Роалд Дал

Пчелно млечице

— Ужасно се притеснявам, Албърт, направо ще умра от притеснение — каза мисис Тайлър.

Тя не сваляше очи от пеленачето, което лежеше абсолютно неподвижно върху лявата й ръка.

— Сигурна съм, че нещо не е наред.

Кожата върху бебешкото личице беше перлено-прозрачна и силно опъната върху костиците.

— Опитай отново — посъветва я Албърт Тайлър.

— Няма никакъв смисъл.

— Трябва постоянно да опитваш, Мейбъл — настоя той.

Тя извади шишето от тенджерката с гореща вода и изтръска няколко капки мляко върху вътрешната страна на китката си, за да изпробва температурата.

— Хайде, — прошепна. — Хайде, миличко. Събуди се и хапни още мъничко.

Върху масичката до нея светеше малка нощна лампа, която я обгръщаше с меко жълто сияние.

— Моля ти се. Още съвсем, съвсем мъничко.

Съпругът й я наблюдаваше над списанието, което четеше. Тя беше полумъртва от изтощение, това бе повече от ясно, а бледото й овално лице, обикновено толкова сериозно и спокойно, бе придобило някакъв стреснат и отчаян вид. Но дори и сега, навела глава и вторачила поглед в детето, тя беше странно красива.

— Виждаш ли — прошепна жена му. — Няма смисъл. Изобщо не го иска.

Тя вдигна шишето срещу светлината и присви очи срещу скалата за грамажа.

— Трийсетина грама. Само толкова е изпила. Не, няма дори и толкова. Само двайсет. Това не е достатъчно, за да оцелее, Албърт, наистина не е. Ще се побъркам от тревога.

— Знам — каза той.

— Толкова ми се иска да разберат какво й е.

— Нищо й няма, Мейбъл. Всичко е въпрос на време.

— Разбира се, че й има.

— Доктор Робинсън каза, че няма.

— Виж — решително заяви тя и се изправи. — Не можеш да ме убедиш, че е естествено едно шестседмично бебе да тежи по-малко, по-малко с цяло кило, отколкото когато се е родило! Ами погледни й крачетата! Само кожа и кости!

Дребното пеленаче лежеше върху ръката й отпуснато, без да помръдва.

— Доктор Робинсън каза, че трябва да престанеш да се тревожиш, Мейбъл. Другият, каза същото.

— Ха! — извика тя. — Не е ли прекрасно! Трябва да престана да се тревожа!

— Стига, Мейбъл.

— А какво трябва да правя? Да го възприемам като някаква шега?

— Не е казал такова нещо.

— Мразя лекарите! Ненавиждам ги всичките! — проплака тя, обърна му гръб и бързо излезе от стаята, понесла бебето нагоре по стълбите.

Албърт Тайлър остана на мястото си и не я спря.

След малко я чу да крачи в спалнята точно над главата му, бързи, нервни стъпки — троп, троп, троп, върху линолеума отгоре. Скоро стъпките щяха да спрат и той трябваше да стане и да се качи при нея, да влезе в спалнята и да я завари как седи край люлката, както обикновено, гледа детето, тихо плаче и отказва да се помръдне.

— Тя умира от глад, Албърт — щеше да каже.

— Разбира се, че не умира.

— Напротив, сигурна съм. И Албърт?

— Да?

— Убедена съм, че и ти го знаеш, но не искаш да си го признаеш. Не е ли вярно?

Сега всяка вечер се повтаряше все едно и също.

Миналата седмица бяха завели детето в болницата, лекарят го беше прегледал много внимателно и им бе казал, че всичко е наред.

— Това дете дойде след девет години безплодие, докторе — бе заявила Мейбъл, — и мисля, че ако нещо се случи с него, аз няма да го преживея.

Това беше преди шест дни, а оттогава детето беше отслабнало с още сто и петдесет грама.

Но тревогите на никого нямаше да помогнат, мислеше си Албърт Тайлър. За тези неща човек просто трябваше да вярва на лекарите. Отново взе списанието, което лежеше на коленете му и разсеяно плъзна поглед по съдържанието, за да види какво ново му предлагаха тази седмица:

Сред пчелите през май

Рецепти с мед

Пчеларство и фармацевтика

Как да контролираме ноземата

Най-новото за пчелното млечице

Тази седмица в пчелина

Лечебната сила на клея

Регургитации

Годишен банкет на английските пчелари

Други вести

През целия си живот Албърт бе изпитвал необикновен интерес към всичко свързано с пчелите. Дори като съвсем мъничък, той ги хващаше с голи ръце и тичаше вкъщи да ги покаже на майка си. Понякога ги поставяше върху лицето си и ги оставяше да пъплят по бузите и шията му, и най-удивителното в цялата история беше, че те нито веднъж не го ужилиха. Дори напротив. На пчелите сякаш им беше приятно да бъдат с него. Те отказваха да си отидат сами и за да се отърве от тях, трябваше лекичко да ги избутва с пръсти. Но дори тогава, те често се връщаха и се настаняваха отново върху ръка, крак, коляно, навсякъде, където кожата беше открита.

Баща му, който беше зидар, казваше, че от момчето сигурно се излъчва някаква дяволска миризма, нещо пагубно, което се просмуква през порите на кожата му, и че нищо добро не може да се очаква от човек, който така хипнотизира насекомите. Майка му обаче твърдеше, че това е дар, даден му от Бога и стигна дори дотам, че започна да го сравнява със Св. Франциск и птичките.

Когато поотрасна, страстта му по пчелите се превърна в мания и още дванайсетгодишен, вече се беше сдобил с първия си кошер. На следващото лято улови и първия си рояк. Две години по-късно, вече на четиринайсет, притежаваше цели пет кошера, подредени в стройна редичка до оградата в задното дворче на бащината му къща. И не само получаваше мед. Той дори извършваше изключително сложната и прецизна операция по отглеждането на собствени царици — присаждаше ларви в изкуствени килийки и всичко останало.

Артър никога не опушваше пчелите, когато му се налагаше да отвори кошера. И никога не слагаше ръкавици и предпазна мрежа на главата. Очевидно между пчелите и това момче имаше някакво необяснимо привличане и постепенно в селото, из кръчмите и магазините, хората започнаха да говорят за него с уважение, да идват в къщата му и купуват от меда му.

Когато стана на осемнайсет, той взе под аренда един акър ливада край голяма черешова градина на около миля от селото, където положи началото на собствения си бизнес. Сега, единайсет години по-късно, все още беше на същото място, но вече имаше шест акра вместо един, двеста и четиридесет първокласни кошера и къщичка, която беше построил почти изцяло с двете си ръце. Беше се оженил на двайсет и като изключим, че бяха минали девет години, преди да се роди детето, бракът му също беше много успешен. В действителност, животът на Албърт се беше развивал прекрасно, докато не се беше появило това странно момиченце и не ги беше поболяло от страх като отказваше да се храни и слабееше всеки ден.

