излага на опасностите на открития Космос, особенно в този момент, когато Вселената се рушеше. Тримата — Лития, Меслин и Нуту — установиха това още щом се върнаха при модела, взели вече със себе си капсулите първозданна енергия. Изумени, те видяха как само за няколкото им минути отсъствие Кълбото се беше променило. Те проследиха как внезапно и напълно неконтрулируемо се появяваха и разпръсваха огромни маси от тежка и свръхконцентрирана материя. Тя проникваше и променяше облика на цели Галактики, поглъщайки като огромен вакум всичко около себе се, заплашвайки така да всмуче и завлече със себе си целия обитаем свят. Всичко беше кошмарно и напълно ужасно. Картините на световете постоянно се сменяха и макар всичко да изглеждаше умалено и сякаш на игра, всички в долината на Проникновението знаеха, че това означава неизбежна гибел и разруха на всичко, постигнато от човешката цивилизация, такава каквато тя беше през последните няколко века. — Причината за това е навлизането на Лъчезарни в антигравитационното поле, — обясни веднага Лития. — За да оцелее в непозната среда, той унищожава огромни масиви от тунела, който свързва двете нива на Спиралата, нашето и горното. Така нарушава енергийния им баланс и довежда до проникване на маси от други по-долни светове. Временно се запазва хармонията в цялата Спирала, но разбира се за кратко, — въздъхна тъжно тя. — Но тази хармония унищожава много човешки светове, унищожава Вселената, — възмути се Нуту.

— Не само това. Разместването на пластовете в Първата Спирала унищожава много по-фини и напреднали нива от нашето, което е може би по-страшната катастрофа. Тя говореше така, сякаш ставаше въпрос за нейния собствен свят. — Балансът, който ще се установи в следствие на тези разрушения, ще е само временен. След това ще настъпи повсеместна анархия, ще се отворят вторично вратите към Втората Спирала и нейните черни Господари ще нахлуят по тунела, създаден вече от отрицателните Манас. Ще установят неопределената си, страховита власт. За много време.

— И всичко неизбежно ще загине.

— Не и ако се стабилизира енергията и се запълни дефицита, — усмихна му се Лития и като се обърна назад, пое внимателно от един робот неголям, лек уред — продълговат с малки отвори в горната част и заострено торпедо отпред, прилично на оръжие. — Това, което носи Стратос 25, — продължи тя може и да ни спаси. То е една особена модификация на мини-преобразовател на енергийнни космически излъчвания и лъчения — ЕКИЛ. Капсулите се пренасят и отварят чрез него.

— Доста е необичаен на вид, — забеляза учуден Меслин. — Не бих се сетил, че това е Преобразовател, — каза магът, който от доста време стоеше безучастен и наблюдаваше ужасено разрушенията в Кълбото. Беше чувал, че този уред може да спаси Вселената и когато Лития го показа, той го загледа с любопитство. Кимна окуражително и на Нуту. Беше му говорил точно за ЕКИЛ.

— Да, освен това може да бъде носен от всеки, — потвърди жрицата и му го подаде. — Ето виж сам.

Меслин пое внимателно, с респект грациозното съоръжение, известно със страховитата си слава.

— Разгледай го добре. Той не е като другите, огромен и пренасян от космическата флота, за да трансформира вредните лъчения на отделните планети или на цели звездни системи. ЕКИЛ е изцяло съобразен с размерите на модела на Вселената пред нас и с човешките пропорции. — Нуту също гледаше с интерес малкото продълговато съоръжение в ръцете на учителя и се питаше как този нищожен по размер предмет може да измени енергийния баланс на срутващата се в по-долни нива Вселена. Лития сякаш не забелязваше смущението им и продължаваше уверено с наставленията си. Предаде Преобразователя на Нуту и започна да му обяснява. Нямаше никакво време. — Въпреки умалените си размери ЕКИЛ е надеждно средство в ситуация като тази, — убеждаваше го тя. — В реалните измерения на Космоса той ще бъде забележим като един доста обемест космически обект. — Това значи ли, че ще бъде забелязан от корабите в Космоса, — попита Меслин.

— Да, и не само това. Той ще излъчи енергия в огромни мащаби, която ще предизвика промени равни на тези, вече предизвикали смущенията в падината след навлизането на Лъчезарни. — Искаш да кажеш, че всяко външно въздействие върху модела се отразява в съвсем реални измерения в действителността. — извика Нуту изумен. — Но тогава е много лесно да са разруши Вселената или някой отделен нейн свят.

— Погледнато по този начин наистина е лесно, но всъщност не е точно така, — усмихна се пак Лития. — Енергията, която може да прониква и да въздейства положително или негативно на модела, трябва да достигне до него. Това не е толкова лесно за всеки, защото първо трябва да се справи и с мен. Освен това трябва да има точно определен произход — този, от който сме ние двамата — издръжливи на лъчения. Тези думи припомниха на Нуту нещо, което не трябваше да забравят. — Да, — съгласи се той. — Но сега, когато вдигнахме радиационния фон на Земята, хората ще нахлуят тук дори с цената на разрушаването на храма и на земните пластове над нас. Трябва да направим нещо. Могат да застрашат мисията ни. — Така е, но се надявам все пак времето да не им стигне до началото на облъчването. А когато започнем, вече нищо няма да ни заплашва, Земята ще бъде замряла и цялата техника ще блокира. — Значи, ако успеят да пристигнат, това ще стане в следващите няколко минути, — изясни си положението Нуту, — преди да съм стигнал до мястото. След това роботите им ще престанат да действат. — Мисля, че е точно така. — Но ще се появят след това, — заяви твърдо Меслин. — Наистина трябва много да бързаме. Нуту още не се е научил как се работи с ЕКИЛ, — притесни се учителят.

Това обаче се оказа лесно. Беше необходимо да се заредят в преобразователя петте капсули, които след това се освобождаваха по един съвсем елементарен начин и се разтваряха сами в пространството на точно определеното място. Психически Нуту беше готов, дори желаеше да започне по-скоро като гледаше как пред него Вселената се руши и как хаосът и паниката овладяват пространството. Изпълваше се с решимост и от намаляването на енергията в падината, — нещо напълно недопустимо, заплашващо успеха на срещата между Лъчезарни и източника на сънищата и предаването на посланията. Сега Нуту, концентрирал в себе си целия потенциал на отдаващ Манас, беше готов без колебания за мисията на живота си. Когато пое преоразователя, той мисленно си повтори етапите на действие, както му ги беше обяснила Лития. — Първо, — беше подчертала тя няколко пъти, — трябва много точно да се придвижиш до мястото на срещата на Лъчезарни и Съвършеният и там веднага да изстреляш първата капсула. В никакъв случай не бива да грешиш, — изтъкна тя. — Енергията на тази капсула е предназначена единствено за осъществяване на срещата в падината. За нищо друго, затова не бързай. Изчакай до последния възможен момент.

— А по-късно, когато тя свърши ще изстрелям втората и третата и всички останали през равни интервали от време, — отговори и Нуту. Беше научил урока си. — Да, след срещата може. Ние оттук ще ти съобщаваме как вървят нещата. Помни, че енергията има една единствена цел, да проникне равномерно в падината и да замести изчерпващото се поле около Лъчезарни, за да осигури условия за срещата. Това е най-важното. Не изстрелвай втората капсула преди да сме ти казали, че срещата е свършила. — Но ако те решат, че не трябва да я правят или се забавят, — попита Нуту, обезпокоен, че нито Лъчезарни, нито Вибриращ Възход имаха представа от дейността им и въобще не знаеха, че времето за контакта е ограничено между избухванията на първите две капсули.

— Ще трябва да се досетят, — отсече Лития. — Иначе няма да могат да се върнат в световете си. След изстрелването на втората капсула тунелът ще се затвори и движението назад към Вселената за Лъчезарни ще е невъзможно. Именно затова, — беше подчертала тя, — ще трябва да чакаш нашия сигнал. От това зависи живота на екипажа и предаването на информацията на Алтея.

Нуту разбра. Най-важното беше срещата и получаването на сведенията, чак след това можеше да се погрижи за възстановяване на равновесието в световете. Нахлуващата свежа енергия от втората и третата капсули щеше да затвори вратите между измеренията и щеше да възстанови равновесието им. Последните два заряда щяха да довършат окончателно нешата и Първата Спирала щеше да бъде спасена. Нуту си мислеше за проблема, който можеше да настъпи, ако Военните успееха да проникнат в долината на Проникновението, или най-лошото — онзи Отрицателен Ма нас — Андрей, за който им беше споменала Лития. Дори само да попречеше на Меслин и жрицата да контролират процеса отстрани, Унищожителният Манас щеше да застраши начинанието и Нуту можеше да остане сам в покрайнините на Вселената, държейки съдбата и в ръцете си. Затова преди да тръгне окончателно реши; не трябваше да спира, независимо от усложненията, пречките и опасностите. В края на карищата само той можеше да спаси и себе си, и хората. Нуту принадлежеше едновременно на миналото, настоящето и бъдещето на Кълбото — митично джудже, сегашен човек и в бъдеще готов да помага и да се раздава Манас.

41 глава

Никога преди в пустинята не беше стоварвано такова количество техника и хора. Само за около десет минути след приблизителното локализиране на мястото на излъчване под Карнак, храмът гъмжеше от множество военни, строители, пилоти, висши цивилни, археолози и десетки хуманоиди. Оглеждаха всеки сантиметър от стените, подовете и таваните на Карнак. Скенерите на роботите трасираха по няколко пъти всеки камък, всеки релеф, изследваха повсеместно цялата околност, вземаха проби от всеки детайл, буквално от всяка песачинка, камък или друг предмет, заобикалящ храма. Наистина, уредите се разваляха през цялото време, но веднага без никакво колебание се заменяха с нови или работата се поемаше от строителите. Електрониката пристигаше непрестанно с корабите и изследванията продължаваха с нестихваща сила. Всъщност не откриха почти нищо ново в сравнение с това, което се знаеше предварително. Самият храм не съдържаше никакви нови тайни, неизследвани помещения нямаше, неизвестни материали също, но празнините под него с изкуствен произход наистина впечатляваха с размерите си. Трудно се локализираха в дълбочина, вероятно защото бяха на нивото на магмата и тя с непрестанното движение и промяна на плътността си пречеше на установяването както на силата на излъчване, така и на определянето на точното му място. Може би, ако лъчението се засилеше, това щеше да им се удаде по-лесно, но щеше да предизвика още по-голям срив сред роботите. Нямаше и време. Спешно в рамките само на следващите минути трябваше да се реши къде точно да започне Проникването, за което всъщност се бяха събрали тук. За разрушаването на храма и дума не можеше да става, въпреки че ставаше все по-ясно — образуванието е точно под него. Археолозите твърдо остояваха позициите си и затова се надяваха да открият естествен вход, въпреки че Ремовете не намериха дори и най-малката пукнатина, нито намек за врата или отвор в постройката. Храмът имаше дълбоки стени под пустинята, но само толкова. Между тях лежеше най-обикновена земя и нищо друго. Интересните подземия се намираха на много по-голяма дълбочина и сякаш нямаше пряка връзка между храма, подземните му стени и празнината под него. Нищо друго освен съвпадение в местонахождението. Екипът за спускането обаче беше вече отдавна готов и се запознаваше с последните указания. Ръководеше го майор Симпсън от Висшето командване, освен него на разположение бяха един сержант и двама от строителите. Трябваше да се появи и археолог, който според майора беше излишен, но това беше по нареждане отгоре и нищо не можеше да се направи. — От известно време данните се стабилизират, стойностите не се увеличават, но източникът остава един и същ и той е тук отдолу — сочеше военният покритата с плътен слой дребен пясък и чакъл земя под себе си. — В това е големия проблем, тук техниката е най-уязвима и няма да се справи със сондажите. Тук непрекъснато нещо се разваля. Така е било винаги, а сега още повече… — Освен ако не работим в условия на пълна изолация, сър, — прекъсна го другият цивилен мъж, явно от строителите, като го погледна въпросително. — Да прав сте Харолд, — съгласи се веднага военният. — Имаше такова предложение, но то ще ни отнеме много време, докато създадем изолираната от лъчения среда за работа, а времето ни притиска страшно. Не знам дали ще е удачно. — Можем да действаме усоредно, сър — настояваше инженерът. — Няма да загубим никакво време, особенно ако приемете идеята да издигнем в орбиталното пространство над Тива цялата налична техника. Пилотите ще се справят някак със задачата да останат на тези координати. Ще изпозваме целия флот — цивилен и военен. Роботите и сондажната техника ще се редуват. Негодните ще се заменят с нови чрез непрекъснатите свежи доставки от превозвачите в орбита. Совалките ще осъществяват връзката и ще спускат с парашути роботите и останалата техника, като вдигат за поправка повредените. Всички роботи, които не работят и не са в орбита, ще бъдат изключени, за да не се подлагат на лъчението и ще чакат реда си. При срив и те ще се прехвърлят чрез изстрелване в орбита за поправка. Заедно с превозвачите ще застанат в орбита и корабите — заводи, които в момента пристигат от Центъра. Така и двата процеса на Изолиране и Спускане ще вървят паралелно и няма да се загуби време.

Военният слушаше за пореден план този необичаен план за действие и все още беше малко притеснен от сложността му. Проектът беше много оригинален, защото наистина нямаше загуба на време, но беше със свръхсложна координация без възможности за грешки и луфтове. От друга страна майорът знаеше, че друг изход няма в тази толкова сложна и сюблимна ситуация. Трябваше на всяка цена да се спуснат под храма в Карнак, независимо от факта, че тук роботите не издържаха на работа повече от 3 до 5 минути и в този момент навсякъде по Земята, откакто лъчението нарастна, техниката блокираше. Все още свободно от влияния беше само орбиталното пространство, затова целият флот вече беше мобилизиран и в момента се готвеше, докато все още имаше време, да се издигне в Космоса. Явно наистина трябваше без оглед на загубите да се спускат непрестанно нови и нови машини през равни интервали и след това да се изстрелват обратно за ремонт.

Имаше и много други неясноти в ситуацията. Дори да приемеха изолацията, най-сериозен оставаше проблемът с липсата на план и цел на мисията. Никой не знаеше къде отиват, нито какво ще търсят там. Това особенно притесняваше Харолд и другия строител с него, защото те вярваха на техниката, но въобще не се доверяваха на военните. Не получаваха и никакви конкретни отговори относно мисията.

— Но ние не знаем дълбочината, до която ще стигнем, сър — инженерът се опита да уточни опасността, преди да тръгне.

— Възможно е източникът да е на нивото на горещите пластове, а това ще затрудни работа. Ще стане много опасно. — Това обаче не тревожеше военния, който се безпокоеше главно от техническите пробелми. — Докато стигнем до десет хиляди метра дълбочина, изолацията трябва да е готова, ясен ли съм. — Беше категоричният му отговор, съдържащ все пак някакво число. — Може би сте прави, че ако техниката непрекъснато се подменя ще издържи. В края на краищата покорили сме къде — къде по-горещи светове. Мисля, че за час ще се справим, — довърши, взел вече решение майорът, — особенно ако нивото на излъчане се задържи. Може да се окаже, че източникът е на по-плитко… — В магмата е, господин майор, разнесе се в този момент един много по-убеден глас до тях. Беше на един друг цивилен, който току-щосе беше приближил до тях и сякаш беше прочел мислите им. — Затова трябва да се подготвите много добре за това горещо спускане, — продължи все така убедено непознатият, без да обръща внимание на изненаданите погледи отсреща му. — Може да имате големи изненади там долу.

— И откъде знаете всичко това младежо, — попита военният заинтригуван от категоричния тон.

— От една древна легенда, — отговори мълнееносно човекът. — В нея се говори, че под стените на Слънцето сред море от огън и жупел, са заложени тайните на Сътворението и който ги открие ще познае истината за света.

— Всъщност може би ще бъде добре и да се представите, — намеси се в този момент строителят, спестявайки неудобната пауза, която се получи след това изявление. Майорът вече гледаше съжалително младият човек, а той ни най-малко не се притесняваше от думите си.

— Георгий, Андрей. Аз съм археологът, който ръководи групата по изучаването на Карнак, — обяви младежът. — Съобщили са Ви за мен и моите хора, скоито ще слезем надолу. Това са пълномощията ми, — подаде той на Симпсън холограмата с червения печат на Генералното команадване.

— А, да. Вие сте от археолозите, — въздъхна успокоено майорът, като рагледа съдържанието на документа. — Сега всичко си идва на мястото,… искам да кажа във връзка с тази легенда, нали разбирате, — изглеждаше ми доста странно твърдение в първия момент, но щом сте археологът е напълно обяснимо. Ще вземем само вас. За другите двама няма да има място. Тунелът е много тесен и няма да може да събере повече от 5–6 души. Ще работим в условията на пълна изолация, нещо, което може би още не знаете…

— Добре и така съм съгласен, — кимна утвърдително археологът. Въобще не се тревожеше за разлика от строителите. — Но преди това ми трябва и уверение, че няма да разрушавате Карнак, — заяви настоятелно той. Това е единственият останал древен паметник, изцяло запазен досега. — Според Симпсън явно беше луд.

— Разбира се, че няма де се спускаме от храма, — отговори машинално военният. Вече мислеше за нещо друго. За него археологът беше само един досадник, когото трябваше да изтърпи. — Ще прокараме тунела край стените му, тъй като те са доста дебели и ще издържат, а после ако се наложи, ще ги пробием някъде в по-долните пластове. Горе няма да докосваме нищо, — увери го той. Надяваше се да се измъкне леко. Андрей Георгий обаче не се предаваше. — И ако съоръжението, което търсите се окаже древно, ще следвате ли моите указания. — Не, защото то не може да бъде древно, — отвърна му вече нервно майорът, — а е по-скоро с нечовешки произход, затова въобще не знам защо трябва да идвате с нас. Нали се занимавате само с археология. Ще ви взема само защото ме принуждават. — вдигна пръст той, като сочеше някой над себе си. — Но това не отрича древния му произход, дори напротив, — настояваше историкът. — Древните са постоили храма точно тук, защото са знаели за това лъчение и за силата му без това да означава, че източникът на енергия е тяхно дело. Забележете, — подчерта той, — те са знаели за съществуването му, а не за целите му и затова са се ограничили единствено да ни оставят местонахождението, а не сведения за същносттта му. Легендата, за която ви говоря посочва само пътя, нищо друго.

— Пътят към Тайните на сътворението, нали. — попита иронично военният. — Какво очаквате да намерим там долу. — Сам знаете, че търсите мощен енергиен източник от неизвестен произход, който може да спаси Вселената, — отговори по същество археологът. Не обърна внимание на сарказма — Мисля, че мога да ви помогна, защото съоръжението, което е тук отдолу може би е наречено със странно, мистично име. — И какво е то. — Вече ви казах, че това не се знае. Но сме убедени, че Карнак е само показател за местонахождението на това Нещо, явно с огромно значение за съдбата на човека, заложено там още от най-стари времена, дори от Сътворението… — Заложено то кого. — В легендата се говори, че то е искрящо кълбо от светлина, поставено там от Боговете още при създаването на света, т.е. на Вселената. По този начин съвсем не се отрича нечовешкия му произход.

— Искате да кажете, че говорим за едно и също нещо, — погледна го внимателно военният. В този момент той усети особено фиксиране в погледа на археолога, което му беше познато, но не можеше да си спомни откъде. След този поглед започна да реагира утвърдително почти без да се замисля. Заслуша се в следващите думи. Беше станал твърде мек.

— Да, древните просто ще ни сочат пътя, нищо друго. А аз мога по-добре от вас да разчитам техните послания, — продължаваше да го фиксира с поглед археологът. — Затова ще е и добре да намерим общ език и да работим заедно. Така ще спестим време.

Майорът се съгласи. Чудеше се само къде отиде съпротивата му и защо изведнъж усети нещо необичайно в излъчването на този млад човек. Нямаше време да разсъждава. Трябваше да действат. Бяха решили вече и роботите работеха по изолацията. При нея цяла една зона се поставяше в абсолютна самостоятелност от външния свят. Никакви лъчения отвън не можеха да проникнат в така полученото затворено пространство. Всичко се подлагаше на обработка. Хората носеха защитни облекла, машините минаваха на собствено захранване, което се сменяше непрекъснато. Въздухът се синтезираше на място, всичко друго беше напълно автономно и изолирано. Така се осигуряваше и безопасност и възможност да се избегнат външни намеси. Беше рутинна практика от завладяването на нови светове.

* * *

Не след дълго започна Спускането. То се осъществяваше с нещо като своеобразен асансьор, около който работеха машини и роботи, сменяни от време на време чрез редица спомагателни съоръжения. Благоприятно беше, че лъчението в последните четиридесет минути не се увеличаваше, даже понамаля. Сякаш се отдалечаваше или пък се беше появила преграда пред него и приемателя далеч от Тива, който го приемаше. Информацията сочеше, че стойностите се движат близко до тези, които бяха преди време или до т.нар. постоянни показатели. Никой не знаеше и дали имаше някаква връзка между това изменение и започнатото спускане надолу. Военните не изключваха възможността от чуждо наблюдение и поява на неочаквани обстоятелства под земята.

Изключително умна се оказа идеята за Изолирането. С изграждането на системата постепенно намаляха повредите в техниката и вече се работеше по-ускорено и по-спокойно. Освен това бяха навлезли в пластовете от плаваща магма, където безопасността излезе на преден план, а тя се осъществяваше най-сигурно в условията на изолация. Не се наложи да пробиват стените на храма. Те стигаха наистина много надолу, почти на два километра под повърхносттта на Земята, но след това внезапно свършваха и спускането можеше да продължи под тях, без да се нарушава структурата на древното строителство. Но този факт озадачи всички. Спускането на тази дълбочина се осъществяваше сега почти без проблеми, но тогава, преди повече от 35 хиляди години, това едва ли е било възможно. Само едни съвършени технологии можеха да осъществят тази задача. Фактът, че стените — дело на египтяните — съществуваха в този си вид беше най-малкото озадачаващ. Те се оказаха и доста дебели и на места кухи. Машините неволно бяха пробили на няколко пъти покритията и бяха открили празни пространства във вътрешността на основите. Останаха с убеждението, че някой се движи там или че живее на тази голяма дълочина, но нямаха време да спират. Трябваше час по-скоро да достигнат до източника на излъчване, защото състоянието на Вселената се влошаваше все повече и повече. Хаосът и анархията в световете се задълбочаваха. Галактиките безнадежно се рушаха, пометени от неизвестна тъмна, тежка маса и скоро мисията в недрата на земята остана едва ли не единствената плаха надежда за спасение. Затова трябваше непременно да открият източника на катастрофата и същността на странното лъчение, дори то да не означаваше нищо. Бяха вече съвсем близо. Според данните оставаше не повече от километър до източника, който наистина се намираше непосредствено под тях сред полето от течаща лава. От началото на мисията не бяха минали повече от четиридесетина минути. Всичко вървеше по първоначалния план. — Радарът отчита преграда точно пред нас, сър — докладва сержантът пред мониторите. — От изкуствен произход е и се намира на по-малко от двеста метра надолу.

Всички въздъхнаха. Най-после достигнаха до нещо конкретно и целта беше пред тях, непозната напълно непредвидима.

— Сър, преградата е изградена от стъкло, — беше следващото съобщение. — Пред нас има преграда изградена от стъкло, — повтори радистът като едва се сдържаше от изненада. — Прозрачно е, но доста дебело и устойчиво, като зад него се отчита и огромно празно пространство. Ще го допрем всеки момент. Роботите докладват, че панорамата може дори да се види през люковете. Там всичко е прозрачно и напълно видимо.

— А вие твърдяхте, че това съоръжение е древно, — въздъхна майорът като погледна съжалително към Андрей. — Стъкло насред магмата, та това е трудно постижимо дори за нас.

— Но затова пък е точно като в легендата, кръгло, прозрачно и насред море от огън и жупел, — изгледа го остро археологът и военният отново почувства онова странно усещане, което имаше още отгоре, което му подсказваше, че нещо не е наред с този човек. Но пак неясно защо не му обърна достатъчно внимание. По-късно щеше да съжалява за това.

— Изпратете съобщение до центъра, — обърна се той към един от хуманоидите, сякаш въобще не беше чул забележката. — Подготвяме се за влизане. — Какво казахте, Харолд, за възможността да проникнем зад преградата, — обърна се военният към строителя.

— Съоръжението може да бъде разбито, сър, но не ви го препоръчвам, — отговори инженерът. — Това ще предизвика неминуем срив във вътрешното пространство и нахлуване на магма там, която ще помете всичко по пътя си. Затова в момента проучваме възможността за наличие на естествен вход. Логично би било да има такъв. Надяваме се на голямата видимост вътре. Освен това новото е, че роботите засякоха някакво движение в дъното на кухината… Да наистина там нещо става. Доста е светло, вижте сам, вече се опряхме до стъклото.

Асансорът наистина в този момент беше прилепнал до нещо наистина прозрачно и много светло и всички погледнаха през люковете, където доскоро се виждаше само огненочервената плаваща магма. Направо не можаха да повярват на очите си. Пред тях се простираше едно огромно кръгло съоръжение, в дъното на което се забелязваше планина. Оттам идваше и силно сияние, отчетено от роботите като живот.

— Входът явно е на по-ниското ниво, в подножието, както го нарекохте, — каза майорът. — Там е много по-светло; радарът отчита голям разход на енергия и движение, затова е логично да се влиза оттам. Ще се спуснем по стената. Вероятно тя сама ще ни отведе до входа.

Военният беше изумен. Кой би придположил съществуването на такова нещо в центъра на Земята. Защо никой досега не се сети да провери това, мислеше си тревожно той. Беше нервен, много притеснен. Интуицията му подсказваше нещо нередно. И чувството му не беше породено от това, което видя, нито от настояването на Центъра да бъдат по-експедитивни, а от нещо съвсем друго, за което не можеше да се сети, но смътно усещаше, че е нелогично. В този момент чу отговора на мислите си.

— В легендата се казва, сър, че тайната на Сътворението е силно охранявана и само определени хора знаят за нея. Затова не би и трябвало да се учудваме, че никой досега не е успял да проникне тук, — прошепна почти в ухото му Андрей.

Военният го погледна изумено и разбра. Нещо наистина не беше наред с археолога. Той не само четеше мислите му, той знаеше предварително, още преди да дойдат тук, че това нещо вътре е кръгло, и то не от легендата, както твърдеше. Възможно ли беше той да е Ма…, не, не трябваше и да си го помисля. Андрей щеше да прочете мисълта му, освен ако вече не го бе сторил. Симпсън бързо смени реда на разсъжденията си. Трябваше да бъде смел.

— Това нещо там долу, освен че е тайна, не е творение на древните, а на разум равен или по-висш от нашия, — погледна го дръзко на свой ред майорът. Трябваше да се опита да се държи като преди.

— Което и доказва неговия древен произход, — съгласи се вече много по миролюбиво Андрей. Остротата в тона му беше изчезнала. — Панорамата е сферична, точно както се твърди в легендата. Остава само и да се отваря по начина, описан там.

— А по-точно, — погледнаха го изненадани всички.

— Може да се отвори чрез светлината на планински кристал, а вратата след това сама ще ни изведе пред тясната планинска пътека до Кълбото на живота, — отговори археологът пред изумените погледи на останалите. Нямаше време да разсъждават върху това, защото получиха ново, неочаквано съобщение от повърхността:

— Сър, стигнахме до нивото на излъчването и тук някъде наистина може да има врата, — съобщи сержантът. — Но мисля че няма да имаме време да търсим. От центъра ни съобщават за някаква голяма промяна със Земята. Лъчението около нея рязко и необяснимо се засилва от няколко минути. Техниката повсеместно блокира, неиздържайки вече и минута работа. Опасяват се, че всеки момент ще загубим връзката. Видели са материала и предполагат, че там долу току-що нещо е избухнало, покачвайки по този начин фона на радиацията. Препоръчват ни да ползваме индивидуалните защитни полета и не ни обещават повече включвания, а за подкрепления и дума не може да става.

Майорът въздъхна. Положението изведнъж се усложни дори повече, отколкото предвижваше в началото. Съжаляваше, че се подчини на заповедта и взе със себе си и археолога, защото сега изведнъж му се наложи да се подготви за отбрана на три нива — срещу околната среда, срещу живота в сферата отсреща и срещу евентуално нападение в гръб. Трябваше и да се справя сам, без възможност да сподели опасенията си с хората си. Помисли си с прискърбие за преобразователя, който носеше със себе си. Ако се наложеше да го използва от планетата не би останало нищо, а малко по-късно вероятно и от самото човечество.

Преди това обаче трябваше да направи всичко възможно за успеха на мисията:

— Какво има пред нас, — попита той. Строителите внимателно проучваха терена. — Планински масив. Можем да проникнем, като се долепим плътно до стъклото и го изрежем. Вече сме се придвижили плътно до видимата местност и ще излезем1 направо върху нея. След това ще намерим пътя сами във вътрешността. Все още имаме връзка и затова не разполагаме с време да търсим вход, за който нямаме ключ. Така ще можем да изпратим горе данните от вътрешността. Ще проникнем бързо, а машините ще бъдат естествена гаранция за запушване на прохода.

Десет минути по-късно шестимата мъже в бели защитни костюми вървяха по тясната пътека към сиянието отпред, без техниката и роботите си, защото минута по-рано те бяха блокирани от унищожителната радиация, изпълваща всичко наоколо.

Тя обаче не действаше на уж същите хуманоиди, които ги посрещнаха малко по-късно в края на планинския път. Ремовете изникнаха съвсем неочаквано след последния завой и макар да приличаха досущ на техните, се държаха далеч по-враждебно, напълно чужди на закона за доминирането на човека. Бяха категорични в заплахите си още от самото начало. — Вие сте в безопасност, — заявиха те, — само ако не се приближавате по-нататък и запазите достатъчно дистанция. В противен случай ще бъдам принудени да ви унищожим. — Лазерите насочени срещу тях само недвусмислено потвърждаваха намерението им.

Последва нова изненада. Сякаш нечул думите на хумонидите, археологът се провикна, видял в този миг нещо познато отсреща. — Но това там е Меслин, магът от квартала на магосниците. Ние се познаваме отлично, — заобяснява той на всички. — Именно Меслин беше човекът, който ми разказа преди време легендата за храма … Меслин, Меслин, аз съм Андрей не ме ли позна, — започна да крещи той, за да привлече вниманието на мага. — Тук сме защото…

Чу се обаче само предупредителното изщракване от оръжието на петте хуманоида пред тях, а магьосникът дори не реагира. — Господарят Меслин е зает, — обясни учтиво един Рем. — Затова няма да може да ви обърне внимание. Трябва да запазите спокойствие, ако искате да не усложнявате нещата. Ще говорите после. — Добре, добре. Съгласни сме. — вдигна ръце майорът. — Няма да продължаваме. Какъв е този Меслин, шепнешком попита той археолога.

— Това е човекът, който ми говори за Тайната на сътворението. Живее в Тива, в квартала на магьосниците и най-редовно обикаля из Карнак. Там и се запознахме. Беше свестен и добър на вид, но…

— Какво прави тогава тук и коя е жената с него, — продължи да разпитва военният без да разбира нещо. — Не зная. Никога не съм я виждал, — отвърна Андрей. — Но чуйте, този звук, който ни смути още щом влязохме, май идва от кристала до тях. Изглежда топката издава странния шум и вероятно е причина за радиацията, — сподели археологът наблюденията си. — Чуйте той говори, има и изображение във вътрешността си. Спомняте ли се, че и така трябваше да изглежда ключът… — Да виждам го, планински кристал е, а в плаващата жълта маса на вътрешността му наистина има образи.

В този момент майорът включи бинокъла си към групата около кристала-топка, като очакваше роботите да реагират, но тъй като те останаха безучастни, той продължи да налюдава и да обсъжда видянато с останалите. Беше крайно интересно. — Виждам командната зала на лайнер, — започна военният. — Но това е Лъчезарни. — възкликна миг по-късно той. — Ето там е Майкъл Фрост и още две жени, които ужасно си приличат. Вероятно едната е Анита Фалкон Бел. Разговорят с някого. — Симпсън беше превъзбуден и същевременно ужасно объркан. Вече не знаеше къде точно се намира, защо вижда точно това, какво трябва да прави и на кого да вярва. Съвсем неочаквано Андрей, в който се съмняваше толкова силно, му даде ценна информация. От друга страна въобще не срещна същества с нечовешки произход, а се сблъска с някакви кой знае защо враждебно настроени Ремове и магьосници.

Той дори не подозираше, че всъщност не вижда най-важното в Падината — моделът на Вселената. Ремовете ги бяха спрели точно там, откъдето огромното Кълбо все още не се забелязваше. Военият и хората му можеха да наблюдават отдалеч само Лития и Меслин, които се направляваха Нуту при изстрелването на капсулите. Но и това не беше малко, защото само след секунда всички гледаха през малките си, подобни на тънки прозрачни ленти, очила-бинокли, незабравимата сцена на брода на най-известния междугалактически лайнер. Вече никой не се съмняваше, че бяха на правилен път и именно тук се намираше загадката, пред която се беше изправила човешката Вселена. Екипажът на Лъчезарни разговаряше с някакво същество, което наистина не беше човек. В този момент хората в падината бяха забравили и за всички възможни опасности. Не виждаха и не чуваха нищо друго около себе си. Интересуваха се само от това, което ставаше в кристала. Затова не подозираха, че бедата вече е до тях, че ги е следвала още от повърхността на Земята. Действието на Лъчезарни ги беше обсебило изцяло.

* * *

А там в този момент една от двете жени, приличащи на проф. Анита Фалкон Бел, също вторачено се взираше в странно изображение пред себе си сред командната зала на лайнера. Изглеждаше много нервна, опитваше се някак да прецени видяното. След това в един миг разтвори ръце, и каза:

— Разбира се той ни показва неговия свят, такъв какъвто е бил и такъв какъвто е сега. Това е. Нищо друго не разбирам…сигурно е това. — Да, май си права, — подкрепи я веднага другата Анита, стояща малко повстрани на един от столовете. — Наистина изглеждат ужасно. Тези същества умират заради нас и целият им свят се разрушава. Просто не разбирам какво става, Анита. — И аз не знам, — отговори и първата жена, — но това най-вероятно е Лъчезарни и мястото, където се намираме, — посочи нещо малко тя в невероятната картина пред себе си. — Ето тук добре се вижда, че сме ние. Нямаме повече енергия и скоро ще загинем, а заедно с нас и посланието. Ето, той е вече изтощен… Всичко е безсмислено. — В този миг истинската Анита Фалкон Бел се обърна към илюминаторите на кораба и като отстъпи малко назад, заобикаляйки внимателно изображението в средата, се загледа към мястото, откъдето идваше картинното му излъчване. Това позволи на всички в долината на Проникновението да видят странното същество, което беше погълнало Лъчезарни. То, жертвайки себе си и собствената си енергия, все още захранваше системите на кораба, осигуряваше функционирането на роботите и дори предаването на тази изключителна, невероятна информация към Вселената.

Мощното му енергийно поле, обгърнало кораба беше позволило осъществяването на връзка с базата. Дори от подкорието на Земята виждаха и чуваха диалога между световете. Чрез съществото около лайнера всички те, и Майкъл, Анита, Светлина и дори Харисън Стоун, който се беше присъединил към тях, научиха, че светът продължава да се разрушава, че все по-големи маси непозната, чужда материя поглъща вътрешните звездни светове и Галактики и, ако скоро не станеше чудо, Вселената щеше да бъде смляна от нещо ужасно и напълно хаотично. Чрез чудноватото същество всички наблюдаваха повсеместното объркване, анархия и паника обхванали Галактичните светове, а също невъзможността на ОВОС и Военните да се справят със ситуацията. Сега всички, виждайки трансформацията на Лъчезарни стояха като хипнотизирани и приемаха срещата като единствена, макар и невероятна надежда за спасение.