Той вдигна поглед от списанието и се замисли за дъщеричката си.

Тази вечер, например, когато започнаха да я хранят и тя отвори очи, той се взря в тях и видя нещо, което го изплаши до смърт — мътен, празен взор, сякаш очите нямаха нищо общо с мозъка и свободно лежаха на местата си като две сиви топченца.

„Дали тези лекари наистина си разбираха от работата?“

Той се пресегна за пепелника и започна да чисти лулата си с кибритена клечка.

Все пак винаги можеха да я заведат и в друга болница, някъде в Оксфорд, например. Трябваше да го каже на Мейбъл, когато се качи горе.

Все още я чуваше как се движи из стаята, но сигурно си беше свалила обувките и беше обула пантофи, защото стъпките й бяха съвсем тихи.

Той отново насочи вниманието си към списанието и продължи да чете. Дочете статията „Как да контролираме ноземата“, после обърна страницата и подхвана следващата: „Най-новото за пчелното млечице“, макар много да се съмняваше, че изобщо съществува нещо, което не знаеше по въпроса.

Какво е това чудно вещество, наречено „пчелно млечице“?

Албърт взе кутията с тютюн от масата до себе си и започна да пълни лулата си, като не преставаше да чете:

Пчелното млечице е жлезиста секреция, произвеждана от пчелите-детегледачки, с която те хранят ларвите веднага след излюпването им от яйцата. Фарингеалните жлези на пчелите произвеждат веществото почти по същия начин, както млечните жлези у гръбначните произвеждат мляко. Този факт буди огромен интерес сред учените, защото досега не е известно нито едно-друго насекомо, при което да се наблюдава този процес.

Все познати неща, помисли си той, но поради липса на нещо по-интересно, продължи да чете:

Пчелното млечице се дава в концентриран вид на всички пчелни ларви през първите три дни след излюпването им. След това обаче, за онези, които са определени да бъдат търтеи или работници, тази безценна храна силно се разрежда с мед и цветен прашец. От друга страна, на ларвите, определени да бъдат царици, през целия период се дава концентрирано пчелно млечице.

Горе в стаята над него вече не се чуваха никакви стъпки. Къщата потъна в тишина. Той запали клечка кибрит и я поднесе към лулата си.

Пчелното млечице очевидно е продукт с невероятна хранителна мощ, защото само с него пчелната ларва увеличава теглото си хиляда и петстотин пъти за пет дни.

Сигурно е горе-долу толкова, помисли си той, макар че никога досега не му беше хрумвало да възприема растежа на ларвата и като увеличаващо се тегло.

Това е все едно бебе с тегло три килограма и седемстотин и петдесет грама да достигне тегло пет тона за същия период от време.

Албърт Тайлър спря и прочете изречението още веднъж.

Прочете го трети път:

Това е все едно бебе с тегло три килограма и седемстотин и петдесет грама…

— Мейбъл — извика той и скочи от стола. — Мейбъл! Ела тук!

Излезе в антрето, застана в началото на стълбището и продължи да я вика.

Отговор не последва.

Той изтича нагоре и светна лампата на площадката. Вратата на спалнята беше затворена. Албърт я отвори, застана на прага и се взря в тъмната стая.

— Мейбъл — каза. — Слез долу за малко, ако обичаш. Хрумна ми една идея. За детето е.

Лампата от площадката хвърляше слаби отблясъци върху леглото и той най-после я видя, просната по корем, заровила лице във възглавницата и покрила главата си с ръце. Отново плачеше.

— Мейбъл — повтори Албърт, като се приближи до нея и я докосна по рамото. — Моля те, слез долу за малко. Може би е нещо важно.

— Върви си — изхлипа тя. — Остави ме на мира.

— Не искаш ли да чуеш идеята ми?

— О, Албърт, толкова съм изморена. Толкова съм изморена, че вече не знам какво правя. Мисля, че няма да мога да продължа. Няма да мога да издържа.

Настъпи тишина. Албърт Тайлър се обърна, бавно се приближи до люлката на бебето и надникна вътре. Беше твърде тъмно, за да види лицето на детето, но когато се надвеси по-близо, чу дишането му — много слабо и учестено.

— В колко часа е следващото хранене? — попита.

— В два, предполагам.

— А по-следващото?

— В шест сутринта.

— Аз ще се погрижа и за двете — каза той. — Ти си поспи.

Тя не отговори.

— Легни си като хората, Мейбъл, и хубаво се наспи, разбираш ли? И престани да се тревожиш. Аз изцяло ще те заместя през следващите дванайсет часа. Ако продължаваш така, ще получиш нервна криза.

— Да — отвърна тя. — Знам.

— Още в тази секунда изнасям бебето, себе си и будилника в свободната стая, а ти само си легни, отпусни се и забрави за нас. Разбра ли? — И той вече избутваше люлката през вратата.

— О, Албърт — изхлипа тя.

— За нищо не се тревожи. Остави всичко на мен.

— Албърт…

— Да?

— Обичам те, Албърт.

— И аз те обичам, Мейбъл. А сега заспивай.

Албърт Тайлър не видя жена си почти до единайсет на следващата сутрин.

— Боже господи! — извика тя и се втурна надолу по стълбите по нощница и пантофи. — Албърт! Виж само колко е часът! Трябва да съм спала най-малко дванайсет часа! Всичко наред ли е? Какво стана?

Той спокойно седеше в креслото си, пушеше лула и четеше сутрешния вестник. Бебето беше в нещо като преносимо кошче и спеше на пода в краката му.

— Здравей, скъпа — усмихнато каза мъжът й. Тя изтича до столчето и се взря в детето.

— Яла ли е нещо, Албърт? Колко пъти я храни? В десет трябваше пак да яде, знаеше ли?

Албърт Тайлър прилежно сгъна вестника на квадрат и го постави върху масичката.

— Храних я в два сутринта — каза той, — когато изпи петнайсетина грама и нищо повече. Храних я отново в шест и тогава се представи малко по-добре, шейсет грама…

— Шейсет грама! О, Албърт, това е прекрасно!

— А няма и десет минути, откакто сме приключили с последното хранене. Шишето е върху камината.

Останало е съвсем малко на дъното. Изпи деветдесет грама. Какво ще кажеш? — Той гордо се усмихваше насреща й, доволен от постижението си. Жената бързо коленичи и се взря в детето.

— Не мислиш ли, че изглежда по-добре? — развълнувано попита той. — Не ти ли се струва понапълняла в лице?

— Може и да звучи глупаво — отвърна жена му, — но май наистина е така. О, Албърт, ти си съкровище! Как го направи?

— Тя просто е обърнала страницата — каза той. — Това е всичко. Точно както предрече докторът, тя е обърнала страницата.

— Ще се моля на Бога, да си прав, Албърт.

— Разбира се, че съм прав. От днес нататък само я гледай как расте.

Жената гледаше бебето с любещ поглед.

— Ти също изглеждаш много по-добре, Мейбъл.