Когато преди време хората в кораба почувстваха сблъсъка на Лъчезарни с непозната жива маса пред него, и тримата си помислиха, че сега корабът ще бъде погълнат и унижощен и вече очакваха най-лошото. Видяха как лайнерът отвсякъде беше заобиколен с трептяща, бляскава светлина, като в безкрайно бяло желе и всеки момент продполагаха края. В него всичко угасна, системите изключиха, роботите се объркаха и остана само невероятното външно бяло излъчване, прелестно красиво, но и много страшно.

После нещата внезапно като че ли замряха и след това започнаха да се оправят. Лъчезарни заработи, хуманидите се събудиха, хората дойдоха на себе си, оказа се дори, че няма произшествия. Двигателите1 бяха запазили и малкото останалата им мощност отпреди сблъсъка. Всичко функционираше изрядно. По-късно дойде и най-важната част — излъчването на съобщението, което успяха да наблюдават и на Алтея, и в падината под Земята. Силната енергетичност на Вибриращ Възход и все още същестуващата около него маса от света на Съвършените, както и внезапната неподозираната светлинна помощ от Лития и Нуту, дадоха възможност връзката да се осъществи на тези две нива. Албатрос също беше помогнал, задържайки тъмните легиони чрез атаката си.

Не бяха сами в кораба. Много скоро след сблъсъка, успоредно с възстановяването на функциите отвсякъде в командната зала започна и проникването на едно множество тънки бели струйки, подобни на тези, които обгръщаха лайнера отвън. Те бавно се концентрираха към празното пространство в средата на помещението, плъзнаха се леко зад гърбовете на стоящите около пулта хора, обвиваха нежно изумените, но спокойни Ремове и се прокрадваха безшумно зад електронните системи и оборудването на кораба. После бързо започнаха да образуват някакви странни картини в средата на залата. Майкъл, Анита и Светлина само стояха и гледаха изумени. Не можеха и да проумеят какво значи това; никой никога не беше виждал подобно нещо, притесняваха се малко, но не бяха изплашени, както и не можеха да реагират, способни единствено да наблюдават танца на проникващите светлини.

Така постепенно пред смаяните им погледи се оформи нещо, което твърде много приличаше на съвременните видео системи. Само че беше по-неопределено като форма и размери и нямаше съвсем конкретен източник на излъчване. Тримата имаха чувството, че излъчването обхваща цялата площ и единственото, с което се съобразява, е обемът на помещението.

Иначе можеше да бъде безкрайно.

След това първия конкретен образ, който проследиха, беше оформящата се фигура на човек. Беше на Анита Фалкон Бел и не правеше нищо. Изображението и стоеше съвсем неподвижно в центъра на лъчението и жената изглеждаше напълно заспала. Нещо много странно, защото встрани се намираше истинската Анита, която втренчено наблюдаваше собствената си триизмерна проекция. Нещо повече — оказа се, че може да долови мислите на двойничката си, този път различна от собствената и сестра-близначка. Светлина също беше там и наблюдаваше не по-малко стреснато този толкова познат образ, усещайки повече отвсякога, че той е предназначен за по-голямата и сестра. Малко след това се появиха посланията от сънищата, наяве, живи, осезаеми, пред и около Анита Фалкон Бел. Сега тя не сънуваше, а за първи път усещаше и виждаше ясно картините в будно състояние. Това продължи доста време, след което всичко друго, което Анита си помислеше, започна да се проектира в реални измерения насред залата. А заспалият и образ също стоеше там и подсъзнателно наблюдаваше всичко, което се случваше. Явно чрез него Майкъл, Светлина, пък и на далечната Алтея можеха да видят човешкото минало. Един след друг в неизбежната и толкова позната последователност преминаха епизодите от историята, още от времето на брамините и слизането на Лития под Земята, през мисията на Александър и откривателството на Йортих, та чак до обединението на световете преди четири века. Всички на Алтея и на кораба трепетно проследиха сцените от завръщането на Колумб от новия свят, възникването и приложението на идеята за овладяването на етера и последвалите от това премествания в хиперпространството, проповедта на Исус пред храма, опустушителните разрушения в ерата на Скорпиона, борбата за овладяването на Крайните светове, тайния разговор между Солаксис Мор и Ясмин, обединението на четирите Галактични светове и отново проповедта на Исус. Всичко това повтаряше сънищата. Беше минал почти час от началото. През това време цялата все още жива Вселена съсредоточено се опитваше да разбере смисъла на посланията и закодирания в тях начин за спасение. Анита беше най-озадачена. Тя беше сънувала стотици пъти тези изображения, но сега придоби чувството, че те бяха плод на нейната мисъл, че не идваха някъде отвън, а се проектираха в пространството пред нея непосредствено под влияние на собствените и усилия. Създаваше ги самата тя.

Това чувство не я напусна нито за миг, напротив с напредването на времето тя беше убедена в правотата си. Едва изчакала края на последната сцена, веднага се опита да мисли за нещо друго. Искаше да докаже верността на предположението си. Замисли се за Детския град, за срещите си с приказните герои, за живота на Алтея, за ОвОС, за еволюцията и теорията за благодетелните, неповторими Манас.

В първия момент обаче нищо не се получи; така беше и с посланията. Преди час те също не се появявиха веднага. Вероятно трябваше да изчака, защото пространството пред нея изведнъж остана празно. След това обаче, няколко минути по-късно тя с облекчение видя, че е била права. Първо, както и преди, отново съзря себе си, седнала сред светлините, напълно безучастна, почти заспала. После бавно започнаха да се появяват и картини от Алтея, нейните собствени образи и мисли. Те действително се раждаха в главата и, а след това незнайно как се проектираха в тези странни светещи обеми пред нея. Съществото изглежда успяваше да улови мислите и да ги покаже в съвсем конкретни, живи образи, видими за всички останали, дори и за тези на централната Алтея, и в многото други звездни светове.

Тогава тя се сети да пробва нещо друго. Опита да се да зададе някакъв въпрос, да осъществи истински контакт. Реши да попита в образи и символи къде точно се намират. Беше вълнуващо. Не знаеше докъде ще стигне, защото това, което се случваше беше като игра, като осъществена детска мечта, в която мислите и по един чудесен начин се проектираха в пространството и тя беше тази, които ги създаваше и управляваше.

Отговорът този път се появи много по-бързо отпреди и разбира се отново в образи. Всички го видяха, без да разбират кое точно пораждаше смените на картините и защо се появяваха точно те, а не някои други. Никой все още не знаеше, че това беше въпросът на Анита Бел. Следващата картина се появи неочаквано, веднага след първоначалния образ на самата Анита. Първо се показа тунелът, после и изображението на Лъчезарни, който се движеше през бездната, която ги обграждаше и която запълваше празнотата между световете с мощните си енергийни потоци. Малко по-късно видяха кораба отстрани, обвит вече като пашкул от непознатата материя, приличаща на огромен светещ октопод, свил грижовно в пипалата си корпуса им. Така Съвършеният леко, все още безпрепятствено ги пренасяше през негостоприемното, буреносно море от разруха. А някъде съвсем зад тях се виждаше тялото на кръстосвача; те дори не знаеха кой е. Сияйното същество все още се държеше, но всички виждаха как неговата защитна пелена от енергия се изчерпва и как всеки момент може да се разпилее в пространството.

Албатрос също беше там, но някак бездеен. В него сега не се виждаше никой. Беше изчерпано горивото му, целият му боеви запас беше изстрелян неясно по какви причини навън. Така той също беше без защита и го заплашваше гибел. В този момент нито Анита, нито Майкъл имаха време да разберат за саможертвата на екипажа на Галакси Енерджи, който беше блокирал временно изграждането на тунела с Обратната страна. Той им беше осигурил част от времето за контакта преди битката… Всъщност щяха да узнаят за това по-късно, от военните. Сега по-съществено беше посланието.

Анита Фалкон Бел осъзнаваше това и затова дори нямаше време да обясни на останалите естеството на връзката си със създанието пред тях. Чрез картинния диалог трябваше да узнае целта на посланията, символиката на сънищата, смисъла на изпитанията и съдбата на света. Вероятно беше много късно, но все пак това щеше да е някакъв макар и отчаян опит да спасят света или поне да проумеят същността на всичко, което се случваше.

Зададе втория си въпрос. Опитваше се да го формулира като картина, в образи и събития. Думите и цифрите явно нищо не означаваха за съществото около тях и затова трябваше да мисли в изображения. Беше доволна, чее открила начин за диалог; знаеше, че сега всичко зависи от тях, от това блестящо, приказно създание от светлина, и от собствената и правилна човешка мисъл.

Картините започнаха да проектират бавно и внимателно живота и. Следването, дипломната и научната и работа, теорията за еволюцията и целта на историята на човека-мислител, членството в ОВОС, появата на сънищата. Образите се нижеха един след друг, възраждаха отдавна забравени събития и хора, съзнанието и раждаше странни символични образи и наслоения. Анита не знаеше какво ще стане, тя само мислеше и мислеше, създаваше модел след модел, забравила за всичко друго, дори за това, че е на Лъчезарни и до нея бяха Майкъл и Светлина, че енергията свършва и до края и остава толкова малко време. Накрая свърши. Пред очите и беше преминал целият и живот. Всички въпроси бяха формирани. Сега очакваше да получи отговора, какъвто и да беше той. Преди мислеше за Лъчезарни и се появи самият лайнер и всичко около него, сега беше мислила за себе си, за сънищата си, за човешката история, за Вселената и разрушението и. Затова очакваше да види всичко това в нова светлина. Дали щеше да им стигне времето. Нямаше ли отново просто пак да се повторят сънищата. Останалите също бяха тревожни, смътно досещащи се какво става пред тях. Бялото искрящо пространство за трети път остана замряло и празно в средата, сякаш събиращо силите си. После много бавно започна да изгражда отново фигурата на човек — наблюдател на посланието. След това обаче много бързо се изкриви и странно запридобива формата на една огромна страшно пулсираща Двойна спирала, която никой не очакваше. Спиралата се движеше пред очите на всички в един невероятен синхорн от по-бавни и по-ускорени вибрации, като отделните и части непрекъснато сменяха честотите, посоките и оборотите си на движение. Едни светове се сменяха с други, по-различни, по-особенни. Неповторими бяха обемите на завъртванията, на стесненията и разширенията по огромното и никъде несвършващо и незапочващо тяло, приличащо на огромен жив организъм, дишащ в общ чудовищен ритъм. Постепенно надделя усещането за невероятната, неописуема и необхватна за човешката мисъл хармония, завършеност и велико съвършенство.

В първия момент нито Анита, нито който и да било разбра нещо. Защо се явяваше всичко това и какво беше То. Какво общо имаше с нейния живот, с кариерата и със сънищата и, не проумяваше проф. Бел. Трябваше и време, за да свикне с гледката, да разгледа този непрестанно трептящ и променящ се живот от светове, подобен на кълбото на огромната Вселена. Като цяло Спиралата не се изменяше, а стоеше почти неподвижно и само вътрешните и пулсации очертаваха живота. Така всички постепенно видяха детайлите, видяха невъобразимо многообразие, което властваше върху всяка точка от Спиралата, върху всяка дребна частица на този странен жив геометричен модел. Осъзнаха, че той наистина нито свършваше, нито започваше, а това което се проектираше чрез съзнанието и беше само част от нещо още по-голямо, още по-необозримо.

Трябваше да открие къде беше тя, къде беше нейният свят, тяхното Кълбо. Може би беше отличено с нещо, та нали целия този образ беше създаден и предназначен за самата нея. Загледа се, видя, че Майкъл, Светлана и Стоун също съсредоточено разглеждат картината. Видя и мислите им, които търсеха Вселената. — Ето това тук прилича на Галактичните светове, другите неща са много по-различни, — сочеше Майкъл някакво малко, нищожно завъртване в модела. — Да наистина прилича и сигурно си прав, — суетеше се около същото това място и Светлина. Нещо обаче я смущаваше. — Тук всичко толкова си прилича, окръглено и постоянно въртящо се, — мърмореше си тя. — Как можем да разберем истината. — Май това действително най — много прилича на нашата Вселена, — заяви накрая тя, познала родните светове.

Бяха прави, защото още докато говореха големите очертания започнаха да се губят и, сякаш отгатнали мислите на хората, излишните картини се размиха и като се уголемиха и конкретизираха показаха Вселената.

— Ето вече ясно се виждат Големите галактични купове, Втората родна Галактика, Млечният път до нея, Центъра на Вселената с огромните бели джуджета, пулсари и неутронни звезди. Ние в системата Орион. Тук са милионите ни светове, вижте ги всички са тук. Прилича точно на моделите в училище, — нареждаше трескаво Светлина след появата на всеки нов свят. Беше изумена, забравила опасностите.

Анита, Майкъл и Стоун също не бяха на себе си. Те с огромна изненада наблюдаваха как шеметно в кръга пред тях едно след друго изникваха и се оформяха така познатите им кълбовидни очертания на Вселената. Различаваха вече сложните галактични купове и огромните звездни светове, виждаха родните заоблените форми и хилядите спираловидни завъртвания на огромното синьо кълбо.

— Голямото се пренася в малкото, — промълви Анита, наблюдавайки играта на световете. — Вижте колкото и да е уникална нашата Вселена, всяка нейна малка частица прилича на по-голямото цяло, всеки нейн детайл е модел на общото, а цялата тя на този безкраен пулсиращ живот пред нас.

— Да, ние сме само брънка, макар и неповторима, от всичко това, — съгласи се Майкъл, но виж то не спира да се променя. Сякаш иска да ни покаже нещо още по-конкретно. Уголемява се още… и се концентрира… — Прав си, картината се сгъстява все повече. Повечето галактики изчезват, стеснява се и пространството. Май остава само Млечният път. — прошепна Светлина.

— Вече е само една планета.

— Земята. — разпозна я Майкъл. — Но и тя се изменя. Придобива очертанията на човек… — Емблемата на Вселената. Това е емблемата на Вселената, — не се сдържа Светлина, открила първа във все още смътните форми пред тях нещо много познато. Беше прекалено развълнувана, сякаш изправена пред някакво ново прозрение — Това е Човешката глава, проектирана на фона на Земята, символът от космичната ера, — сочеше тя изображението. — Ето в това е смисъла на всичко… Беше доволна. — Да, това е тя, с двата полусъединени кръга в нея, където се преплитат едно в друго бялото и черното, светлината и мракът, денят и нощта, — съгласи се и Анита. — Това е символът на човечеството. Символът на Мисълта.

Мисълта, човешката мисъл — един толкова популярен символ, стоящ навсякъде в света, по учрежденията и по космодрумите, по междугалактически кораби и по знамената, символ толкова древен и толкова присъщ на човечеството, че то почти го беше забравило. Всъщност Майкъл и Анита мислеха за едно и също, но той я изпревари само за секунда:

— Анита, това е знакът на Мисълта — развитието на човешката мисъл — еволюцията на огромните, неповторими във всеки един човек психични възможности, заложени именно чрез мисълта. Това е твоята теория за развитието на историята, — изрече собствените и мисли Майкъл. Тя също усилено мислеше за това, защото беше разбрала какво искат да и кажат. Сега само се молеше да го проумеят тези на Алтея. Военните там вече бяха напълно объркани и неспособни да се справят със ситуацията. Все пак, макар и много късно, те бяха разбрали грешката си с допускането на Албатрос до падината и сега се опитваха да я поправят. За съжаление не знаеха как. Обсебени от мисловното поле на Великия Унищожител при разговора си с Майкъл преди впускането му в падината, те се бяха поддали на внушенията му. Бяха елиминирали Лъчезарни и подкрепиха врага. По-късно, когато Леонардо и Алисия явно ги бяха напуснали и се прехвърлиха на собствения им кръстосвач те бяха разбрали грешката си с помощта на Благодетелните. Сега с внимание наблюдаваха събитията на лайнера и се опитваха да се намесят. Въпреки това все още трудно проумяваха нещата, а и не вярваха на Анита докрай. За тях тя все още беше Нечовек, озовала се неясно как на Лъчезарни.

Хората бяха овладели материята, бяха завоювали милионите светове във Вселената, подчинили колосални енергии и създали невероятни средства за комуникация, но въпреки това не се бяха научили да създават живот чрез силата на своята мисъл, защото така и не разбираха как. Най-голямото им постижение бяха хуманоидите. А сега пред очите на всички на Лъчезарни ставаше точно това. Мисълта на Анита се оформяше в реални форми и образи, които можеха да бъдат докоснати и усетени и които бяха почти живи. Променяха се единствено със силата на човешкото съзнание, зависеха и се изграждаха само от него. — Това, което става е бъдещето, — каза вече на глас Анита. — Това са възможностите на човешката мисъл. Тя може да събужда и изгражда формите на живота, да ги контролира и изменя. — Но ние не сме разбрали как се случва това. Сега нашият свят се разрушава, — каза Светлина. — Да, защото така и не сме проумели, че само ние притежаваме най-съвършенната енергия в този свят и не сме я използвали изцяло. — Но сега можем да поправим това, — намеси се Майкъл. Нашите мисли без усилие се проектират тук пред нас и ни показват верните отговори. — Затова трябва да разбрем колкото се може повече. Трябва да разгадаем посланието в сънищата — смисълът на нещата, пътя на спасението. — Анита усети отново, че трябваше да продължи с експеримента, да извика сънищата си наяве и да види истината за посланието. Повика в съзнанието едно от посланията, онова за Александър Велики и минута по-късно в кълбото пред тя се завъртяха сцена след сцена събитията преди повече от 32 века. И четиримата видяха и усетиха хората от това време, наблюдаваха живота, мислите и стремежите им и разбраха, че това е било началото.

Анита разсъждаваше на глас, вече беше убедена, че посланието трябваше да достигне до Алтея и до Вселената, защото от това зависеше бъдещето на човечеството. — Явно тогава, около 360 години, един кръг преди Христа, се е зародило истинското, сегашното човешко съзнание, със способността му да мисли за бъдещето си, да се обединява и покорява света в името на далечните си цели. Така се осъзнава като част от едно голямо цяло, вижда както пътя, който е изминал, така и този, който му престои да извърви. Затова този сън сочи началото.

— Ти мислиш, че затова Амон си е отишъл — за да отстъпи път на новото начало, на обединението, така ли, — попитаха я от Алтея. Бяха проследили целия сън, разговорът между Бога и човека. — Да, — отговори им Анита без колебание. — Амон си отива, след като е съумял да събуди индивидуалното, неповторимо съзнание у всеки човек и начеващата му способност да разбира света около себе си чрез любов и общност. — Чрез любов и общност, — не разбраха отсреща. Не го проумяха дори и Майкъл и Светлана.

— Имаш предвид сънят за Христос, така ли, — опита се да уточни Фрост.

— Да, Майкъл, — отговори Анита. — Амон, потиква хората към индивидуализация за оцеляването на всеки и когато постига това, отстъпва мястото си на друго начало, на новото послание към човека, готов да разбира живота индивидуално, но чрез общността и любовта.

— И Исус посочва пътя.

— Исус… — реакцията отсреща беше овече от объркваща. Вече никой нищо не разбираше.

Анита трябваше да извика следващия сън. Обясни им го.

— Нима не разбирате, Христос чрез примера на всеобемаща си любов и саможертва е показал пътя и начина за въздигането на Сина Человечески към Съвършенство. По този път, начертан с любов, всеки един от нас ще може да стигне там, откъдето идва самият той — към висините — и Анита посочи пространството над Вселената.

— Затова той казва „Аз съм алфата и омегата, началото и краят и този, който ме следва, няма да тъне в тъмнина, но ще бъде в светлината“, — промълви Светлина, повтаряйки току-що чутите думи от съня.

— Искате да кажете, че любовта и служенето на света е инструментът, чрез който човекът ще се въздига по пътя си към съвършенство.

— Да, това е инструментът, чрез който човешката мисъл, олицетворение на човека, може да се въздигне до висините. Само така тя ще твори там подобно на боговете, подържайки и развивайки всяка форма на живот, — потвърди Анита. — Нещо, което за съжаление ние не сме направили и дори не сме осъзнали. Именно това е нашето възкресение, безсмъртие и съвършенство — всезнание, изпълнено с любов към всичко и към всичко, към Цялото, вселената и всяка нейна и най-мъничка частица. Преклоние пред живота, създаден от Великите с любов, и саможертвата за неговото благо, — блесна в същия момент друг образ в кръга отпред. Беше образът на Съвършените, жертаващи се в името на живота около себе си. — Той ни казва нещо, — извика Светлина. — Да, той просто потвърждава, че сме прави. Показва ни йерархията във Спиралата, която видяхме още в началото, мястото на нашата индивудуалност, значението на всеки безсмъртен човешки дух, обогатяващ общото. — Добре и след като не сме извършили това, което ни е предопределено, какво ще правим, — питаха от Алтея, напълно объркани. Там все още разбираха нещата механически, но и не противречаха. — Не знам, но е сигурно, че времето ни е малко, всъщност всяка минута е скъпа. — разтревожи се в този момент Анита, възвръщайки се рязко в реалността. Сякаш в унисон с мислите и, картините пред нея се разместиха и на мястото на картината отпреди 25 хиляди години се появи нещо наистина ужасно.

Внезапно изникнаха отново тунелът и корабът в него, обхванат от сияещото същество. То сега обаче беше съвсем различно. Бързо губеше силите си и светлините му помръкваха. В този момент всички видяха Другия, онова страшно бляскаво същество, което така много приличаше на Вибриращ Възход, но същевремно беше и толкова изкрящо черно и отблъскващо. Започна да се смръчава, в кораба усетиха как Лъчезарни губи мощността си, оставен сам на вихрите. Образите се смалиха, а светлината окончателно помръкна, като постепенно около сияещия октопод започнаха да се промъкват още и още тъмни сенки. Бяха мастилено, огледално-черни и поглъщаха всичко около себе си, засмуквайки дори празнотата. Те излъчваха ужас, бяха хиляди, запълнили цялото пространство около лайнера. Движеха се също като в тунел, сходен на техния, но в противоположната посока. Атаката започваше, Тъмните се бяха окопитили от удара на Нуту и времето на Вибриращ Възход беше изчерпано.

Анита изстина, видя пребледнелите лица на Майкъл и Светлина, разбра, че картината беше видяна и на Алтея, където също предизвика истински ужас. Трябваше да зададе последен въпрос. Въпрос за това, което не знаеше, но което сега беше станало съдбовно. Дано и стигнеше енергията. Мисълта и бързо изобрази хаоса във Вселената, чудовищните антигавитационни падини по границите и, черните създания на Мрака. Като през мъгла Анита чу гласа на сестра си. — За какво ти е да знаеш какво става, след като всичко е ясно, задъхваше се отчаяно тя. — Те идват, за да завладеят Вселената, нима не разбирате. Разрушават я и са непобедими като този тук, но той е от Светлите, един единствен и загива…

Отговори и само Майкъл с действията си. Пилотът кой знае защо инстиктивно беше задействал целия боеви потенциал на Лъчезарни. Субатомните бомби, мощните преобразователни полета и лазерните установки от известно време стояха готови за изстрелване с координати във всички посоки. В този момент Фрост дори беше забравил, че така може да убие защитаващия ги Вибриращ Възход, който все още ги обгръщаше. Но капитанът просто не знаеше какво друго да направи. Положението беше кошмарно. — Дано не е така, дано да не е това, — повтаряше си той. — Вселената ще загине, цялата без остатък, независимо от размерите си. Представите ли си, — говореше трескаво Фрост, — ако това същество тук може да проектира мислите ни и да създава живи ситуации от човешкото съзнание, какво могат тези от другата страна. — Да, може би точно затова се насочват насам. — Светлина вече с ужас гледаше празния юлиминатор, където само допреди секунда се бореше Вибриращ Възход. — Анита направи нещо, — изкрещя тя на сестра си. — Те искат да го убият, искат да убият Излъчващият светлина. Виж само как се отбранява. Анита обаче дори не я чуваше. Независимо от битката, която се вихреше пред кораба и напора на Тъмните срещу енергийното поле и Съвършения, тя забелязваше само една картина, която всъщност и показваше всичко.

Видяха я и в Командването на Центъра в Алтея и също разбраха много неща. Албатрос вече не беше един от съюзниците им. Той принадлежеше изцяло на Разрушителите. Те надежно го защитаваха от водовъртежа в тунела. Беше под покровителството на Мрачните, които ги атакуваха. От лайнера се излъчваше една изключително мощна визуална картина със сведения за Вселената. Беше предназначена за Тъмните и идваше от Манфред, който също беше дошъл на себе си след битката с екипажа. Изглежда светлото същество, което ги обгръщаше, можеше да разчита мислите му, защото всички проследиха как мощните мисловни полета на хищния Манас прокарваха целенасочено пътя напред на черните същества и как с мисълта си той им сочеше посоката към Вселената — Кълбо. — На Албатрос няма други хора, изглежда ги е избил и е увеличи многократно силата си, — констатира Майкъл. — Сякаш е един от тях, — посочи той изображението. — Вижте мислите му са насочени напред към Вселената, разрушаващи и черни като на себеподобните му.

— Те са се свръзали още преди това с този Манас, — каза Анита и именно той им е отворил пътя към Вселената. — Ето вижте, те го използват отдавна, изсмукват целия му мисловен потенциал, правят го един от тях. Те са го накарали да избие екипажа на Албатрос секунда след като са обсебили кораба. Разбрали са за намеренията им да се самоунищожат.

— Тогава защо са го докарали пред падината, — промълви Светлина. — Нелогично е. Нима не са знаели какво правят.

— Тези от Галакси Енерджи въобще не са били наясно с нещата. Отгледали са Манаса без дори да знаят какво правят. Анита горчиво поклати глава. Мислеше си как Човекът сам се беше провалил, неразбирайки предназначението си, защото мисълта му можеше да действа не само с любов за съзидание, но и като дава път на мрака и на разрушението.

В следващият миг обаче я осени една спасителна мисъл.

— Благодетелните Манас, те могат да ни помогнат. Тяхната сила трябва да е като на това сияещо същество тук пред нас и ако Манфред прилича на тези от другата страна, то тогава Благодетелните трябва да приличат на Сияйното същество — тя погали с ръка светлата маса пред себе си. — Благодетелните трябва да влязат в падината…защото не знаят още силата си, която той ни посочи.

Човечеството фатално много се беше забавило, не забелязвайки че е част от нещо много по-голямо, че обединението продължаваше и извън границите на собствената му Вселена. Затворено в рамките и, то дори не се опитваше да проникне в Цялото и така не виждаше новата си творческа цел. Губеше силите с безмислени усилия да търси нови светове, без да осъзнава, че това което сега трябва да покори, е вътре в него, в способността му чрез собствена мисъл, подобно на благодетелните неповторими Манас, да твори нови форми и нови нива на живот.

Началато — Александър; Завъртването — Исус; Разгръщането — Колумб и Вацлав; Борбата — ерата на Скорпиона и Лъва; Краят — Обединението на Галактиките и Новото Начало — създаването на нова, по-съвършенна Вселена от Манаси, които чрез силата на мисълта, способна да обгръща всичко с любов и съзидание да проправят пътя на човека през Двойната Спирала. Това се опитваха да и кажат сънищата и не предричаха някакъв неизбежен край или объркване.

Посланието беше ясно, нещата най-накрая се бяха избистрили, Цялот о беше осветлило истината и посочило пътя, но не беше ли твърде късно. Световете се късаха, хармонията се губеше, очертанията на картините се виждаха все по-смътно, живото същество около кораба губеше енергия, всичко потъваше в мрак. Спиралата се пропукваше, а човекът не осъзнал себе си като благодетелен Манас — творец и съзидател на живот, сега се погубваше. — Намерете Манасите, правещи добро, намерете ги, само те могат да помогнат, трябва да дойдат, — викаше Анита пред монитрите на Лъчезарни, — надявайки се да има още връзка с Алтея. Знаеше, че беше открила някакъв, макар и малък начин да се противодейства на това, което идваше. Всъщност вече не се надяваше, но същевременно дълбоко вътре в себе си необяснимо защо предчувстваше, че битката тепърва предстои. Въпреки това нещата изглеждаха безнадежни.

Лъчезарни вече губеше последната си енергия, а четиримата в залата все по-осезателно чувстваха приближаването на смъртта. Разбраха, че около тях вече не съществува защита, че съществото около кораба също умира, а с него и неговият свят, победен1 от Тъмните. Постепенно всички потъваха в дълбок, смъртоносен сън. Вселената се разрушаваше и повличаше след себе си другите нива. — Трябва да ги намерят, защо не се бях сетила и по-рано, — повтаряше с последни сили Анита. — Може би са ме видели, може би са ме чули… Благодетелните Манас — любов творяща чрез разума, тя ще ни спаси… те са творци на формите на живот, а сами още не знаят това…

42 глава

Нуту видя как първата капсула се изстреля и полетя в пространството под него, насочвайки се точно към бялото сияние в покрайнините на космоса. Лесно беше открил мястото на енергетичния дисбаланс, тъй като още щом се приближи до точните координатите, почти веднага различи трите кораба и забеляза някои от странните промени, които настъпваха в тунела. Не успя обаче да ги оцени докрай, защото бързаше да изстреля капсулата, помнейки думите на Лития за ежесекудното изчерпване на финната енергия около Лъчезарни. За това и невидя една съществена промяна, която беше настъпила, докато се беше придвижвал към мястото. Нуту не забеляза нито втория тунел, нито огромните катранено-черни същества, които прииждаха по него в посоката към Вселената. Не проследи и връзката, която ги свръзваше с Албатрос. Наблюдаваше с тревога единствено бедстващия Лъчезарни, съвсем забравил за външната опасност, която беше видял преди време в кристала при Меслин. Материята в падината, която се движеше като обезумяла, люлеейки в нестройния си ритъм нещастния живот в себе си, напълно го беше хипнотизирала. Той виждаше само промените около лайнера и дори не поглеждаше встрани. Трескаво постави капсулата в преобразователя, надявайки се по-бързо да спре проникващите изпод Вселената тежки, отвратителни маси материя, която идваше от неговия бивш свят. Тя без ред разрушаваше човешката Вселена, неизпитала и наразбираща още благотворния дъх на съзиданието и живота; и Нуту се чувстваше отговорен за това.

В съзнанието му беше само мисълта как по-скоро да изстреля първата капсула живителна енергия, защото Лъчезарни и съществото-Вибриращ Възход загиваха. Настрои бързо уреда, миг по-късно малката топчица леко се приплъзна по преобразователя и мълненосно се насочи именно към най-опасната според Нуту бушуващата стихия от тежка некълбовидна материя. След секунда сияние по-силно от всичко, което беше виждано някога досега, освети както тунела между измеренията, така и Вселената.

Близките до периферията галактики потръпнаха от чудовищният взрив. Сътресението върху тях беше колосално, чудовищно, изненада за световете. Първична сила и надвселенска мощ се изляха в пространството и засегнаха не само нищожната част от падината и тунела, но проникнаха и в по-голямата част на Вселената, осветиха и останалия Всемир. Първата Спирала с облекчение пое светлината. Чудото беше станало. Проникването от по-долните нива беше спряно и Нуту изумен наблюдаваше как пред очите му се възстановява равновесието на света; как тежките маси чужда енергия се отдръпват мигновено, сякаш изплашени и изтръпнали пред толкова сияйна звездна сила. Фината енергия на Слънцето проникваше устремно през планетарни системи и галактики, унищожаваше мрака и тъмнината, изпепеляваше тежките купове непозната материя и спираше движението на огромните вихри, които поглъщаха звездните системи. Унищожаваше и изтласкваше обратно свръхнаситените нови тунели, свързващи звената отдолу, затваряше проходите между световете, носеше спасение за Вселената. Съхранена още при съзидането на Кълбото, звездната енергия, акумулирала през времето огромна мощ в себе си, сега се носеше и разпръскваше живителната си сила, връщайки живота на световете, както някога. А Нуту стоеше омагьосан пред гледката, подобна на раждането на нов свят и се наслаждаваше на сиянието. Предчувстваше победата, дори за миг забрави за какво беше застанал пред модела на видимата Вселена, когато изведнъж видя заплахата. В същият момент чу в слушалките гласа на Лития, силен и подканящ:

— Време е за втората капсула, Нуту, срещата приключи, ти помогна на Съвършеният да се задържи и той изпълни мисията. Сега трябва да изстреляш незабавно и другия заряд. Какво става при теб. Не отговаряш и не казваш нищо. Чуваш ли ни Нуту, чуваш ли ни …тук всичко е почти нормално, какво става при теб, защо не изстрелваш втората … Нуту чуваш ли ни — викаше Лития, но Нуту събудил се току-що от унеса и видял опасността нямаше време да и отговори. Беше проследил как в един момент потоците светлина излели се в тунела бяха обгърнали не само Лъчезарни и Вибриращ Възход, но и втория, черен тунел и как от него в околното пространство влизаха и излизаха хиляди и хиляди същества с ужасни и чудовищни тъмни форми. Те се мятаха побеснели в пространството и сякаш търсеха причината за тази ярка, непоносима за тях светлина. — Тук, Лития, има едни такива, огромни, черни като най-непрогледния Космос непознати същества — задъха се Манасът. — Никога не съм виждал нещо толкова грозно и неприятно, насочват се към Лъчезарни, искат да го унищожат… и само светлинита ги възпира все още. — Нуту беше ужасен и това, което го спаси в този момент беше умът му на Благодетелен, който в следващия миг се събуди пред заплахата и, овладявайки ситуацията, започна да търси изход. Заслуша се в гласа на жрицата.

— Приличат ли на Вибриращ Възход, — викаше Лития, която явно също не разбираше за какво точно става дума. Тя не виждаше Господарите на мрака в кристалната си топка и само предполагаше на таката атаката. — Да, сякаш са негово огледално, но абсолютно противоположно подобие, — съгласи се веднага Нуту, сам удивен от това откритие. — Искат да го унищожат, обградили са го отвсякъде… нападат го всеки момент, въпреки светлината от капсулата, която им пречи. Тя ги изгаря…, но не достатъчно.

В същия миг от отсрещната страна долетя и отговорът. Гласът на жрицата беше отслабнал и тревожен.

— Това са Господарите на мрака, — каза отчаяно тя и Нуту усети спада в мисловната и защита, започна без особенни усилия да разчита мислите и. В този момент в него се събуди споменът на Благодетелен Манас и способността му да вижда нещата в дълбочина. Едва сега той разбра, че светлината, която беше изстрелял, наистина беше спряла и прогонила гъстата материя от долните нива, но че тя съвсем не беше достатъчно силна, за да се справи и с по-могъщите сили на Втората Спирала. Господарите на мрака — не ги беше забелязал, преди за изстреля напосоки капсулата в падината. Сега те го търсеха, докато преследваха Лъчезарни и съвършеннното същество отдолу.

— Права си, това са те, Лития, — отговори и Нуту, проумял напълно положението. — Страхувам се, че ще ме нападнат. Всеки момент ще разгадят откъде съм изстрелял капусалата или пък ще прихванат мислите ни. Те са подобни на нас, на Манасите, нали, по-скоро на тези от нас, които са Унищожителни. Дори виждам един от тях, който е във втория човешки кораб. Но това е онова дете-Манас…

— Той им е отворил пътя, — гневно каза Лития. Беше разбрала какво се е случило. — Да така е, а ние въобще не сме се сетили за тази възможност, — потвърди Нуту. Усети как жрицата в яда си се съживява от емоционалния удар и как бързо възвръща могъщите си енергийни и мисловни сили. Беше взела някакво решение. — Затова трябва да изстреляш срещу тях втората капсула, Нуту, — заповяда му решително тя.

— Новият поток от светлина ще ги забави още и ще помогне докрай на Вселената като унищожи по-слабите от тях. Но ще им покаже и безпогрешно мястото на изстрелвянето. Те на секундата ще се насочат към мен. Няма да мога да ги задържа дълго… — опитваше се да протестира Нуту, търсейки друго решение. — Няма да мога да довърша мисията.