— Чувствам се прекрасно. Съжалявам за снощи.

— Хайде да се разберем така — предложи той. — За в бъдеще, аз ще отговарям за всички нощни хранения. Ти ще се грижиш за дневните.

Тя го погледна през кошчето с детето и смръщи вежди.

— Не — заяви. — О, не. Няма да ти позволя подобно нещо.

— Но аз не искам да получиш нервна криза, Мейбъл.

— Няма. Особено сега, след като се наспах.

— Много по-добре е ако си разпределяме работата.

— Не, Албърт. Това е мое задължение и аз смятам да го изпълнявам. Снощната история няма да се повтори повече.

И двамата замълчаха. Албърт Тайлър извади лулата от устата си и внимателно я заоглежда.

— Добре — каза. — В такъв случай, аз просто ще те отменям в черната работа. Ще поема стерилизирането на шишето, приготвянето на храната и всичко, което е необходимо. Това все пак мъничко ще ти помогне.

Тя го изгледа внимателно, като се чудеше какво толкова му беше станало изведнъж.

— Виждаш ли, Мейбъл, мислех си…

— Да, скъпи.

— Мислех си, че до снощи, не си бях мръднал пръста да ти помогна за детето.

— Това не е вярно.

— О, да, вярно е. Така че, отсега нататък твърдо съм решил да поема моя дял от работата. Аз ще бъда хумано-смесителят и бутилко-стерилизаторът. Нали така?

— Толкова си мил, скъпи, но наистина не мисля, че е необходимо…

— Хайде! — извика той. — Ще урочасаш късмета! Аз го правих последните три пъти и виж резултата! Кога е следващото хранене? В два часа, нали?

— Да.

— Всичко е приготвено. Всичко е отмерено и разбъркано, така че когато стане време, ти само трябва да отидеш до килера, да вземеш шишето от полицата и да го затоплиш. Все пак, и това е някаква помощ, не мислиш ли?

Жената се изправи, приближи се до него и го целуна по бузата.

— Ти си толкова добър — каза му. — И с всеки изминат ден аз те обичам все повече и повече.

По-късно през деня, когато Албърт беше навън и работеше сред огрените от слънцето кошери, той я чу да го вика откъм къщата.

— Албърт! Албърт, ела тука! — Тичаше тя към него през жълтурчетата.

Той се обърна да я пресрещне, като се чудеше какво ли се е случило.

— О, Албърт! Сети се какво стана!

— Какво?

— Току-що привърших храненето в два часа и тя изпи цялото шише!

— Не!

— До последната капчица! О, Албърт, толкова съм щастлива! Тя ще се оправи! Обърнала е страничката, точно както ти каза! — Мейбъл обви врата му с ръце и го прегърна, а той я потупа по гърба, разсмя се и я обяви за най-прекрасната майчица на света.

— Ще дойдеш ли за следващото хранене да видиш дали ще го направи отново, Албърт?

Той отвърна, че не би го пропуснал за нищо на света, а тя го прегърна отново, обърна се и припна към къщата, като непрекъснато подскачаше в тревата и си пееше.

Естествено, когато наближи храненето в шест часа, в атмосферата се усещаше известно напрежение. Към пет и половина двамата родители вече бяха седнали в дневната и очакваха да дойде часът. Шишето с млякото стоеше в тенджерка с топла вода върху камината. Бебето спеше в преносимото си кошче върху дивана.

В шест без двайсет то се събуди и се разрева с цяло гърло.

— Виждаш ли! — извика мисис Тайлър. — Иска си шишето. Вдигни я бързо, Албърт и ми я подай тук. Но първо ми дай млякото.

Той й подаде шишето, а после положи бебето в скута й. Предпазливо жената докосна устничките му с крайчето на биберона. То го захапа между венците си и лакомо засмука на бързи и едри глътки.

— О, Албърт, не е ли чудесно? — разсмя се Мейбъл.

— Страхотно е, скъпа.

Само след седем-осем минути цялото съдържание на шишето беше потънало в бебешкото гърло.

— Умницата на мама — каза мисис Тайлър. — Отново сто и двайсет грама.

Албърт Тайлър се беше надвесил от стола си и внимателно се взираше в лицето на дъщеря си.

— Знаеш ли какво? — каза той. — Имам чувството, че вече май е понаддала. Ти как мислиш?

Майката погледна детето.

— Не ти ли изглежда по-едра и по-пълна от вчера, Мейбъл?

— Може и да е така, Албърт. Не съм сигурна. Макар че, не е възможно да има някакво реално напълняване за толкова кратък период. Най-важното е, че вече се храни нормално.

— Обърнала е страницата — каза Албърт. — Убеден съм, че вече не трябва да се тревожиш за нея.

— Разбира се, че няма.

— Искаш ли да се кача и да върна кошчето обратно в спалнята, Мейбъл?

— Да, моля те.

Албърт се качи и премести кошчето. Жената го последва с бебето и след като му смени пеленките, нежно го положи в креватчето. После го зави с чаршафче и одеялце.

— Не е ли прекрасна, Албърт? — прошепна тя. — Не е ли това най-красивото бебче, което изобщо някога си виждал?

— Сега я остави да спи, Мейбъл — каза той. — Слез долу и сготви нещичко за вечеря. И двамата го заслужаваме.

Двамата родители се нахраниха и се настаниха във фотьойлите в дневната. Албърт със списанието и лулата, мисис Тайлър с плетката. А това бе картина, напълно различна от снощната. Изведнъж цялото напрежение беше изчезнало. Красивото овално лице на мисис Тайлър сияеше от щастие, бузите й бяха розови, очите й ярко блестяха, а от устата й не слизаше замечтана усмивчица на съвършено блаженство. От време на време тя вдигаше очи от плетивото и с любов поглеждаше мъжа си. Понякога, спираше да трака с куките и няколко секунди седеше неподвижно, вперила поглед в тавана, ослушвайки се за хленч или проплакване отгоре. Но тишината беше пълна.

— Албърт — обади се тя след известно време.

— Да, скъпа?

— Какво искаше да ми кажеш снощи, когато се втурна така в спалнята? Спомена, че си имал идея за детето.

Албърт Тайлър положи списанието на скута си и й отправи продължителен, хитър поглед.

— Така ли съм казал?

— Да. — Тя го зачака да продължи, но той мълчеше.

— Какво ти е толкова смешно? — попита го. — Защо се хилиш така?

— Наистина е смешно.

— Кажи ми го, скъпи.

— Не съм убеден, че трябва — отвърна той. — Може да ме сметнеш за лъжец.

Тя рядко го беше виждала толкова доволен от себе си, затова му се усмихна и продължи да го моли.

— Просто искам да видя физиономията ти, когато ти го кажа, Мейбъл, това е всичко.

— Албърт, за какво става дума?

Той обаче замълча, не желаеше да избързва.

— Ти наистина смяташ, че детето е по-добре, нали така? — попита я.

— Разбира се, че смятам.