Тя обаче беше категорична:

— Нямаме време, пък и ще им е трудно да стигнат до тебе. Освен това помниш, че и капсулите трябва да се изстрелват през точно определени моменти. Времето за втората дойде, така че няма за кога да чакаш. — А какво ще стане след това с другите капсули, има много голям интервал до третата, после до четвъртата…все още не се съгласяваше Нуту. Тогава се намеси Меслин, който до този момент само ги слушаше. — Благодетелните Манас, — извика в един момент той. — Ето вижте и двамата, — сочеше магът в кристала, — Лъчезарни току-що е изпратил послание до Алтея — Военните да намерят и да изпратят всички възможни благодетелни Манас в района на бедствието, за да помогнат. Сигналът е от Анита Бел, секунди по-късно е започнало концентрирането на Благотворните Манаси към Падината. Много от тях вече са били там, но не са знаели какво точно да правят с Тъмните. — Искате да кажете, че те могат да бъдат евентуална преграда срещу тези тук… — Да, именно това е мнението на Анита Бел и на Съвършения около Лъчезарни, които първи са забелязали заплахата от Втората Спиралата. — Може би си прав учителю — отговори му Нуту, който разбра, какво искаше да му каже Меслин. — Може би затова и аз чувствам сили да им се противопоставя.

— Точно така, насърчи го Меслин. — Ако те нападнат опълчи се срещу тях и пръв помогни на Вибриращ Възход, който е много по-силен от дузина като вас, но все пак е безпомощен…срещу толкова Тъмни. Поне докато помощта пристигне. Спомняш си бялата светлина от кристала, нали — окуражи го внезапно магът. — Изстреляй и втората капсула, момчето ми — припомни му Лития. Именно светлината ще ги забави най-много. Ще ги намали по брой и ще ги отклони от Лъчезарни. — Да, вече съм готов. След секунда капсулата ще бъде в тунела — отговори Нуту, а ръцете му машинално бяха подготвили за изстрелване втората доза енергия. Беше се съгласил, усетил силата в себе си. Щеше да я насочи срещу тези там, долу, а след това да се приготви за атаката им. В този миг си спомни за битката в големия кристал, видя, че Вибриращ Възход вече изнемогва и прочел мислите им, отчаяно търсеше връзка с него. Затова беше време да се намеси, както беше предвидил магическият кристал.

— Изстрелвам я, вече е там — извика той на Лития и учителя. — Обадете се в Алтея, че ще ги задържим доколкото можем, но да побързат с изпращането на останалите. Анита Бел е била права. Само ние можем да ги спрем и …онова Сияние…

Не успя да довърши, защото в този миг сякаш небето се срути върху му. Той видя как от кристалната повърхност на долината на Проникновението към него полетяха големи късове от пробитата сфера, която я пазеше. След нея полетяха огромни късове магма. Прозрачното кълбо в центъра на Земята се рушеше. Големите стъклени парчета се движеха шеметно надолу и всеки момент щяха да се стоварят над другото огромно Кълбо-Вселена, в частта, над която стоеше той — Нуту. Нямаше никакво време з а реакция. За оттегляне и дума не можеше да става. Трябваше на всяка цена да изстреля и останалите капсули, а след това да приеме битката във Вселената, за да задържи още малко заедно с Вибриращ Възход противника. От друга страна, с ужас си припомни, че всяка намеса отвън върху модела на Вселената се отразяваше в действителни размери в реалните светове. Така късовете, които сега падаха, щяха да се появят като огромни истински космически обекти в някои от галактиките, рушейки това, което вихрите от долната материя не бяха успели. Щяха да усложнят работата на светлинните потоци, защото светлината трябваше да разгражда и тях. Нуту просто не знаеше какво да предприеме. Виждаше как светлината от втората капсула вече се беше разпръснала и как продължи да възстановява Вселената, а също как черните същества в безпределна злоба се гърчеха и изгаряха под блясъка на Слънцето. Но не знаеше какво щеше да стане в следващия момент и какво да прави с приближаващите прозрачни късове стъкло от Земята. Установи, че нещо ужасно ставаше в самата долина на Проникновението. Усети огромен срив на енергия и разрастването на мощна враждебност от ментален тип в нея. Разбра, че врагът беше проникнал под Земята, до модела на Кълбото. При Лития и Меслин имаше друг унищожителен Манас. Нуту погледна бързо под себе си и установи, че това не бяха нито Господарите на мрака, нито пък Манфред от Албатрос. А новият унижощител се беше активирал току-що. Може би беше един от Военните, които минути по-рано влязоха в Долината, успели по някакъв начин да изолират техниката от лъченията и да достигнат до сферата. Сега мисията беше застрашена и отвътре. На път сме да се провалим отново, помисли си той. Битката щеше да бъде още по-тежка и жестока. Меслин и Лития бяха попаднали в ужасно състояние. Манасът можеше да унищожи, и Земята, и модела на Вселената. В същия миг чу тревожния глас на жрицата. — Нуту, Нуту чуваш ли ни още, чуваш ли ни. Какво става при теб. Трябва да ме изслушаш.

Той и отговори моментално:

— Все още ви чувам, Лития, но тук положението се утежни, както и при вас, защото всеки момент върху Кълбото-Вселена ще се стоварят огромни парчета от повърхността на долината. Засега унищожвам някои от тях наслуки, но те стават все повече и заплашват да паднат в модела на света…

Жрицата обаче искаше да му каже нещо съвсем друго.

— Нуту, Нуту остави това и слушай внимателно — прекъсна го тя. Гласът и беше крайно настоятелен. Лития много бързаше, мисълта и беше нарастнала хилядократно по сила, защото тя удържаше с огромно лично натоварване унищожителните полета на Манаса отсреща. Не му даваше възможност да се разрастне, а същевременно говореше на джуджето.

— Кълбото, Нуту не може да бъде унищожено — съобщи му тя. С наближаването на опасността то ще изгради автоматично около себе си защитния слой, в който обикновено стои под Земята. След като този енергиен щит го покрие, то напълно автоматично ще започне да потъва и ти ще трябва да останеш в него. Длъжен си да го направиш, на всяка цена, каквото и да ти струва това, защото иначе няма спасение. Изстреляй капсулите и задръж колкото можеш повече Господарите на мрака до идването на подкрепленията. А аз ще се справя с този тук, ако мога. Руши се сферата под магмата… И още нещо, помни интервалите, защото от това зависи животът на всички. След това, ако оцелееш влез във Вселената… А сега ти пожелавам успех — едва дочу накрая Нуту отслабващия глас на жрицата. Почувства, че и Меслин беше останал без сили.

— Но аз не познавам световете — промълви той, облъхнат от мъката си по учителя. — А открития Космос, какво ще правя в него…

Отговор обаче нямаше. Нуту вече виждаше как над него огромните стъкла от рушащата се сфера се разбиваха на прах при досега с нещо прозрачно и невидимо точно над главата му. Усети движението. Вселената наистина потъваше и изходът назад към повърхността на Земята беше окончателно блокиран. Под и около него се очертаваше нажежената до червено маса на земната магма. Морето от лава го поглъщаше. Единственото му спасение беше тунелът между измеренията пред него — там, където се разиграваше битката между световете на Първата и Втората Спирала. Всъщност, преди да се гмурне в истинския Космос трябваше да изстреля последните три слънчеви капсули и да се справи с евентуалните мощни атаки на Мрака, подпомагайки Вибриращ Възход, както му беше вече обещал, още преди да изстреля втората капсула.

В същото време Вселената се съживяваше. Новата, поредна вълна от енергия окончателно беше разпръснала тежките материални полета. Те не можеха повече да проникват и да поглъщат звездните системи. Световете отново бяха по местата си. Освободени от тежките прегръдки на тази чужда маса, те отново пулсираха в предишния си ритъм, подновявайки и старите си пътища през необятното космическото пространство. Галактичните светове отново завъртваха прекъснатите си орбити и засияха в предишния си блясък. Единственият проблем беше дали хората на техните планети се досещаха, че бяха избегнали засега само по-малкото зло.

Май го бяха забелязали и враговете, макар че от изстрелването на втората капсула беше минало съвсем малко време. Въпреки чудовищния взрив много от катранените оцеляха под лъчите на светлината и сега около една дузина най-мощни от тях, посъвзели се и озлобени, се насочваха към него извън полето на тунела. Не обръщаха внимание дори на Вибриращ Възход и на Лъчезарни. Той и неговите капсули ги бяха заинтересували къде — къде повече с ликвидиращата си мощ. Помисли си — Беше негов ред. Дано скоро да дойде помощта. Дали Лития и Меслин бяха успели да се обадят в центъра в Алтея и да запазят целостта на Земята и долината. Но сега му оставаше единствено връзката и помощта на Анита Бел и на съществото от искряща светлина. Те вече знаеха за опасността към него…Почувства някаква нова, неочаквана подкрепа. Не разбра откъде се появи тя, но беше много силна и не спираше. Объркваше и отблъскваше враговете му, обгръщайки ги с потоци ярка мисловна светлина като на човешки Манас, но много по-могъща и най-вече доста по-сияйна. Помисли си, че може би Онази жадувана помощ беше дошла и спасението беше близо…

43 глава

Потоците от втората светлина, които заливаха околното пространство, бяха така неочаквани и ослепителни за обитателите на пленения лайнер, че в първия момент те дори изпитаха ужас, по-голям от този при предишното неподвижно, предсмъртно състояние.

Минути преди взрива въздухът в Лъчезарни почти беше свършил, дишаше се все по-трудно и целият лайнер беше потънал в студ и мрак. Съществото около него също1 отдавна не даваше никакви признаци на живот и пазеше корпуса му от разпадане явно само с мъртвото си вече тяло. Така корабът няколко дълги минути се мяташе без посока и цел в околното негостоприемно пространство, докато се появи поредното спасение. Но през това време Анита въпреки намалените си сили и едва достигащия и въздух, напълно пренебрегвайки външната опасност, продължаваше да изследва възможностите на собствената си мисъл. Белезникавата маса пред нея беше отпушила необичайните способности на човешкия и мозък и сега тя без особенни усилия получаваше отговор на всеки въпрос. Съзнанието и бързо и лесно се свързваше със странни източници на информация, които сякаш непрекъснато са се намирали там, в естественото и обкръжение, но за които не подозирала. От тях мисълта и извайваше в живи символни картини отговорите на всеки въпрос, след което ги и проектираше в пространството в средата на залата. Там се отбелязваше най-малкото колебание или неяснота, които възникваха в превъзбуденото и съзнание, най-незначителната подбробност от реалността. Като на огромен екран мислите и се материализираха и раздвижваха, сочеха проблеми и решения, съдаваха неповторими образи и действия между тях. Оттам Анита беше узнала, а също и Светлина и Майкъл, че умират. Заедно с тях умираше и техният свят, повличайки със себе си в неизбежна катастрофа и много други нива на живот в спиралния Всемир. Бяха проследили какво се случваше в Галактическите светове, с ужас бяха наблюдавали как загиват хиляди планети и цели звездни системи, как многочислената военна флота не можеше да направи нищо срещу огромните въртопи от неизвестна1, неконтромлируема енергия, която повличаше, всмукваше и поглъщаше обитаемите и необитаеми космически тела. Виждаха с ужас как нито преобразователите на енергия, нито чудовищните взривове на лептоновите бомби даваха резултат, неспособни да се справят с тази невероятната плътност с чужд произход. Те не успяваха да разрушат дори малка част от нахлуващата маса, или поне да спрат или отклонят настъплението и към най-ненаселените райони на Вселената. Вихрите поглъщаха лакомо и безвъзвратно, както корабите, така и световете; Кълбото загиваше, пропадайки в по-ниските нива на Първата Спирала. Техният свят се рушеше.

Тримата на Лъчезарни видяха сривовете във Всемира. Разбалансирани от нещастието в Кълбото, двете успоредни Спирали непрекъснато объркваха и преплитаха нивата си, смесваха с взрив енергиите и масите си, сееха хаос и повсеместна разруха, обричайки живота. Символът на хармонията, любовта и светлината сега загиваше под напора на твърдата и студена материя, недокоснала се още до фините вибрации на бързите светове, неумееща поради това да цени и сътворява жизненост.

Очаквайки края си сред тъмнина и твърдост, тримата бяха изумени от потоците ослепителна светлина, които изведнъж обляха кораба, както бе станало по-рано преди срещата. Мислите на Анита се объркаха. Формите на съзнанието и започнаха шеметно да се проектират без особен смисъл в странни очертания, напомнящи единствено протруберансите на ярките звезди. Всичко в мозъка и се люшкаше и въртеше като поток от светлина, прокарващ си пътя към нещо ново, нечувано, изпепелявайки всичко тежко и неугледно, видяно и почувствано досега.

— Прилича на скок в хипер пространството, ако се съди по скоростта. Може пък да са ни изстреляли в някакви неизвестна посока — предположи Майкъл. — Всъщност тук ли е съществото около Лъчезарни, защото тази светлина е сходна с неговата — попита я той. — Нищо не се вижда…

— Мисля, че да — унило му отговори все още зашеметена Анита, — Много вероятно е наистина да са ни изхвърлили някъде. Това може да е негово дело. Всъщност нямам никаква предства къде сме. И тук нищо не се вижда — показа тя главата си и шеметните картини в средата на кораба. — Защо ли всичко не свърши по-бързо, вече не издържам — промълви и Светлина, която беше само наблюдател на събитията, без да може да им повлияе като Анита или Майкъл. Затова беше най-тревожна. Искаше да помогне, да действа, но не знаеше как. Вече не разбираше нищо от това, което ставаше около нея.

— Но той наистина се движи. Вижте той се размърда и е жив. — В същия миг Майкъл беше забелязал нещо пред илюминаторите на кораба и с явно вълнение наблюдаваше нарастващата светлина и ускоряващите се пулсации около Лъчезарни… Светнаха таблата, лайнерът спря да губи мощност, помещението започна да се затопля, въздухът пристигна отново, а Вибриращ Възход се появи, изгубил унилия си вид, сияещ отново в най-ослепителния си блясък. Майкъл бързо скочи и започна да проверява изникващите отвсякъде данни по пултовете за управление. Светлина го последва незабавно. Роботите се раздвижиха и заеха местата си.

— Вероятно сме попаднали на място, където енергията е достатъчна и създава условия за живот — каза Светлина. — Вижте, всичко зад съществото блести и сияе като огромна звезда. Очевидно го захранва. Това може да е неговият свят, неговата хранителна и въздушна среда. Спомняте ли си колко подвижен и светъл ни го показа той…

— Не, не е това — прекъсна я изумен Майкъл. — Данните отчитат същото месторазположение, както и преди. Роботите го потвърждават. По-скоро условията са се изменили, защото ако се вярва на радарите, корабът дори не е помръдвал.

— Във Вселената също става нещо — Анита говореше превъзбудено, даже викаше, искаше и другите да видят това, което тя наблюдаваше вече в съзнанието си. — Световете се възстановяват окончателно — не вярваше тя на очите си. — Ето погледнете картините. Всичко се стабилизира. А ето тук, вижте точката малко над Лъчезарни и Вибриращ Възход се намира странният източник на това светлинно излъчане, за което недоумявате. Ето погледнете, той е съвсем наблизо, почти до нас, на някакви си мили разстояние. Сигурно локаторите ще успеят да го прихванат. — Тя се обърна към командното табло.

— Трябва да го улавят, Майкъл. Според мен е на не повече от четиридесет — петдесет мили над кораба.

— Да ето го — потвърди Майкъл. — Наистина радарът го е засякъл. Дори отчита някаква форма на живот, вероятно човешка. Ето данните. Обектът е много малък, не е нито кораб, нито станция, но е от напълно изкуствен произход и на него наистина има човек.

— Какво ли може да бъде това. Как е оцелял досега там. Странно. Какво ще кажеш Майкъл — попита обнадеждена Светлина.

— Не знам. Нека Анита види по-добре. Образът тук е доста мътен. Извикай го в мислите си — обърна се той към нея. — Ще го разгледаме по-отблизо.

Всъщност, тя вече беше готова и картината току-що се беше появила в средата на Лъчезарни.

— Ето го — каза Анита. — Но е много необичайно, направо абсурдно.

— Да, изглежда е така — потвърди Майкъл, взирайки се в монитрите. — Сякаш до нас има някаква планета, защото почвата е твърда, а от друга страна, според уредите е разположен точно над нас, а материята е подобна на мъх.

— И е на нещо като най-обикновен аеромобил — продължи Анита, поглеждайки с недоверие към картината от мислите си.

— Което не може и да бъде — съгласи се Майкъл. — Изглежда направо като мираж. Та това съоръжение дори не е покрито — възкликна той. Човекът е сам в падината от вихри.

— Не, той се намира на някаква планета — намеси се пак Светлина, която сравняваше двете изображения; проектираното от мисли и онова, оформящо се все по-ясно в монитора на лайнера. — Вижте околността. Хълмове и почва, има дори растителност. — Тя е права — съгласи се най-накрая Анита. — Уредите го отчитат, не може да сънуваме, виждаме го и тримата, включително и роботите. Има го и в мислите ми. Може би е някаква измама. Ще поискам повече символи.

Анита знаеше, че съзнанието и ще проектира картини и ситуации, докато нещата се изяснят, стига само да поиска. Светлина обаче я прекъсна:

— Това може да е просто дело на живота около нас. Забелязахте ли, че той вече пусна Лъчезарни и в момента е пред илюминаторите. Сякаш ни се усмихва.

Тримата погледнаха навън. Там, на не голямо разстояние пред кораба, наистина се намираше странното същество, което1 ги беше запазило от разрушение, когато енергията им свърши. Изградено от същата блестяща, трептяща материя, която извайваше образите в средата на залата за управление, то сега блещукаше дружелюбно с цялата си същност. Менеше бързо формите си, показваше непонятни и неясни неща, които очевидно не бяха предназначени за тях.

А хуманоидите отчитаха живот с изключителна сложност на връзките, с възможности за предаване и приемане на информация в космически измерения. Цялото тяло на Вибриращ Възход струеше с огромна скорост и сякаш във всеки момент отчиташе милиони и милиони чувства, състояния и мисли. Дори фините електрони на роботите не бяха в състояние да уловят и предадат количеството изменения, които настъпваха в сложната му структура. Показваха единствено изключително високата степен на еволюция и адаптивност, отчитаха и наличието на много силна връзка между съзнателните и подсъзнателни процеси, което пък даваше възможност на цялата материя да прониква без проблеми в света около него. Съществото умееше да я изменя съобразно собствените си желания и потребности.

Танцът на живота на неподвластната на човешкото въображение материя пред илюминаторите на Лъчезарни продължаваше. Всичко в съществото пред тях изразяваше радост и удовлетворение. То се съживяваше и чувстваше събуждането на останалия свят, общуваше, обменяйки информация със своя свят. Картините се сменяха, показвайки непознати светове, светли същества и лъчезарни, трептящи пространства. Вибриращ Възход действително ликуваше. Той първи усети новия прилив на живителна енергия. В първия момент дори не можа да си спомни откъде се беше взела толкова много положителна маса светлина, след като нивата на Съвършените отдавна се бяха изчерпали. Чак после си припомни за звездите и проумя, че това бяха нови запаси от Кълбото, които Лития явно продължаваше да разпръсква в Космоса. Въздъхна с огромно облекчение и с цялата си мощ пое първичната енергия на Слънцето, акумулирала в себе си огромната мощ на времето и импулса на първозараждането. Зарадва се, че потенциалът не беше изчерпан.

— Равновесието ще се възстанови — мислеше си с радост той. — Каналът между завъртванията ще се отвори и той щеше да се завърне в собствения си свят — това бяха първите му мисли, но в следващия миг и една ужасяваща искра, по-силна от лъч премина през съзнанието му. В този миг той започна да си припомня последните събития, още преди да изпадне във вцепенението и безсъзнателността накрая. Знаеше, че нещо кошмарно се беше случило. То не беше отминало и опасността бе още тук и навсякъде.

Спомни си, че и животът в Кълбото го беше разбрал. Посланията бяха възприети и даже, една жена, намираща се на тежката, груба материя пред него, наречена лайнер, рязко повдигна нивото си на вибрации. Анита Фалкон Бел беше разбрала силата на своята мисъл. Сега тя беше способна да твори форми на живот чрез собствената си енергия и желание. Силите на обикновения човек се бяха отприщили. Животът в Кълбото беше разбрал предназначението си на творец и създател на по-фини нива в Спиралата; на бъдещ нов любящ покровител на новозараждащ се живот. Сега само трябваше да оцелее. Разбра, че Пътят нагоре беше осигурен. Мисията не беше отишла напразно, защото вибрационните излъчвания от обекта пред него се бяха повишили рязко и хората вече не бяха същите. Беше наясно, че те скоро щяха да се доближат по силата на въздействието си до неговите собствени вибрации, превръщайки се така в много по-индивидуални и неповторими благодетелни и любящи Манас, от тези които съществуваха в момента. Те най-накрая щяха да направят скока и Вибриращ Възход можеше да си върви, ако я нямаше … тази страшна, унищожителна опасност, която той смътно предчувстваше. Трябваше му спешна връзка със своите, защото неговият свят също вече се беше спасил и знаеше повече.

Мисълта му бързо полетя напред през лъчезарните коридори на новата живителна енергия и потърси, както преди, познатите излъчвания на близките чувства и мисли на родните полета. Предчувстваше радостта от срещата, от обмена на нови енергии и сили, но не забрави напрежението, което щеше да предизвика с молбата за помощ срещу Господарите на мрака. Стихията не беше победена. Тя беше тук, зашеметена и объркана, изгорена и разкъсана, но жилава и злобна, както никога преди. Всеки миг хиляди Поглъщащи, Засмукващи и Обсебващи щяха да се събудят и да се нахвърлят отгоре му, а след това и към човешкия кораб и Вселената, без светлината на първозданието да може да ги спре.

Трябваха му подкрепления от воините на неговия свят, а може би и на Великите, защото тук Стихията беше съсредоточила най-добрите си бойци.

Можеше да се огледа и да види хилядите чудовищни същества, които бавно се изправяха след удара на светлината и набираха отново старата си мощ. Те също диво се оглеждаха за него, но и за източника на лъчението — дребният, но готов да се бори докрай благодетелен Манас. Готвеха се за атака, призоваваха свежи сили от черните бездни на Втората Спирала. Човешкият унищожителен Манас — дете, на когото светлината пък въобще не влияеше, също не стоеше бездеен и беше вече почти възстановил пътя на хаоса, по който всеки момент новите пълчища от свежи демонични сили щяха да се изсипят в прохода между световете.

Връзката със Съвършените беше осъществена. Вибриращ Възход също не си губеше времето. Видя старейшините и с още по-голяма радост срещна и погледа на Сияеща в Светлина, сестра му, която стоеше начело и го поздравяваше. Бяха живи, здрави, възстановени и ликуващи. — Ти успя Вибриращ Възход. — чуваше той общия им поздрав. — Хората концентрират силите си и се готвят за отбрана, те знаят бъдещето, знаят предназначението си и са наясно кое може да ги спаси. Ти успя да ги призовеш. — Така ли. — той беше учуден. — Аз, всъщност, аз щях да ви моля… — За помощ — довърши вместо него Светлина, показвайки, че знае всичко. — Да, за помощ — потвърди той. — Господарите на мрака са все още тук и са много, ужасно много. Вижте как започват да ме обграждат и знам, че силите ми няма да стигнат задълго. Нито моите, нито тези на малкия Манас до мене. — Да, но той има още много светлина и ще я изстреля, пък и хората събират други като него. Ние също ще помогнем. Войните са тук — посочи тя зад себе си редицата от лъчезарни Съвършени, готови да се трансформират в пространството между измеренията. — Кога ще ги изпратите. — попита вече много по-обнадежден Вибриращ Възход. — Веднага — отговори му един от старейшините, принадлежащ към консервативния Спектрален клон. — Колкото е технологичното време… — Надявам се — отвърна му много настойчиво Вибриращ Възход като искаше да ги подкани да побързат, — Защото Мрачните, както усещате, вече окончателно се съживиха. Нови излъчвания на светлина от джуджето все още няма. Ето, около една дузина Засмукващи Унищожители вече са ме обградили. Действително Вибриращ Възход все повече откланяше вниманието си, за да отбива започващата нова атака на Тъмните. Това означаваше, че всеки момент и връзката щеше да се разпадне. — Дръж се, хората ще ти помогнат още по-бързо — чуваше той вече като през ехо успокояващия глас на Сияеща в Светлината. — Нали знаеш, че трябва да разчиташ главно на тях.

И все пак той беш е радостен. Неговият свят беше спасен, близките му бяха живи и здрави, имаше надежда да се преборят и със Стихията. И сега просто трябваше да удържи известно време положението, докато пристигне подкреплението, което беше вече на път. Унищожителите още не се бяха събрали. Нуту му помогаше, а се оказа, че може да разчита и на Анита Бел. Тя също беше една от тях и Лъчезарни трудно щеше да падне без бой.

Сиянието му се усили, той се отдръпна от своя свят, мощни потоци светлина се завихриха около него, отразявайки атаките на Поглъщащите Белотата. Сблъсъците бяха страшни, защото лъчението му, подобно на огъня на Сътворението, проникваше безмилостно през черната маса на отсрещните тела; обграждаше ги, затваряше и концентрираше с блясъка на новопояваща се звезда яростните им нападения. След това собствената им мастилено-черна енергия ги трансформираше и преобразяваше в малки точки трептяща светлина, гърчаща се от затворената в нея унищожителна, но готова за пречистване същност. Все пак Вибриращ Възход не можеше да убива. Никога. Успоредно с това нова ослепителна слънчева светлина премина през тунела и обагри и Вселената и Всемира. Третата капсула на Манаса — Нуту беше разтворила енергията си и сега отблъскваше новопоявилите се пълчища. Вибриращ Възход щеше да има възможност да си почине и да се зареди с енергия. Отново почувства подкрепата и разбирането както на Нуту, така и на Анита. Всички бяха в битката и сега, след отдиха, трябваше да се насочат към Манфред, още преди да е възстановил окончателно тунела към Стихията. Хората също пристигнаха, осъзнали възможността си за оцеляване. Може би щеше да се появи и Великият, онзи от онези необозрими и Величави творци на Живот, когото хората неслучайно бяха нарекли Спасителя и който вече веднъж им беше показал пътя нагоре… към вечния творящ живот.

44 глава

В това време Флотът беше проникнал в антигравитационната падина. Човешките лайнери от дълго време чакаха пред отвора удобна възможност да разберат какво става в тунела и сега се втурнаха вътре с ентусиазма на герои. Повечето от тях стояха там от самото начало, опазили се от катаклизмите във Вселената благодарение на излъчването от света на Съвършените; след втория и третия взрив на слънчева енергия получиха доста увереност бързо се намесиха в събитията. Към тях след няколко бързи и много рисковани скока в хиперпространствто се бяха присъединили нови бойни единици, водещи на бордовете си останалата част от благодетелните Манас.

Имаха пряка връзка с лайнера и с Командването на Алтея. На Лъчезарни също веднага с облекчение забелязаха преминаването на бариерата от първите кръстосвачи. Хуманоидите на секундата съобщиха за дислокацията на флота и приеха първите сигнали за връзка. — Коридорът от енергия създава възможност на Военните да навлязат в зоната — съобщи Майкъл на сестрите и Стоун, като едновременно с това започна консултация с Анита, какво да предава на Алтея за обстановката:

- Вероятно е необходимо незабавно да ги предупредим да спазват по-голяма дистанция от нас, защото корабите им няма да издържат на натиска на Унищожителите — сподели Майкъл опасенията си. — Те не знаят нищо за тях и най-добре ще бъде да им изпратим още веднъж материала от записаните данни на разговора преди нападението. Така ще разберат с какво ще си имат работа. Преди всичко трябва да използват Манасите. — Да, най-важното е да питаш за Манасите — настоя Анита. — Защото те именно ще отразяват ударите. Не е нужно да се намесват веднага, а само след като се обединят, така ще бъдат по-мощни. Трябва да ги предупредиш и относно Вибриращ Възход. Кажи им, че той е високоразвит чужд организъм, съюзник и приятел на човека. — Но те знаят прекрасно това, и Манасите и военните — учуди се Майкъл.

— Така е, но предчувствам, че могат да се опитат да го атакуват, заедно с останалите. Нелогично е, но съм убедена…, сякаш усещането не идва от мен… Може би те, въпреки менталните си способности не знаят нищо за естеството на нещата; възможно е да има и нещо друго, което ще разберем по-късно… — Но центърът в Алтея беше информиран за всичко. — Може да не са се свързали с всички кораби или да не са разбрали правилно ситуацията — настоя Анита сигурна в чувствата си, особенно при тези катаклизми. — Ще осведомим още веднъж Генералното командване, за да потвърдим записа и смисъла на посланието.

— Добре, съгласи се Майкъл — усетил интуитивно тревогата. Бързо откри главнокомандващия. Трябваше час по-скоро да го попита за състоянието и осведомеността на Благодетелните. От това явно зависеше успехът на битката.

Затова въздъхна облекчено, когато чу положителния отговор от другата страна. Адмирал Бейт знаеше всичко за задачата. Искаше само повече информация. — Ще ви дам връзка с един от Благодетелните, капитане — предложи той. — Филип Метц ще ви обясни всичко за затрудненията ни.

Манасът беше изтощен, мръсен и отслабнал, но въпреки това готов за действие. Майкъл почувства и готовността му за саможертва. Благодетелните наистина са жертвоготовни и добри, — помисли си той, без да знае, че всъщност в това беше и проблемът им. — Ние не можем да нараняваме, нито да убиваме живи същества, капитане — съобщи му изненадващо Метц, а това с което се сблъскваме тук е хилядократно умножена спрямо нас унищожителна мисловна сила. Друго беше с мъртвата тежка материя вътре във Вселената. Част от Манасите вече загинаха тук…Затова трябва да знаем повече…

Бяха забравили. Благодетелните наистина не можеха да нараняват, за тях всяка форма на живот беше скъпоценна. Дори на врага… — Точно като Съвършения — потвърди Анита. Беше разбрала всичко и вече знаеше как да помогне. — Не е необходимо да убивате — успокои тя Манаса. — Вибриращ Възход също като Вас не наранява нищо и никого и се справя с онези само като ги изолира в пашкул от лъчистата си енергия, след което ги оставя на собствените им бури. Злото винаги се унищожава само. Затова той не ги убива, дори не ги наранява…

Майкъл видя как тя им показа начина си на борба. Един от по-слабите Унищожители бързо падна в мрежата на собствените си полета и капитанът прозря, че Фалкон Бел вече беше една от тях, от Благодетелните, и Лъчезарни имаше още една защита.

— Колкото по спешно се обедините, толкова по-добре — разясняваше още Анита. — Нашите съюзници, Вибриращ Възход и Нуту, вече едва се справят, усещате го нали. Затова трябва по-скоро да им помогнем… всички… — Майкъл почувства, че тя се колебаеше. Вярата и в Благодетелните беше пълна, но тревожното и предчувствие за Вибриращ Възход оставаше. Проф. Бел обаче не знаеше, откъде ще дойде опасността… А нещата вече уж се развиваха добре.

Битката се преобърна в тяхна полза. С чувствителните си полета Манасите бързо бяха разбрали, че главната опасност е срещу Нуту — един от Тях и затова, вече получили увереност в себе си, се опитваха да го спасят.

На него започна да помога и Анита. Само минути преди това беше разбрала, кой е той и каква е мисията му. Беше прочела едно странно съобщение от Главното командване до Майкъл за Нуту, а току-що беше получила и потвърждение от адмирал Бейт. Всички на Лъчезарни вече знаеха за Модела на Вселената под Майката — Земя, за Лития, за мага и джуджето от приказката.

Анита веднага беше извикала картината в съзнанието си за това. Беше установила огромната опасност за Вселената от разрушаване на сферата в магмата и от провала при изстрелването на останалите капсули енергия.

Затова след разговора с Метц съсредоточи усилията си единствено към Нуту. Трябваше да спасят звездната светлина, за която Тъмните вече знаеха.

Тя виждаше как по вече възстановения черен тунел започнаха да прииждат и нови и нови унищожителни сили. Стихията пращаше попълнения и нямаше намерение да се даде без бой. Благодетелните също. Всички се разгръщаха за последното сражение. Само да го нямаше това предчувствие за тайна и внезапна, коварна опасност…

Съвсем друга задача си беше поставил Вибриращ Възход. Получил достатъчно светлина, той знаеше, че трябва да се справи преди всичко с Манфред, защото само така можеше да спре достъпа на Тъмните и силата на Слънцето щеше да се окаже достатъчна срещу останалите тук. Затова той се насочи преди всичко да прекъсне канала и минути по-късно беше обгърнал плътно Албатрос и светлината му проникна вътре. Знаеше, че не може да убие Манаса; трябваше само да го обезвреди. Намери го концентриран и лош в средата на командната зала. Около него лежаха мъртвите членовете на екипажа, които разбрали огромната си заблуда, се бяха опитали да го обезвредят, и разбира се, бяха загинали. Беше малък, приличаше на човешко дете и само очите му показваха силата на унищожителната му мисъл. Те гледаха злобно и студено и толкова надменно, че той дори не забеляза светлината, която започна да го обгръща. Беше напълно убеден в правотата на мисията и покровителите си. Не можеше да откланя вниманието си от тунела, защото той се попълваше от черната, финна материя на мисловните му полета. Освен това му оставяше много малко и беше решил, че ще успее. Затова не смогна дори да поиска помощ. Беше подценил и благодетелността на Вириращ Възход. Унищожител по природа, но все още твърде малък и без опит, той не знаеше за благородството и любвеобилността на Съвършените и не прецени, че битка няма да има. Опомни се, едва когато мисълта му беше здраво обхваната от потоците ярка светлина. Яркият пашкул беше бързо готов и собствената му отрицателна енергия се насочи към него. Избухването беше страшно. Човешката му същност се взриви от толкова ужас, остана само енергията му на Манас, която предстоеше да се трансформира под натиска на светлината. Тунелът беше прекъснат, но все още функциониращ, въпреки светлото лъчение, което вече се носеше по него. В този момент нови групи Поглъщащи, изоставили за миг Вибриращ Възход, заради елеминирането на Нуту, се насочиха отново към него. Бяха разбрали грешката си. Опитваха се да освободят входа на връзката със своя свят.

В същото време влезлите в сражението човешки Манаси продължаваха да затварят и обезвреждат пръсналите се навред черни създания, подпомогнати от Нуту и Анита Бел. Навсякъде в падината се разстилаха мощни енергетични течения, които непрекъснато обгръщаха и трансформираха енергията на тъмнината, защото прнципът беше, че там където проникваше светъл лъч, не може да има чернота. Опасноста се състоеше в изчерпването на светлината, защото тогава Стихията беше по-могъща.

Потвърждение на това бяха заповедите, които Вибриращ Възход и Манасите дочуваха през цялото време от страна на Огледалните братя. Тъмните бяха готови на всичко. — Поемайте без колебание, независимо от болката енергията им — заканваха се един на друг те, като по-силните постоянно изтласкваха напред по-слабите. — Колкото повече се изтощава светлината, толкова по-скоро ще свърши битката и просто ще ги унищожим — злорадстваха те. — Нещо, което те не могат да направят с нас. Бяха готови на всичко, защото добре разбираха, че друг такъв шанс за власт едва ли щяха да имат чак до следващото Завъртване. Напълно пренебрегваха загубите си. — А резервите. Слънчевата светлина ще ни ликвидира, ако избухне пак — тревожеха се тези, които бяха по-слаби и обречени. Саможертвата не беше най-силното им качество и всеки от тях искаше да оцелее. Състраданието обаче също не беше сред достойнствата им…

— Светлината няма значение, не и обръщайте внимание, ако унищожите малката шейна на джуджето тя няма да избухне. Тогава можете да убиете и Съвършения…

Тези нареждания се чуваха и разбираха от всички участници в битката и от двете страни. Обстрелвайки се с мощни светлинни потоци мисловна енергия, от доста време те знаеха всичко един за друг затова решаваща бе не стратегията, а единствено времето и потенциалът. Свежи сили бяха наложителни. Ожесточението беше такова, че дори колосални енергийни запаси се изтощаваха много бързо. Ударите бяха постоянни и страхотни, а светлината бързо стопяваше потенциала си, попивайки сред незиброимите пълчища хаос. Изчерпваше се и четвъртата капсула на Нуту. Повечето от човешките Манаси бяха на края на силите си и се наложи Вибриращ Възход да пренебрегва на моменти тунела, допускайки по него нови свежи сили на противника, за да защити някои от тях от безвъзвратно изпепеляване. Той знаеше, че това може да им коства цялата битка, но същевременно се подчиняваше на Закона за опазване на живота и отиваше бързо на помощ.