— И си съгласна с мен, че изведнъж започна да се храни прекрасно и изглежда сто процента променена?

— Съгласна съм, Албърт, така е.

— Това е добре — каза той и се ухили още по-широко. — Виждаш ли, всъщност, аз го направих.

— Какво си направил?

— Излекувах детето.

— Да, скъпи, сигурна съм, че си ти. — И мисис Тайлър отново подхвана плетката.

— Не ми вярваш, нали?

— Разбира се, че ти вярвам. И признавам, че цялата заслуга е твоя. Абсолютно цялата.

— Как тогава съм го направил?

— Ами — каза тя и замълча, за да помисли. — Предполагам, че просто имаш талант да й приготвяш храната. Откакто ти се зае с тази работа, тя става все по-добре и по-добре.

— Искаш да кажеш, че приготвянето на хуманата е някакъв вид изкуство?

— Очевидно е така. — Тя продължаваше да плете и вътрешно да се усмихва при мисълта колко са смешни мъжете.

— Ще ти кажа една тайна — обади се той. — Ти си абсолютно права. Макар че, забележи, въпросът не се свежда до това как я приготвяш, а какво слагаш вътре. Предполагам, добре го разбираш, нали, Мейбъл?

Мисис Тайлър спря да плете и строго погледна мъжа си.

— Албърт, не ми казвай, че си слагал нещо в млякото на детето.

Той седеше срещу нея и продължаваше да се усмихва.

— Е, слагал ли си, или не си слагал?

— Възможно е — отвърна мъжът й.

— Не вярвам.

Когато се усмихваше, той имаше странния навик да оголва зъбите си, от което лицето му придобиваше малко свиреп вид.

— Албърт — каза тя. — Престани да си играеш игрички с мен.

— Да, скъпа, добре.

— Нали нищо не си слагал в млякото й? Отговори ми честно, Албърт. Това може да е много сериозно при толкова малко бебе.

— Отговорът е да, Мейбъл.

— Албърт Тайлър! Как си могъл?

— Хайде, хайде, не се вълнувай. Ако наистина искаш, ще ти разкажа всичко, но само недей да вдигаш пара.

— Било е бира! — извика тя. — Главата си залагам, че е било бира!

— Не говори глупости, Мейбъл, моля ти се.

— Тогава какво е?

Албърт внимателно остави лулата на масичката до себе си и се облегна назад.

— Кажи ми — попита той, — случайно някога да си ме чувала да споменавам нещо, наречено пчелно млечице?

— Не съм.

— То е вълшебно — заяви той. — Истинско вълшебство. И снощи изведнъж ме осени идеята, че ако сложа малко от него в млякото на детето…

— Как смееш!

— Ама, Мейбъл, ти дори още не знаеш какво е то.

— Не ме интересува какво е! — заяви тя. — Не можеш да слагаш каквото ти скимне в млякото на толкова малко бебе. Трябва да си откачил.

— Но то е абсолютно безвредно, Мейбъл, иначе никога нямаше да го направя. Пчелите го произвеждат.

— Не е далече от ума.

— И е толкова ценно, че на практика никой не може да си позволи лукса да го пие. А когато все пак това стане, то е само по една капчица.

— И, ако смея да попитам, ти колко даде на нашето дете?

— А — възкликна той. — Там е цялата работа и огромната разлика. Според мен, нашето бебе, само с последните четири хранения, вече е погълнало поне петдесет пъти повече пчелно млечице от всеки друг през целия си живот. Какво ще кажеш за това?

— Албърт, престани да се занасяш!

— Кълна ти се — гордо каза той.

Тя седеше на стола втренчила поглед в него, челото й леко сбръчкано, устните леко отворени.

— Ти знаеш ли реално колко струва това нещо, Мейбъл, ако искаш да си го купиш? На едно място в Америка в момента го рекламират за продан и искат по петстотин долара за половинкилограмово бурканче! Петстотин долара! Та то е по-скъпо от златото!

Тя нямаше ни най-малка представа за какво й говори.

— Ще ти го докажа — извика той, скочи и се насочи към библиотеката, където държеше цялата си литература за пчелите. На последната лавица броевете на „Американски пчелен журнал“ бяха прилежно подредени до тези на „Британски пчелен журнал“, „Изкуството на пчеларството“ и други подобни. Той взе последния брой на „Американски пчелен журнал“ и отвори на специализирания сектор с рекламите.

— Ето — обяви гордо. — Точно както ти казах. „Продаваме пчелно млечице — цена на едро — $480 за 0,5 кг.“

Той й подаде списанието, за да се увери лично.

— Сега вярваш ли ми? Това е истински магазин в Ню Йорк, Мейбъл. Така пише.

— Но не пише, че можеш да го добавяш към млякото на едно, на практика, новородено бебе — заяви тя. — Не знам какво ти е станало, Албърт. Наистина, не знам.

— Но й се отразява добре, не е ли така?

— Вече не съм сигурна.

— Не бъди такава глупачка, Мейбъл. Знаеш, че е така.

— Защо тогава другите хора не го правят с техните бебета!

— Уморих се да ти повтарям. Ужасно е скъпо. Практически никой на света не може да си позволи лукса да купува пчелно млечице само за ядене, освен може би един-двама милионери. Купуват го само големите компании, които произвеждат кремове за лице и разни подобни. Използват го като рекламен ефект. Слагат една капчица в цял буркан крем за лице и го продават като топъл хляб за луди пари. Твърдят, че премахва бръчките.

— И премахва ли ги?

— Откъде, за бога, мога да знам, Мейбъл? — каза той и се върна на стола си. — Както и да е, не е там работата. Истината е, че толкова много помогна на нашето бебе само за последните няколко часа, че сме длъжни да продължим да й го даваме. Не ме прекъсвай, Мейбъл! Остави ме да довърша. Аз притежавам двеста и четиридесет кошера и ако отделя, да речем, стотина, които да произвеждат само пчелно млечице, ще можем да й осигурим цялото необходимо количество.

— Албърт Тайлър — извика жената, като широко отвори очи и се вторачи в него. — Ти да не си полудял?

— Ще бъдеш ли така добра да ме изслушаш до края?

— Забранявам ти — заяви тя. — Абсолютно. Няма вече да даваш на детето ми нито капка от това ужасно нещо, ясно ли е?

— Ама, Мейбъл…

— Да не говорим, че миналото лято имахме доста стряскащ добив на мед и ако продължаваш да си играеш с тези кошери, не се знае какво ще се получи.

— Всичко си е наред с кошерите ми, Мейбъл.

— Много добре знаеш, че миналото лято добивът ни беше спаднал наполовина.

— Направи ми една услуга, моля те — каза той. — Позволи ми да ти обясня някои от чудесата, които прави това нещо.

— Ти още не си ми казал какво е.

— Добре, Мейбъл, и това ще направя. Ще ме изслушаш ли? Ще ми дадеш ли възможност да ти обясня?

Тя въздъхна и отново взе плетката.

— Щом смяташ, че това ще те облекчи, Албърт, обясни ми.

Той помълча известно време, несигурен как точно да започне. Никак нямаше да е лесно да се обясни такова нещо на човек, който беше пълен лаик в пчеларството.

— Предполагам знаеш, че всеки рояк има само една царица?

— Да.

— И че тази царица снася всички яйца?

— Да, скъпи, това дори и аз го знам.

— Добре. Сега, царицата, в действителност, може да снася различни по вид яйца. Това не го знаеш, но тя може. Наричаме го едно от чудесата на кошера. Може да снася яйца, от които се излюпват търтеи, и яйца, от които се излюпват работнички. И това ако не е чудо, Мейбъл, не знам какво е.

— Да, Албърт, добре.

— Търтеите са мъжките пчели. С тях няма да се занимаваме. Всички работнички са женски пчели. Каквато е и царицата, естествено. Само че, работничките са безполови женски, ако разбираш какво искам да кажа. Органите им са силно закърнели, докато при царицата те са удивително развити. Тя, например, само за един ден може да снесе толкова яйца, колкото е собственото й тегло.

Той замълча, за да подреди мислите си.

— Сега, ето как става всичко. Царицата лази по питата и снася яйцата си в така наречените килийки. Нали знаеш, онези стотици дупчици, които виждаш върху питата? Е, тази пита е същата, само че килийките не са пълни с мед, а с яйца. Тя снася по едно яйце във всяка килийка и след три дни от всяко яйце се излюпва по едно червейче, което ние наричаме ларва. Щом тази ларва се появи, пчелите бавачки — това са млади работнички — се струпват около нея и започват да я хранят като луди. И знаеш ли с какво я хранят?

— С пчелно млечице — търпеливо отвърна Мейбъл.

— Правилно! — извика той. — Точно с това я хранят. Веществото се произвежда от специална жлеза, разположена на главите им и те започват да го изпомпват в килийката, за да хранят ларвата. И какво става тогава?

Той драматично замълча като премигваше насреща й с малките си воднистосиви очички. После бавно се обърна и взе списанието, което бе чел предната вечер.

— Искаш ли да разбереш какво става след това? — попита и облиза устните си.

— Просто нямам търпение.

— „Пчелното млечице — започна да чете той, — очевидно притежава огромни хранителни свойства, защото само благодарение на него ларвата увеличава теглото си хиляда и петстотин пъти за пет дни!“

— Колко?

— Хиляда и петстотин пъти, Мейбъл. И знаеш ли какво означава това, преведено на езика на хората? Това означава — каза той, като снижи гласа си, наведе се напред и я фиксира с воднистите си очички, — това означава, че за пет дни, едно бебе, което тежи четири килограма ще увеличи теглото си на пет тона!

За втори път мисис Тайлър престана да плете.

— Е, не трябва да го приемаш прекалено буквално, Мейбъл.

— Кой казва, че не мога?

— Това е просто научен начин на изразяване, нищо повече.

— Добре, Албърт, продължавай.

— Историята обаче изобщо не свършва дотук — каза той. — Аз все още не съм ти казал за най-удивителното качество на пчелното млечице. Смятам да ти покажа как то може да превърне една дребна, невзрачна и грозновата пчела работничка, на практика без никакви полови органи, в огромна, красива и плодовита царица.

— Да не искаш да кажеш, че нашето бебе е невзрачно и грозновато? — рязко попита тя.

— Не ми приписвай неща, които никога не съм изричал, Мейбъл, моля те. Само ме слушай добре. Знаеш ли, че пчелата-царица и пчелата-работничка, макар и да изглеждат съвсем различни, са се излюпили от абсолютно еднакви яйца?

— Това не го вярвам.

— А то е толкова сигурно, колкото, че аз седя тук, Мейбъл, честна дума. Когато пчелите поискат от яйцето да се излюпи царица вместо работничка, те винаги могат да го направят.

— Как?

— А-ха! — възкликна той и размаха дебелия си показалец насреща й. — Точно това следва. Точно това е тайната на цялата работа. Сега — ти къде мислиш, че е причината за това чудо, Мейбъл?

— Пчелното млечице — отвърна тя. — Ти вече ми каза.

— Точно така! Пчелното млечице! — извика той и заподскача на стола си, като пляскаше с ръце.

Едрото му кръгло лице сияеше от възбуда и две ярки червени петна бяха избили на бузите му.

— Ето как действа. Ще ти го обясня много простичко. На пчелите им трябва нова царица. Затова изграждат една много голяма килийка, наричаме я царска килийка, и старата царица снася едно яйце в нея. Останалите хиляда деветстотин и деветдесет и девет яйца тя снася в обикновени работнически килийки. Сега. Щом като тези яйца се излюпят във вид на ларви, пчелите бавачки се струпват около тях и започват да ги тъпчат с пчелно млечице. Всички без изключение — и работнички, и царица. Сега обаче следва най-важното, Мейбъл, затова слушай внимателно. Тук се крие цялата разлика. Ларвите — работнички получават тази специална вълшебна храна само през първите три дни от живота си. След това, храненето им напълно се променя. Реално погледнато, тях ги отбиват, с тази разлика, че тук нещата стават изведнъж, а не постепенно, както при обикновеното отбиване. След третия ден те минават общо-взето на обикновена пчелна храна — смес от мед и цветен прашец — и след още две седмици излизат от килийките като готови работнички.

Но не е така с ларвата в царската килийка! Тя получава пчелно млечице през цялото време докато се намира в тази фаза. Пчелите бавачки буквално го изливат в килийката, дотолкова, че ларвичката буквално плува в него. И точно това я превръща в царица!

— Не можеш да го докажеш — кажа жена му.

— Не говори глупости, Мейбъл, моля те. Хиляди хора са го доказвали и постоянно го доказват. Известни учени във всяка страна по света. Единственото, което трябва да направиш, е да вземеш една ларва от килийка на работничка и да я поставиш в царската килийка — един вид присаждане — и стига пчелите бавачки постоянно да я снабдяват с пчелно млечице, тогава оле! — тя израства като царица! И това, което го прави още по-прекрасно е невероятно огромната разлика между царицата и пчелата-работничка, когато пораснат. Коремчето им е с различна форма. Жилото е различно. Крачката са различни…

— По какво се различават крачката им? — попита тя, за да го изпита.

— Крачката ли? Ами, работничките имат на крачката торбички, с които събират цветния прашец. Царицата изобщо няма такива. Ето и друга разлика. Царицата има напълно развити полови органи. Работничките нямат. А най-удивителното от всичко, Мейбъл, е че царицата живее от четири до шест години. Работничките едва доживяват до същия брой месеци. И всичките тези разлики се дължат единствено на факта, че едните са получавали пчелно млечице, а другите — не!

— Трудно е да повярваш — каза тя, — че храната може да направи всичко това.