В този момент на върховно изпитание той беше забравил дори за своите, беше престанал да се надява и на Великите и разпръскваше със сетни сили последната си енергия, надявайки си да запуши в последния момент с тялото си прохода между световете. Така не допусна информацията за войните на Съвършените до Мрачните. Те не знаеха за помощта и не се концентрираха до последно. Именно тогава, когато тъмните им тела го бяха обкръжили като глутница, а той за пореден път загиваше, подкреплението дойде. В един момент редиците от Съвършени, които вече беше видял при връзката със сестра си, изведнъж се появиха в падината. Те явно използваха както изненадата, така и последните остатъци от слънчевата енергия, надявайки че ще получат нова четвърта светлина. Бяха уверени и силни; без миг почивка заобиколиха Черните и просто ги ослепиха със светлината си. Не жалеха енергия. Заредиха Благодетелните и ги измъкнаха от лапите на Мрака, който се канеше вече да ги завлече в света си и да ги превърне в едни от тях, дадоха дъх и на обикновените хора, които умираха, не издържайки мисловното напрежение в околността, втурнаха се дори в черния тунел, обливайки и него в светлината си. Потоци от блясък достигнаха даже в нивата на Втората Спирала, затънала във вечен леденостуден мрак и оттам се чуха викове на ужас. Господарите на Мрака бягаха, като се опитваха да се завърнат в царството си и да избегнат затвора на светлината. Някои от тях в отчаянието си дори насочваха собствените си мисли срещу останалите Унищожители, а и срещу самите себе си, не желаейки да станат Деца на светлината. Други, по-коварни и силни, се орентираха към човешките лайнери и молеха за помощ. Знаеха, че хората могат да бъдат объркани и затова им обещаваха много неща и най-вече силата и богатството си. И някои от тях успяха. Единствените, които видяха или по-скоро инстинктивно почувстваха влизането на няколко Унижощителя в човешките лайнери, бяха Вибриращ Възход и Анита Бел. Учуди ги липсата на съпротива от екипажите. Наистина това бяха кръстосвачите, на които нямаше Благодетелни Манас, но въпреки това хората вече безпогрешно познаваха Господарите на Мрака и трябваше да реагират отрицателно. Роботите също можеха да сигнализират за опасността, но отклик нямаше и затова двамата; Съвършеният и Анита, верни на закона за защита, тръгнаха на помощ, решили, че корабите вече са завладени. И какво беше учудването им, когато не откриха нищо върху тях. С приближаването към лайнерите нещата се нормализираха и излъчванията на отрицателната мисъл от тях сякаш потъна в небитието. Енергията около кръстосвачите беше нормална, а хората уверени, че нищо е се е случило. — Наистина току-що имаше опит за атака на кораба — отговоряше всеки един от капитаните им, — но тези същества бяха крайно омаломощени и затова сякаш се стопиха в нищото при приближаването си към кръстосвача. Някои от Манасите явно ги е прихващал и елеминирал — бяха убедени те. Държаха се съвсем адекватно и спокойно, а хуманоидите също не издаваха намек за безпокойство.

Затова дори Вибриращ Възход реши, че се е заблудил. Беше невъзможно да не открие присъствие на Мрака сред толкова лабилни човешки структури. Такова явно нямаше, не го усещаха и другите. Кръстосвачите бяха чисти и според останалите Съвършени, а Анита Бел, която единствена споделяше съмненията му, също им се довери докрай. Тя знаеше, че техните сили многократно превъзхождат нейните и затова не им противоречи. Въпреки това в нея се изостри онова старо чувство за тревога, възродило се сякаш стократно в този миг. Затова тя не успя да се освободи от мисълта, че нещо заплашва света, Съвършените и Вибриращ Възход. Всъщност и той не беше спокоен, защото през мисълта му също минаваше идеята, че това присъствие, което усети не беше какво да е, а въплътяване на Велик Унищожител, заедно с цяла кохорта други Силни отмъстители. Знаеше, че е безпомощен срещу всеки от тях, но се питаше защо и другите Съвършени не реагираха. Те дори категорично отхвърлиха това мнение, защото според всички вероятноста от намеса на друг Велик Господар след Леонардо, който вече бяха унищожили на човешкия кръстосвач, беше много малка. Затова решиха, че най-вероятно двамата с Анита са се заблудили. Битката вече приключваше и място за тревоги нямаше. Свежи сили от Господарите на Мрака не пристигаха, а светлината се беше увеличила многократно, обвивайки в лъчите си и останалите десетки катранени тела. Пак бяха забравили лукавството на Другата страна и способността на представителите и да се преструват. Подценяваха и тъмната страна у хората.

— Ще има още един взрива — съобщиха Съвършените на Вибриращ Възход към края на стълкновението. Именно и затова дойдохме по-късно, за да използваме енергията и за връщането си. Ще стигне за окончателното възстановяване на равновесието в световете. Кълбото ще бъде захранено и последния му кръг преди Завъртването на Спиралата ще има ш… — Да, хората вече знаят за Него — потвърди и Вибриращ Възход. — Те усетиха силата на мисълта и видяха бъдещето си след 360 години. Ще са подготвени за него. — Дано да не се заблуждаваме и този път. Все пак и предсказанията говорят затова. Ето Нуту вече изстрелва и последната капсула. — Вие вървете — съгласи се Вибриращ Възход. Аз ще дойда след малко. Искам да се сбогувам с хората на лайнера, които разбраха посланието.

— Добре, но побързай, защото знаеш, че тунелът след последния взрив ще се затвори. Ще те чакаме. Изчезнаха бързо и той едва успя види последните от тях, когато вече изчезваха в мъглявината на завихрянето между световете. След това се насочи към Лъчезарни, където още преди известно време почувства, че става нещо нередно. Именно затова Вибриращ Възход остана, макар че той не обичаше разделите. Беше се превързал към тези хора, обичаше ги и затова не можеше да допусне някаква заплаха срещу тях. Знаеше, че бяха изпуснали нещо, че нещо не е наред, че опасността не е отминала, че Анита щеше да излезе права и искаше да провери. Учудваше се на спокойствието на събратята си и затова се върна назад. Свързваше предчувствията си с Господарите на Мрака, въпреки че всички те бяха добре опаковани и отнесен и в неговия свят. Нима бяха пропуснали нещо или някого. Трябваше да си припомни всичко и да възстанови полетата си. Застана тревожно пред лайнера.

45 глава

В същото време на борда на Лъчезарни наистина усилено обсъждаха новия проблем. И тримата там бяха убедени, че Военните ще извършат огромна грешка, ако се опитат да пленят съвършеното същество пред лайнера. Майкъл, Светлина, и най-вече Анита смятаха, че именно от тях зависи да не допуснат тази трета катастрофа за човешкия свят, след като с помощта на Вибриращ възход избягнаха предишните. Те бяха сигурни в истиността на посланието, в правилността на посоката, в добрите намерения на чуждия живот и бяха твърдо решени да въздействат със всички сили върху решението на галактическото правителство, а и не само това… — Трябва да го предупредим за опасността, независимо какво ще ни коства това — настояваше Анита Бел пред Майкъл Фрост. — Ще забавиш и отклониш военните, така че Вибриращ Възход ще има време да си отиде, още повече че той вече чувства опасността и … идва насам. Невероятно е, но е загрижен за нас Майкъл…, а ти не му вярваш… Усещам саможертвата… — Възможно е кръстосвачите да размислят. — Фрост не знаеше какво да предприеме. Не разбираше решението на адмирала, а още по-малко причините затова. — Вероятно след като са обработили данните от двата записа и са видели и участвали в битката военните са наясно, че нещата са много по-сериозни, отколкото се считаше в началото — недоумяваше той, убеден, че е длъжен да помогне на Вибриращ Възход, та дори и в ущърб на дълга си пред силите на Охраната.

Анита въобще не се колебаеше. Тя беше категорична:

— Ако им позволим да изстрелят полевия заряд срещу Вибриращ Възход, това ще означава, че ще навлезем в нов конфликт, война, себеунищожение, нова намеса на събратята му. Има нещо неясно в поведението на офицерите. Усещам го още отпреди битката… Може би някой им влияе… — Като преди от Алтея…, Тъмните. Вълната от ужас отново обля пилотът. Той добре знаеше, какво можеше да означаваше това и колко бяха безпомощни… — И те са ги убедиил, че въздействието на Съвършените е хипнотично, дезинтегриращо и вредно за хората, че трябва да ги уловят и изучат…

— Да. Сега Командването действа като в случай на епидемия. Мрачните ще унищожат всичко и всички, а накрая дори себе си. Това са целите, а ние ще бъдем първите жертви. Военните са убедени, че Съвършените са врагът, искат да пленят Вибриращ Възход, да го изследват и разучат, да го изплозват може би като заложник на другата страна. Трябва да предотвратим това. — Влезе един от хуманоидите и Майкъл се обърна, за да вземе поредното съобщение, вероятно от Центъра. Беше изненадан когато го прочете.

— Молба за Приемане на кораба — съобщи той след няколко секунди. — Адресирано е до тебе — подаде го той на Анита. — От този Нуту, отгоре е. Иска връзка и изглежда е изплашен, усеща абсолютно същото… — Нуту, бях забравила за него. Боже мой, значи съм права, защото той също е Манас и не греши — възкликна Анита, когато чу това. Дори неволно погледна към илюминаторите на Лъчезарни, въпреки че там не се виждаше нищо освен светлините на Вибриращ Възход. — Разбира се, че ще осъществим връзка и ще го приемем на борда — потвърди тя на робота. — Всъщност Майкъл, забравила съм да ти кажа, че тове е моят Нуту от Детският град. Разпознах го непосредствено преди битката, когато се оказа, че тъкмо той е онзи благодетелен Манас, които ни помогна в началото, намиращ се едновременно и тук, и над модела на Вселената. — Джуджето от Детския град, от Снежанка. — Фрост беше изумен. — Да това е той и сега, както разбираш ни моли за помощ. Усещам мисълта му. Знае за новите планове на Военните и затова търси спасение при нас. — И какво точно искат от него. — попита още по-озадачен Фрост. Засега той знаеше за намеренията на Главното Командване към Вибриращ Възход, но не се досещаше какво можеха да получат от Нуту. Все още не можеше да повярва в способностите и намесата на джуджето.

Всъщност той вече беше на монитора за връзка с Лъчезарни и всеки момент щеше да се появи върху видеозора, за да уточни молбата и разясненията си.

— Значи има защо да се страхуваш, въпреки че ти спаси Вселената, ти и твоите приятели — питаше го Анита, опитвайки се да разбере цялата ситуация. Чувствата и бяха все по-тревожни. Отговорът на джуджето я обезпокои още повече. — Свързано е с чуждия произход пред вас, но ще ти обясня, след като дойда на борда — наливаше масло в огъня Нуту. Той също мислеше за Вибиращ Възход, за бъдещето и знаеше много неща. Щеше да им бъде полезен.

Анита кимаше все по-сериозно с глава, обсебена напълно от мисълта за прехвърлянето.

— Ще проектираш въпрос за него ли. — попита Светлина, предугадила намеренията на сестра си.

— Да, бях забравила за тази възможност — отговори и Анита. — Щях да го направя по-рано, но нещата се объркаха. А колкото и да е странно, това наистина е той. Намира се на Земята и в същото време е тук, над нас, заплашен и от Космоса, и от военните. — Ето вижте готовата картина — продължаваше проф. Бел. — Всички данни потвърждават, че това е същият Нуту, за когото ви говорих и който наистина е свързан със съществото пред нас. Долавя се и опасността поради неща, които не са съвсем ясни за нас, но имат връзка с миналото на човечеството. Появиха се и изчезнаха храмовете на Слънцето в Карнак, под който е моделът на Вселената… — Да, той явно знае много за Спиралата, той и неговият учител — Меслин, когото военните вече са пленили — разчиташе данните Светлина. — Затова Нуту иска защита. Ще го използват, както искат да използват и Вибриращ Възход, в полза на Тъмните. Ето, не са могли да хванат жрицата, която е успяла да затвори в последния момент кристалната сфера над долината и да обезвреди със собственото си мисловно поле унищожителния Манас — археолог, проникнал заедно с Военните в долината на Проникновението. След това е изчезнала. — Да, Лития е свършила невъзможното — потвърди Анита. — Спасила е Земята и Вселената, защото както виждате, тя е била Съвършена. Дълго време е наблюдавала и хората, и Кълбото. Била е пазителка на модела в магмата и след като той е изчерпил предназначението си, тя си е отишла заедно с другите, след битката… Това е сънят за браминът. Пазителката на огъня в недрата на Земята още от началото на сътворението.

— Но е пленен Магът — каза Майкъл, който също напрегнато следеше образите. — От неговите архиви са взели данните за Нуту, за странния му произход и за способностите му на Манас. Той наистина е в опасност, още повече че отпреди е свързан с нивата под Вселената, затова е джудже и може действително много. Ще го приемем веднага — отсече пилотът, разгледал вече цялата информация. — Защото изглежда сте прави и военните замислят нещо много нечисто. В картините полетата им са тъмни и хаотични. Не мислят доброто нито на нас, нито на Лъчезарни. Решили са да ни пленят. Фрост се обърна към хуманоидите и препотвърди заповедите на Анита за изпращането на малък прехващач, който щеше да поеме Нуту и да го насочи към Лъчезарни. Заповяда да бъде приготвена долната палуба за Приемане, като за всеки случай се изолират всички останали сектори на лайнера. — Дай ми свръзка с кораба на адмирала — нареди пилотът на Рема до него. — Трябва да разберем повече за намеренията им. — Беше решил да изясни окончателно позицията си пред Командването след като разбра от образите на Анита, че искат да завладеят Лъчезарни.

46 глава

Вибриращ Възход бързаше да изпълни последната си задача и да провери какво предизвикваше у него тази тревога за Лъчезарни. Беше се свързал отново със своя свят и разбра, че там вече всички го очакваха с нетърпение, безкрано доволни след завръщането на войните. Последните данни бяха, че съхранената енергия на Кълбото е върнала живота в неговото Завъртване, като е възстановила равновесието и е намалила загубите и опасностите. Нещо повече, проникващата оттук сила, органично свързана с първична им същност, беше отприщила много забравени или неизползвани още сили в неговия свят. Беше научил, че сега връзката с горните нива е по-крепка и по-осезаема отвсякога. Очакваха пряк контакт с Великите Творци, защото беше се върнало първичното усещане за цялост и единство. И сега то беше на едно по-високо ниво, присъщо на новите поколения и клонове. Затова Вибриращ Възход с още повече радост и надежда очакваше прехвърлянето. Искаше да бъде свидетел на промените. Същевременно тревогата му оставаше. Около него без явна причина се струпваше черно напрежение, той се чудеше дали това не беше свързано с новопоявилите си лайнери от Кълбото или пък отново с Господарите на Мрака. Смътно долавяше със свръхчувствителните си органи опасност и заплаха, но не можеше да си ги обясни, защото те странно му убягваха. Затова беше решил да остане. Знаеше, че посланията са разбрани и то не само от Анита Бел, но от цялата система на Кълбото. Усещаше го с цялата си същност; потвърждаваха го и данните в Родината му. Там бяха почувствали Разбирането и Промяната. Бяха сигурни, че човекът вече не е същият, че Завъртването на Спиралите няма да го завари неподготвен както преди. Въпреки това обаче оттук се носеше силно напрежение и болка, както от Огледалния свят. А Тъмни нямаше, бяха останали само хора. Трябваше да разбере къде се крие опасността и то преди да изчерпи енергията си. Вибриращ Възход беше започнал да се страхува да не занесе някаква угроза в своя свят, а оттам и в Горните предели. Затова трябваше да се свърже с Анита Бел и да си изясни нещата. Тя вече твърде добре боравяше с енергията на съзиданието и диалогът помежду им беше лесно осъществим. Затова сега мисълта му полетя с радост към нея. Трябваше му отговор на тревожните въпроси и тя сигурно можеше да му го даде.

Всъщност на Лъчезарни в момента хората изследваха нещо в околното пространство — онзи благотворен, ярък Манас, който носеше първичната сила. Бяха се свързали с него и той се намираше при тях, съвсем добронамерен и благ. Но откъде идваше захлахата, питаше се непрекъснато Съвършеният. Тя съществуваше и се усещаше все по-ясно, хората в кораба бяха необичайно напрегнати и тревожни, изправени пред някаква дилема. Трябваше да се намеси в мисловните им образи, да разбере и насочи мислите им към себе си и да проучи проблема. Енергията му беше предостатъчно. Съсредоточи се и започна да изследва съзнанието и мислите на Анита Бел.

Веднага разбра, че конфронтацията е вътре в Кълбото, между отделните личности в него, толкова специфични и отличителни един от друг че трудно се възприемаха като едно Цяло.

Напрегнат разговор се водеше между командира на Лъчезарни и адмиралския лайнер. Това не предвещаваше нищо хубаво, защото адмиралът беше ядосан. Нещо тъмно засенчваше мислите му, но Вибриращ Възход не разбраше какво.