— Разбира се, че е трудно да го повярваш. Това е поредното чудо на кошера. Всъщност, това е най-голямото чудо, в сравнение с останалите. Такова дяволско чудо е, че озадачава най-големите научни умове вече стотици години. Чакай малко. Стой тука. Не мърдай.

Той отново скочи, отиде до библиотеката и зарови сред книгите и списанията.

— Сега ще ти намеря някои научни съобщения. Ето. Ето едно от тях. Слушай само. — И той зачете на глас от един от броевете на „Американския пчелен журнал“:

„Д-р Фредерик А. Бантинг живее в Торонто и оглавява голяма научноизследователска лаборатория. Последната му е дарена от канадския народ като жест на признателност за наистина огромните му заслуги към човечеството заради откриването на инсулина. Същият този човек проявява голям интерес към пчелното млечице. Той моли сътрудниците си да му направят основен анализ…“

Той замълча.

— Както и да е, няма нужда да ти чета цялата статия, но ето какво станало. Д-р Бантинг и хората му взели малко пчелно млечице от килийката на царицата, която съдържала двудневна ларва и започнали да го анализират. И какво мислиш установили? Те открили — обяви той — че пчелното млечице съдържа феноли, стероли, глицерили, декстроза и — слушай сега внимателно — и осемдесет до осемдесет и пет процента неидентифицирани киселини!

Той стоеше до библиотеката със списанието в ръка, усмихваше се с тази своя странна потайна победоносна усмивчица, а жена му го гледаше изпаднала в пълно недоумение.

Албърт не беше висок; имаше дебело, набито и някак месесто тяло, поставено близо до земята върху скъсени крачка. Те пък бяха леко закривени. Главата му беше огромна и кръгла, покрита с четинеста ниско подстригана коса, а по-голямата част от лицето му — особено сега, след като беше престанал да се бръсне — беше прикрито под жълто кафеникав мъх дълъг два-три сантиметра. Както и да го погледнеш, фигурата му изглеждаше доста гротескна, не можеше да се отрече.

— Осемдесет до осемдесет и пет процента — повтори той, — неидентифицирани киселини. Не е ли фантастично? — После се обърна към библиотеката и зарови из другите списания.

— Какво ще рече това, неидентифицирани киселини?

— Там е работата, я! Никой не знае! Дори и Бантинг не е могъл да разбере. Чувала ли си за Бантинг?

— Не.

— Той просто е един от най-прочутите живи лекари в света. Това е всичко.

Тя го гледаше как пърха пред библиотеката с тази четинеста глава, космато лице и тумбесто месесто тяло, и не можеше да се отърве от мисълта, че някак си, по незнайно какъв странен начин, този човек й напомняше на пчела. Често беше виждала жени, заприличали на конете си и беше забелязала, че хора, които отглеждат птички, бултериери или померанци, често, по някакъв необясним и стряскащ начин, напомняха за избраните от тях питомци. До този момент обаче, никога не й беше хрумвало, че собственият й съпруг може да прилича на пчела. Това малко я шокира.

— А Бантинг опитвал ли се е да го яде някога — попита тя, — пчелното млечице?

— Разбира се, че не го е ял, Мейбъл. Не е имал толкова много. То е прекалено скъпо.

— Знаеш ли какво? — каза тя, като го гледаше втренчено, но същевременно и лекичко се усмихваше. — Ти самият започваш мъничко да ми приличаш на пчела, представяш ли си?

Той се обърна и я изгледа.

— Предполагам, че е заради брадата — продължи тя. — Много ми се иска да я махнеш. Дори цветът й е някак пчелен, не мислиш ли?

— Какви ги дрънкаш, по дяволите, Мейбъл?

— Албърт — възмути се тя. — Що за език е това?

— Искаш ли да чуеш още по въпроса, или не искаш?

— Да, скъпи, извинявай. Само се пошегувах.

Той се обърна отново, издърпа друго списание от купчината и започна да прелиства страниците.

— Чуй сега това, Мейбъл: „През 1939 година Хепл експериментира с двайсетдневни плъхове, като им инжектира пчелно млечице в различни количества. В резултат наблюдава преждевременно развитие на яйчниците, правопропорционално на количеството инжектирано пчелно млечице.“

— Ето! — извика тя. — Знаех си!

— Какво си знаела?

— Знаех си, че ще се случи нещо ужасно.

— Глупости. В това няма нищо лошо. Ето още едно съобщение: „Стил и Бурдет установили, че мъжки плъх, неспособен да създаде потомство, след приемане на минимална ежедневна доза пчелно млечице, многократно ставал баща.“

— Албърт — извика тя, — това нещо е прекалено силно, за да го даваш на едно бебе! Изобщо не ми харесва.

— Глупости, Мейбъл.

— Тогава защо го изпробват само върху плъхове? Отговори ми на този въпрос! Защо някой от тези прочути учени не го изпита върху себе си? Твърде умни са, ето защо. Мислиш ли, че д-р Бантинг ще рискува да се озове с преждевременно развити яйчници? Едва ли.

— Но те са го давали на хора, Мейбъл. Ето ти цяла статия по въпроса. Слушай. — Той обърна страницата и отново зачете от списанието:

„През 1953 г. в Мексико, група видни лекари започват да предписват минимални дози пчелно млечице за такива заболявания като церебрален неврит, артрит, диабет, никотинова интоксикация, импотентност при мъжете, астма, круп, подагра… Съществуват купища доказателства за оказания благотворен ефект… Известен борсов агент от Мексико сити заболял от изключително тежка форма на псориазис. Човекът станал физически отблъскващ. Клиентите му започнали да го избягват и бизнесът му западнал. В отчаянието си той прибягнал до лечение с пчелно млечице — по една капка на всяко хранене — и о, чудо! — излекувал се за две седмици. Сервитьор от кафене «Йена», също в Мексико сити, свидетелства, че баща му, след като приемал минимални дози от чудодейното вещество във формата на капсули, станал баща на деветдесетгодишна възраст. Организатор на кориди от Акапулко, получил доста флегматичен бик и решил да му инжектира един грам пчелно млечице (огромна доза) точно преди да го пусне на арената. В резултат, звярът така подивял и освирепял, че незабавно изкормил двама пикадори, три коня, един матадор и накрая…“

— Слушай! — прекъсна го мисис Тайлър. — Струва ми се, че бебето плаче.

Албърт вдигна поглед от списанието. И наистина, от спалнята над главите им се разнасяше юнашки рев.

— Сигурно е гладна — каза той.

Жена му погледна часовника.

— Олеле, майко! — извика тя и скочи от стола. — Часът й за хранене е минал! Ти бързо приготви млякото, Албърт, а аз ще я донеса! Но побързай! Не искам да я карам да чака.

След половин минута мисис Тайлър се върна, понесла пищящото създание на ръце. Тя определено изглеждаше слисана, все още непривикнала със страховития нестихващ рев, на който е способно всяко здраво бебе, когато си иска храната.

— Моля те, побързай, Албърт! — извика тя, седна на фотьойла и нагласи бебето в скута си. — Моля те, побързай!

Албърт дойде откъм кухнята и й подаде затопленото шише с млякото.

— Температурата му е идеална — каза той. — Няма нужда да го пробваш.

Тя повдигна главата му малко по-високо върху сгънката на ръката си и напъха гумения биберон право в широко отворената пищяща уста. Бебето стисна биберона и здраво го засмука. Писъците престанаха. Мисис Тайлър си отдъхна.

— О, Албърт, нали е прекрасна?

— Страхотна е, Мейбъл — благодарение на пчелното млечице.

— Виж, скъпи, не искам да чувам нито дума повече за това противно нещо. Плаши ме до смърт.

— Правиш голяма грешка — каза той.

— Ще видим кой греши.

Бебето продължаваше да суче от шишето.

— Убедена съм, че пак ще изпие всичкото мляко, Албърт.

— И аз съм сигурен.

Само след няколко минути шишето беше празно.

— Доброто ми момиченце! — извика мисис Тайлър и много внимателно започна да издърпва шишето. Бебето усети какво се опитва да направи, впи устнички в биберона и засмука още по-силно. Жената го дръпна бързо и рязко, и пльок, успя да й го отнеме.

— Уаа! Уаа! Уаа! — разпищя се детето.

— Този лош въздух — каза мисис Тайлър, наклони бебето настрани и започна да го потупва по гръбчето.

То се оригна на два пъти — бързо едно след друго.

— Готово, миличко, сега ще ти олекне.

За няколко секунди писъците престанаха. После започнаха отново.

— Нека пак се оригне — каза Албърт. — Много бързо го изпи.

Жена му вдигна бебето и го положи на рамото си. Разтри гръбчето му. Прехвърли го върху другото си рамо. Постави го да легне по корем върху скута си. Да седне върху коляното й. То обаче не се оригна отново, а писъците ставаха все по-силни и по-настойчиви.

— Много е полезно за белите дробове — каза Албърт ухилено. — Те така развиват белите си дробове, знаеше ли това, Мейбъл?

— Няма нищо, няма, няма — повтаряше жена му и покриваше детското личице с целувки. — Няма, миличко, няма, няма.

Изчакаха още пет минути, но писъците не престанаха нито за миг.

— Преобуй я — каза Албърт. — Намокрила се е, това е всичко. — Той донесе суха пеленка от кухнята и мисис Тайлър я смени.

Това с нищо не промени нещата.

— Уаа! Уаа! Уаа! Уаа! Уаа! — ревеше бебето.

— Надявам се, не си закопчала безопасната игла за кожата й, Мейбъл.

— Разбира се, че не съм — отвърна тя, но за всеки случай опипа пеленката.

Двамата родители седяха един срещу друг на фотьойлите си, усмихваха се нервно, гледаха бебето върху майчиния скут и чакаха да се изтощи и да спре да пищи.

— Знаеш ли какво? — най-после се обади Албърт.

— Какво?

— Обзалагам се, че още е гладна. Обзалагам се, че иска още една доза. Какво ще кажеш, ако пак й дадем шишето?

— Не мисля, че трябва да го правим, Албърт.

— Добре ще й се отрази — каза той и стана от стола. — Отивам да й стопля още мляко.

Той влезе в кухнята и се бави няколко минути. Когато се върна, носеше шише, пълно до горе с мляко.

— Направих й двойна доза — обяви тържествено. — Двеста и петдесет грама. За всеки случай.

— Албърт! Да не си полудял? Не знаеш ли, че прехранването е не по-малко опасно от недохранването?

— Не е нужно да й го даваш цялото, Мейбъл. Можеш да спреш, когато поискаш. Хайде — подкани я той и се надвеси над нея. — Дай й още малко.

Мисис Тайлър погъделичка с крайчето на биберона горната устничка на бебето. Мигновено миниатюрната устичка се затвори като капан около гумената цицка и в стаята изведнъж настъпи тишина. Телцето на бебето се отпусна и когато засмука млякото, върху личицето му се изписа пълно блаженство.

— Виждаш ли, Мейбъл! Какво ти разправях!

Жената не отговори.

— Тя има вълчи апетит, това е. Виж я само как суче.

Мисис Тайлър наблюдаваше нивото на млякото в шишето. То намаляваше бързо и много скоро стотина грама бяха изчезнали.

— Ето — каза тя. — Това е достатъчно.

— Не можеш да й го отнемеш сега, Мейбъл.

— Напротив, скъпи, длъжна съм.

— Хайде, жено, дай й останалото и стига си се притеснявала.

— Но, Албърт…

— Умряла е от глад, не виждаш ли? Хайде, красавицата ми — изгука той. — Довърши шишето.

— Това не ми харесва, Албърт — каза жена му, но не издърпа шишето.

— Детето си наваксва пропуснатото, Мейбъл, това е всичко.

Само след пет минути шишето беше празно. Бавно мисис Тайлър издърпа биберона и този път нямаше протести, цареше пълна тишина. Бебето лежеше блажено върху майчиния скут, очите му блестяха от доволство, устичката му бе полуотворена, устните — изцапани с мляко.

— Цели триста и шейсет грама, Мейбъл! — възкликна Албърт Тайлър. — Три пъти повече от нормалното количество? Не е ли удивително?

Жената се беше вторачила в бебето. И постепенно старият притеснен израз на уплашена майка отново се връщаше върху лицето й със здраво стиснати устни.

— Какво ти става? — попита Албърт. — Не е възможно да се притесняваш за това, нали? Как можеш да допуснеш, че ще възвърне нормалното си тегло от някакви си мизерни сто и двайсет грама. Не ставай смешна!

— Ела тук, Албърт — каза тя.

— Какво?

— Казах ела тук.

Той се приближи и застана край нея.

— Погледни хубаво и ми кажи дали виждаш нещо по-различно.

Мъжът й внимателно се взря в бебето.

— Изглежда ми по-голяма, Мейбъл, ако това имаш предвид. По-голяма и по-дебела.

— Подръж я — нареди тя. — Хайде, вдигни я.

Той се пресегна и пое бебето от скута на жена си.

— Боже всемогъщи! — извика. — Та тя тежи цял тон!

— Точно.

— Е, не е ли прекрасно! — възкликна Албърт, целият сияещ от щастие. — Обзалагам се, че сигурно вече си е възвърнала нормалното тегло!

— Това ме плаши, Албърт. Твърде бързо е.

— Глупости, жено.

— За всичко е виновно твоето противно млечице — каза тя. — Мразя го.

— Няма нищо противно в пчелното млечице — възмутено отвърна той.

— Не говори глупости, Албърт! Нима мислиш, че е нормално едно дете да започне да наддава с такава скорост?

— На теб човек не може да ти угоди! — извика той.

— Побъркваш се от страх, когато слабее, а сега направо си откачила от ужас, защото дебелее! Какво става с теб, Мейбъл?

Жената стана от стола и се насочи към вратата с бебето на ръце.