— Поради противоречивите данни на компютърните системи приехме — казваше той на Фрост — че Манасът, който Вие току-що взехте на Лъчезарни, е част от нечовешкия произход в света. Той е източникът на необикновеното лъчение от Земята, същевременно е човекът, потънал преди време заедно с модела на Вселената под Карнак. Много е важен за силите на Охраната и затова вече изпратихме една от нашите свръзки да го прибере. — Не сме сигурни, че ще искате да го приемете адмирале — не се съгласяваше Фрост. — Мисля, че първо бихте искали да го изслушате, а после да решите. Всеки момент ще дойде тук, защото сега още разговаря с Анита, с която се оказаха стари познати… — Не, това не е необходимо. Знаем всичко за тази връзка, осведомени сме за миналото му и отношенията му още от дете с други светове. Допускаме, пък и неговият учител в Тива потвърди, че не пренадлежи изцяло на човешкия род. Знаем за мисията му. Всичко потвърждава вашите данни и достоверността на посланието, но както Нуту, така и Съществото пред лайнера ви, капитане, са жизнено необходими на човечеството, за да се разработят методите за развитие на човешкия мозък. Освен това трябва да открием отново ключа към модела на света, за което ни е необходимо и вашето сътрудничество. Затова след завършване на задачата ще вземем и Анита Фалкон Бел при нас. Между другото прихващачът е вече пред люковете на Лъчезарни, капитане. Съдействайте ни…

Майкъл с мъка преглътна последните думи и като се направи, че не ги е чул, се съгласи дипломатично със заповедта. Той много добре разбираше, че това не бяха мисли на Адмиралтейството. Целта беше много по-висока — Вибриращ Възход, Съвършените и Вселената. Трябваше да защити първо тях. Ноне знаеше как.

— Виждам, че и Анита е вече при вас, а с нея и Нуту — каза адмиралът. — Да, току-що влязоха, роботите ги уведомиха за разговора и намеренията ви и вече можете лично да преговаряте и с тях. Мисля, че Анита иска да ви съобщи нещо много важно — заяви пилотът. Беше отчаян, а последните думи спонтанно се изплъзнаха от устата му. Той не знаеше нищо ново… Оказа се обаче неволно прав, разговорът с Нуту наистина беше дал резултат. Анита атакува директно…и всички усетиха силата и, защото тя знаеше много. — Адмирале, това което искате от мен е невъзможно и няма да стане — тонът и беше безкомпромисен. — Ние, включително разума пред Лъчезарни знаем истинските ви намерения и поради това само след секунди той ще напусне тунела, дори ако трябва да се бием за това. — Майкъл се учуди на агресивността и. Тя искаше да предизвика адмирала, излъчваше сила…

И наистина постигна това. Адмиралът стана още по-категоричен и неотстъпчив, раздразнението му се повиши, а мислите му се объркаха. — Какво значи да си тръгне. — попита ядосано той. — Не може да си отиде, защото преди това ще трябва да премине през полето създадено от нашите кораби, а той не е в състояние да унищожи ничий живот. Ще остане и ще се подчини на нас. Всички усетиха раздвоението и в този миг почувстваха Тъмния. Само за секунда, но и тя беше достатъчно на Вибриращ Възход и Анита добре знаеше това. Вибриращ Взъход вече бе ше предупреден, а отсрещната страна беше бясна, разбрала, че е подценила хората. Връзката се прекъсна. Беше сигнал за война…

Анита, едва изчакала угасването на обемния образ, се хвърли тревожно към Фрост. От агресивността и не беше останала и следа, страхът и беше съвсем нов. — Майкъл трябва да направим нещо, те ще се опитат да го заловят — задъхваше се тя, — въпреки че той вече знае…

— Знае какво. — Майкъл нищо не разбираше, макар и да предусещаше неприятните новини. Наостри уши.

— Онова, от което най-много се страхувахме. То се оказа истина. Малко преди края на битката Нуту забелязал точно като мен и Вибриращ Възход, че един странен Унищожител се е промъкнал след атака на Съвършените от един кръстсвач към адмиралтейския кораб, като ги е заблудил. А там е нямало Благодетелни Манаси и никой не го е усетил. Миг след това и лъчението му е спряло. Нуту предполага, че е останал и се е прикрил там, манипулирайки адмирала, офицерите, а може би и свръзката им с Центъра, да не кажа всички военни на Алтея. В това време и други, по-малки унищожители са проникнали на някои други кръстосвачи. Ние, всъщност тогава ходихме натези кораби, но не открихме нищо… — Искаш да кажеш, че затова постъпват така. — възкликна Майкъл. — Няколко от онези ужасни катранено-черни същества са на военните кръстосвачи.

— Да, току-що го научих. Въздействието не е външен източник, а идва отвътре. Нуту беше толкова ужасен от това, че е криел досега мислите си, за да не го прихванат. Каза ми го едва тук на борда. Сподели и, че това не е обикновен Унищожител. — А какъв. — Фрост недоумяваше.

И той не знае точно, но е сигурен че е с по-висок ранг от станалите. Те не са в състояние да се прикриват толкова добре. Нямат такава мощ. Той се е грижил и за другите.

— И какво ще правим. Съвършеният се готви да си отиде. Кой ще и защити сега от господарите на Мрака. Те ще проникнат във Вселената, ще отгледат нови Унищожителни, ще погубят благодетелните Манас и ще ни окупират отвътре. Ще загинем преди Завъртването…

— Вече са започнали. Сигурна съм, че дори самият адмирал е под негово въздействие, а чрез него и Генералният щаб и Правителството. Те се оказаха толкова хитри и коварни.

— Кажи му, веднага кажи на Вибриращ Възход, нали общувате в картини — извика Майкъл. Беше отчаян.

— Вече го направих, капитане1, но няма време. Те също знаят, че са разкрити и ще атакуват всеки момент. Енергията се изчерпва, петата капсула е отдавна изстрелянаи само след минути тунелът ще представлява само вихри антиматерия, в която всичко ще се разпада за миг. Виж, приближават се. Знаят че нямат време.

— С чудовищата на борда — тропна ядосано по пулта Майкъл. — Не, ще се бием, дори енергията ни да свърши — беше категоричен той, убеден, че това е единственият начин да погубят създанията на Мрака. Само да знаеше на кои кораби е опасността. — Не, така няма да стане. — намеси се в същия миг Анита, сякаш разчела мислите му. Пред нея беше вече картината на свръзката с Вибриращ Възход и в изображението ясно се виждаше, че той знае цялата истина. Беше ужасна, защото и Съвършеният не можеше да открие на кои кръстосвачи бяха Унищожителите, а само усещаше най-общо присъствието им. Беше разбрал и, че един от тях наистина не е обикновен Поглъщащ, а Огледален Велик, промъкнал се незабелязано сред шума на битката. Той щеше да се материализира във Вселената и да я подчини на мисълта си, прикривайки останалите. След това щеше да призове отново силите на Мрака. Беше станало най-лошото. Дори може би беше онзи същият Велик — Леонардо, който веднъж вече се беше изправял срещу тях. Беше симулирал унищожението си. — Вибриращ Възход не му е равен. Той не може да се справи с него — проплака Светлина. Тя също го беше познала. — Великият Тъмен ще спомогне за пленяването на Съвършения. Той трябва да си отиде, да поиска помощ, сам няма да оцелее. Не, не трябва да се бием — настояваше тя, — а да му помогнем да избяга. Това е единственият ни шанс. А и Военните ще очакват конфликт, а не бягство…

— Така е — съгласи се Майкъл, — Светлина е права. Трябва да му помогнем. Предполагам, че ще използват затваряне в силово поле.

— Да, ще го пленят, а това ще разстрои и неговия свят — допълни Анита. Разговаряше с Вибриращ Възход — Ето той казва, че само помощ от другаде може да ни спаси. Сам е наистина безпомощен. Ще се опита да се свърже със сестра си, защото неговите събратя всеки момент ще му пратят сигнал за прехвърляне. Счита, че само те могат да ни подкрепят. — Да, да опита, а аз ще пренасоча мощността на Лъчезарни по-посока на света на Съвършените. Така мога да неутрализирам част от силовото поле и ще образувам нов тунел, позволяващ му да се изтегли. Унищожителят няма да посмее да се намеси открито, защото ще го усетят Благодетелните, макар и отслабени. Той почти ги е елиминирал, но все пак ако смъкне прикритието си по-рано военните могат да разберат измамата. Все още няма да рискува. — Ще Ви свържа тогава — съгласи се Анита, беше готова на всичко. — Не трябва да изпускаме момента.

— Може да получим и помощ от другаде — намеси се Нуту, странно обнадежден. Той изведнъж беше уловил във въздуха нещо познато и близко. Дори се усмихна. А Майкъл и Анита не разбираха нищо. Положението беше така отчайващо, а той излъчваше светлина. Те просто не знаеха, че това беше онова същото сияние, което вече на два пъти му беше спасявало живата. Сега се беше появило пак и по-силно отвсякога.

В този миг почувстваха и атаката на кръстосвачите. Забравиха за Нуту. — Много бързат, енергията явно наистина се изчерпва — притесни се Фрост — Вече спускат щита около корабите и сега ще образуват силовото поле. Постепенно ще стегнат капана, а после ще придвижат Вибриращ Възход до границите на Вселената и ще го прехвърлят на Земята, където може да съществува, заради лъчението на модела. — Ето, Съвършеният не може да се отскубне. Те го затварят. Силовото поле действа, той е в мрежата. — Фрост започна включва нето на преобразователите на кораба. Дано успееше да помогне. — Започваме Майкъл, трябва да сме готови — реагира в същия миг Анита. — Той вече не разбира добре какво точно става — извика тя. — Объркан е, прекъсна се връзката с неговия свят, която току-що беше получил и която му даваше някакви надежди. Трябва да се настроим на неговите вибрации. Дайте заповед на роботите да пробият полето. Вибриращ Възход наистина не разбираше добре какво става. След връзката си с Анита той беше наясно, че хората, обсебени от мрачната страна искаха от него да остане в техните граници. Затова се приготви за заминаване, трябваше да потърси спешно помощта на Съвършените. Унищожителите бяха в Кълбото. Обаче не успя. Поне така мислеше.

Тъкмо щеше да получи сигнал за прехвърляне, когато изведнъж се появи това поле, а след него и пленяването. Чувстваше се смазан. Загуби вибрациите от своя свят, дори не помнеше дали успя да предупреди Излъчваща Светлина за Унищожителя… Тя настина го усети и понечи да отговори, но той не можа да я чуе. Не можеше да улавя сигналите от своя свят, само смътно разбра, че са обнадеждаващи. Изведнъж изгуби ориентация, връзките му се разконцентрираха, сетивата загубиха остротата си. Хармонията изчезна. Около Вибриращ Възход се появиха стени, през които той не можеше да премине. Никога не се беше чувствал така и не можеше да разбере какво става. Знаеше само, че този плен произтича от Кълбото, обсебено от Великия Огледален, а също така, че това се усеща в света на Съвършените. Дано да могат да направят нещо. Всичко беше необяснимо, защото от Лъчезарни също долигаха нови свежи сигнали.

Вибриращ Възход реши да не губи надежда. Беше останало едно единствено звено, което му припомняше реалността и му даваше възможност да се ориентира донякъде. Имаше връзка с Анита Бел, която безпогрешно улавяше състоянието му. Съвършеният докрай можеше да проникне в мислите и и знаеше, че тя искаше на всяка цена да му помогне. Мислеше само за това. Не го изоставяше, не се отделяше от съзнанието му, предаваше му ориентири и спокойствие, постепенно ставаше едно с него. Вибрираха и чувстваха в единство, видяха заедно собствения му свят, към който той така се стремеше, моделираха и оформяха общо желанията си, съвместно ги осъществяваха и ползваха. Мислите на Анита постепенно съвсем заприличаха на неговите, започнаха да се материализират по същия начин и вече свободно преминаваха през пространството, достигайки до неговото Завъртване. Съвършените можеха да му изпратят сигнал, щеше да го почувства чрез нея, чрез Анита Бел. Изпита надеждата. Този път беше истинска. Около жената светеше нещо ново. Беше се превърнала в Манас, но и в още нещо, нещо много по-голямо. Беше като него. Първата Съвършенна сред хората.

Почувства и пробива, беше материален. Кутията, в която се намираше Вибриращ Възход се разкъса и нещо тежко и отвратително проникна в пространството до него, като му отвори пътя. Беше свободен. Почувства канала, завихрянето, светлините на родния свят. Отиваше си… Беше у дома.

Но не беше сам. Те, Анита, Майкъл, Светлина, Нуту и Стоун, бяха с него. Проникнати от неговите чувства, мисли и вибрации, вече част от самия него, част от едно по-висшо и по-просторно ниво, принадлежащи едновременно на двата свята, те бяха тук, свързали и обединили мислите и усещанията си в едно.

Тогава разбра истината. Показа му я Излъчваща Светлина, която беше вече щастлива до тях. Всъщност, беше се появил Велик Творец. Творец на Живота. Тя се беше свързала с него, с онзи, който преди време беше показал единствения път на Кълбото напред чрез Любовта към другите и който никога оттогава не се беше отделял от хората, готов да им помогне в най-съдбовния момент. Когато беше получила сигнала от брат си, почувствала невероятната, смазваща сила на Великия Унищожител, Излъчваща Светлина беше поискала помощ, твърдо решена да осъществи връзката си с Висините докрай, готова дори да се разтвори в тунелите над тях, за да потърси Великите Творци на Живота. И тогава, с напора на последната и надежда и отчаяние, Той се беше появил, там от самото Кълбото, от дълбините на Вселената, чрез съзнанието на самите хора, със светлина по-ярка и от най-прекрасното лъчение и със сила по-могъща от всяка друга в света. Беше облял в миг пространството с любовта и саможертвата си, обгърнал нежно Кълбото, съсредоточил се дори към Господаря на Мрака с доброта. Със силата си да твори, той беше поставил всяко нещо на местото му, изравнявайки до съвършенство противоположните енергии. Сблъсъкът е бил страшен. Черното и светлото, хоасът и светлината, обвити в една неразделна нишка от могъщество, бяха обгърнали световете и бяха навлезли като вихър в човешката Вселена, вдъхвайки и съвършен синхрон. Тогава благодетелността на Съвършените се беше върнала в невероятния им, прекрасен свят, а хората, с техния интелект се бяха прибрали в границите на Кълбото. Властта на Огледалните над Първата Спирала беше прекратена. Напълно уравновесена от равната и противоположна по посока сила на Великият Творец. Хората се бяха освободили, съзнанието им също, а посланието за бъдещето им беше ясно. Същевременно битката във Висините продължаваше и нямаше да свърши скоро, разпростряла се и на другите нива, недосегаеми за Съвършени и за Манаси. Но тя зависеше и от бъдещия избор на хората преди Завъртването на Обединените Спирали. Но не беше вече така страшно. Човекът знаешеа за двете сили — истинската и обратното и отражение; беше разбрал, че пред него стоеше сводобният му избор да тръгне по пътя си нагоре по една от тях, или към лъчезарното творчество на Светлината или към грубата и отблъскваща сила на мастиления Мрак, недокоснат още от живототворящите лъчи на любовта.

* * *

— Сър, Лъчезарни неочаквано щурмува полето. То е пробито. Сияйното съществото се измъква. Енергията го увлича, прилича на телепортация. Сър, тунелът се осветява от нещо Могъщо, сър… Съвършеният изчезна, изчезна и лайнерът… Сър, тунелът и космосът са празни… Сър, ние сме във Вселената… Мисията изпълнена, всичко по плана, връзка на всички нива…, всички лайнери по местата си… — Слава богу. Вибриращ Възход се върна в света си. Съобщете в Алтея, че мисията по завръщането му е повече от успешна. Ние успяхме. Корабите са спасени, тунелът между световете е затворен, а ние поемаме курс към Земята, защото там е нашето бъдеще. — Адмирал Бейт изглеждаше доволен, убеден наистина в светлото утре на човека. Остана му кой знае защо само далечно чувство за нещо неясно и тревожно, което го беше обзело миг по-рано. Чудеше се защо не помни последните часове от връзките си с другите. Не разбираше и защо хуманоидите бяха разконцентрирани и доста объркани. Нищо не бяха отчели и бордовите записи. Беше странно… Но той не намираше повече поводи за тревоги. Всичко беше чудесно. Отдаде страностите на скока към Вселената и по всяка вероятност на енергията от света над тях. Пък и мисълта му вече беше съвсем ясна и точна. Съжаляваше само за едно. Лъчезарни го нямаше, защото в един миг корабът и екипажът му кой знае защо се иззагубиха заедно с блестящото същество от доброта в ярките потоци от нова, непостижима светлина.

Все пак адмиралът се надяваше някой ден те да се върнат… Та нали Съвършените бяха толкова жертвоготовни и любящи.

ДВОЙНАТА СПИРАЛА

Първата Спирала на живота, Огледалната Спирала, раждащ се с Любов и разпръстащ проникната от поглъщащата светлина, всичко тъмнина.

Велики нива на творците н Могъщи нива на Господарит живота, на мрака

Съвършени нива на подпомагащите Нива на Ползващите се от и грижещите се за живота, енергията на долните нива

Висша степен на вибрации, бързопроменящи се извисяващи почти отвесно нива без край.

* * *

Ниво на осъзнаващите живота. Нива на осъзнаващи властта

Хората на личността.

Нива на проникнатите с вълнения Нива на хаоса от чувства, неосъзнаващи света, недаващи покой.

ускорена степен на вибрации, средни нива

* * *

Нива на развиващите се животи. Нива на стихийно възникващи енергии, изместващи останалите чрез надмощия.

Нива на формиращите се животи. Нива на грозотата.

Бавна степен на вибрации и бавно развитие. Широки, разляти нива.

* * *

Нива на зараждащите се животи. Нива на случайността, пораждана от грешка.

Нива на откритите животи. Нива на сблъсък на енергии,

Обграждане с енергията на които видоизменят зрънцата

Любовта. Съвършенство.

твърдост и студенина, трудно забележими движения, безкрайна дълбочина. Хаос, където плуват зрънцата Съвършенство в пълно несъзнание.

Информация за текста

© 1997 Силвия Дончева

Източник: [[http://sf.bgway.com|Библиотеката на Александър Минковски]]

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/809]

Последна редакция: 2007-05-13 10:11:42

Content

Силвия Дончева
360 градуса преди края

1 глава

2 глава

3 глава

4 глава

5 глава

6 глава

7 глава

8 глава

9 глава

10 глава

11 глава

12 глава

13 глава

14 глава

15 глава

16 глава

17 глава

18 глава

19 глава

20 глава

21 глава

22 глава

23 глава

24 глава

25 глава

26 глава

27 глава

28 глава

29 глава

30 глава

31 глава

32 глава

33 глава

34 глава

35 глава

36 глава

37 глава

38 глава

39 глава

40 глава

41 глава

42 глава

43 глава

44 глава

45 глава

46 глава

Информация за текста