— Единственото, което мога да кажа — заяви тя, — е че за късмет съм тук, за да не ти позволя да й даваш повече от това нещо, повече нищо няма да кажа.

Тя излезе, а Албърт наблюдаваше през отворената врата как прекоси антрето, стигна до стълбите и започна да се изкачва, но когато стигна до третото или четвъртото стъпало, тя изведнъж се спря и застина неподвижно, сякаш се сети за нещо. После се обърна, бързо слезе обратно и отново влезе в стаята.

— Албърт — каза тя.

— Да?

— Предполагам, че не е имало никакво пчелно млечице в шишето, което току-що изпи?

— Не виждам защо трябва да предполагаш подобно нещо, Мейбъл.

— Албърт!

— Какво има? — попита той тихо и невинно.

— Как смееш! — извика тя.

Едрото брадато лице на Албърт Тайлър доби наранено и неразбиращо изражение.

— Според мен, трябва да се радваш, че е погълнала още една голяма доза. Честно казано, аз се гордея. А дозата наистина си я биваше, Мейбъл, повярвай ми.

Жената стоеше до вратата, стиснала спящото бебе в ръцете си и се бе втренчила в мъжа си с широко отворени очи. Тялото й беше много изправено, абсолютно вдървено от ярост, лицето й — бледо, устните — по-стиснати от всякога.

— Запомни ми думите — говореше Албърт, — ти, Мейбъл, ще имаш пеленаче, което скоро ще обере първите награди във всяко бебешко шоу в цялата страна. Хей, защо не я премериш сега да видим колко тежи? Искаш ли да донеса кантара, Мейбъл, за да я премериш?

Жената бързо се приближи до голямата маса в средата на стаята, постави бебето отгоре и веднага започна да го съблича.

— Да! — каза рязко. — Донеси кантара! — и с един замах свали нощничката, а след нея и камизолката.

После откопча пеленката, издърпа я изпод бебето и то остана да лежи голо на масата.

— Но, Мейбъл! — извика Албърт. — Това е истинско чудо! Та тя е напълняла като кутре!

И наистина, количеството плът, което детето беше натрупало от предния ден, бе удивително. Малкият хлътнал гръден кош, по който можеха да се преброят всички ребра, сега беше тумбест и закръглен като бидонче, а коремчето се издуваше дори още по-нависоко. Странно обаче, но ръчичките и крачетата не бяха нараснали пропорционално на тялото. Все още къси и костеливи, те приличаха на пръчици, стърчащи от лоена топка.

— Виж! — възкликна Албърт. — Дори по тумбачето й е започнал да расте мъх, за да й е топло! — Той протегна ръка и се накани да прокара върховете на пръстите си върху пухчето от жълто кафеникави косъмчета, които изведнъж се бяха появили върху бебешкото коремче.

— Не я докосвай — извика жената. Тя се обърна и го изгледа, а очите й мятаха мълнии. Изведнъж бе заприличала на малка, влязла в бой птичка, която бе извила шия към него, сякаш се канеше да връхлети върху лицето му и да му изкълве очите.

— Чакай малко — каза той и заотстъпва назад.

— Ти си полудял! — изкрещя тя.

— Изчакай само една минутка, Мейбъл, моля те, защото ако все още мислиш, че това нещо е опасно… Нали точно така си мислиш? Добре, тогава. Слушай внимателно. Сега смятам да ти докажа, и то веднъж завинаги, Мейбъл, че пчелното млечице е абсолютно безопасно за хората, дори и приемано в огромни дози. Защо, например, мислиш, че миналото лято имахме толкова слаб добив на мед? Отговори ми на този въпрос.

Бавното му отстъпление го бе отдалечило на три-четири метра от нея, където видимо се чувстваше по-спокоен.

— Причината да получим едва половината от обичайния добив — произнесе той бавно и снижи глас, — е в това, че аз накарах сто от моите кошери да произвеждат само пчелно млечице.

— Какво си направил?

— А — прошепна той. — Знаех си, че това ще те изненада малко. А аз го правя цяла година точно подноса ти. — Очичките му блестяха насреща й и бавна лукава усмивчица запълзя по устните му.

— И никога няма да се сетиш за причината — продължи Албърт. — Боях се да ти кажа досега, защото си мислех, че може… така де… малко да те смути.

Той замълча за малко. Беше скръстил ръцете си високо пред гърдите и триеше длани една в друга, от което се получаваше тих стържещ звук.

— Спомняш ли си онзи цитат, който ти прочетох от списанието? Онова за плъха. Чакай да помисля, как беше? „Стил и Бурдет установили, че мъжки плъх, който не е бил способен да създаде поколение…“

Той се поколеба, а усмивката му стана още по-широка и оголи зъбите му.

— Схващаш ли идеята, Мейбъл?

Тя стоеше неподвижна и го гледаше.

— Още първия път, когато прочетох това изречение, Мейбъл, направо подскочих от стола и си помислих, че щом е дало резултат при някакъв скапан плъх, няма никаква причина да не подейства и на Албърт Тайлър.

Той замълча отново, като проточи шия напред и леко обърна едното си ухо към жена си, в очакване да чуе какво ще каже. Тя обаче мълчеше.

— И още едно нещо — продължи Албърт. — То ме караше да се чувствам толкова невероятно добре, Мейбъл, и толкова абсолютно различен от онова, което бях преди, че продължих да го взимам дори след като ти ми съобщи радостната вест. Сигурно съм погълнал цели кофи от него през последните дванайсет месеца.

Големите, силно напрегнати очи на жената внимателно оглеждаха лицето и шията на мъжа. По врата му не се виждаше никаква кожа, дори и в участъка под ушите. Цялото това пространство, чак до мястото, където изчезваше под яката на ризата, беше плътно покрито с къси пухкави косъмчета, жълто-черни на цвят.

— Имай предвид — каза той, като отмести поглед от нея и любвеобилно ги впери в бебето, — че то ще има далеч по-силен ефект върху едно невръстно пеленаче, отколкото върху напълно развит мъж като мен. Само трябва да я погледнеш, за да се убедиш, не си ли съгласна?

Очите на жената бавно се насочиха надолу и се спряха върху бебето. То лежеше голо върху масата, дебело, бяло и коматозно, като някаква гигантска личинка, която наближаваше края на гъсеничния си период и скоро щеше да се появи на света напълно завършена с мандибули и крила.

— Защо не я завиеш, Мейбъл? — каза той. — Нали не искаме нашата царичка да настине.

Информация за текста

© 1979 Роалд Дал

© 2003 Правда Митева, превод от английски

Roald Dahl

Royal Jelly, 1979

Сканиране и разпознаване: ira999

Последна редакция: Alegria

Издание:

Роалд Дал. Разкази с неочакван край

ИК „Унискорп“, 2003

Художник: Валентин Киров

ISBN 954-8456-56-7

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14682]

Последна редакция: 2009-11-27 18:00:00

Content

Роалд Дал
Пчелно млечице

Информация за текста