Роалд Дал

Врат

Когато, преди около осем години, старият Сър Уилям Търтън умря и синът му, Базил, наследи „Търтън прес“ (а също и титлата), помня как из Флийт стрийт започнаха да се хващат на бас. Всички масово се обзалагаха за колко време някоя чаровна млада дама ще успее да убеди човечеца, че трябва да се грижи за него. Тоест, за него и за парите му, естествено.

По това време новият Сър Базил Търтън беше някъде около четиридесетте, ерген, човек с кротък и благ характер, който до този момент не беше проявил интерес към нищо друго, освен към колекцията си от модерна живопис и скулптура. Нито една жена не бе смутила покоя му; никакъв скандал или клюка не бяха опетнявали името му. Сега обаче, след като се бе превърнал в собственик на голяма медийна империя, той трябваше да напусне провинциалния покой на бащината си къща и да се премести в Лондон.

Естествено, лешоядите веднага започнаха да се събират и според мен, не само Флийт стрийт, но и цялото лондонско сити с интерес наблюдаваше как се борят за тялото. Разбира се, всичко ставаше много бавно, преднамерено и убийствено бавно като на забавен каданс, така че приличаха не толкова на лешояди, колкото на шайка рачета, които под водата ловко си поделяха къс месо.

За всеобщо учудване обаче, дребосъкът се оказа изключително хлъзгав и преследването се проточи през цялата пролет, та чак до средата на лятото. Аз лично не познавах Сър Базил, нито имах някакви причини да изпитвам топли чувства към него, но не можех да не застана на страната на собствения си пол и радостно да злорадствам винаги, когато той отново успяваше да се откачи от куката.

После, в началото на август, очевидно по някакъв таен женски сигнал, момичетата обявиха временно прекратяване на бойните действия и изпозаминаха в чужбина, за да отпочинат, да се прегрупират и да накроят нови планове за зимната убийствена офанзива. Това беше груба грешка, защото точно в този момент от Континента като вихър се появи едно блестящо и никому непознато младо създание, наречено Наталия незнамкояси, твърдо сграбчи Сър Базил за китката и като насън го отведе в гражданското, където се омъжи за него, преди някой друг, а най-малкото самият младоженец, да разбере какво става.

Можете да си представите колко възмутени бяха лондонските дами, в резултат на което, съвсем естествено бързо започнаха да разпространяват огромен брой знойни клюки по адрес на новата лейди Търтън („онази мръсна изнудвачка“, както я наричаха.) Ние обаче няма да се занимаваме с тях. Дори, за да останем верни на разказа си, ще пропуснем следващите шест години и ще се озовем точно в настоящия момент, по повод събитието, на което за пръв път аз лично имах удоволствието да се запозная с нейна светлост. Междувременно, както може би сте се досетили, тя не само че ръководеше цялата „Търтън прес“, но в резултат на това бе станала и значителен политически фактор в страната. Знам, че и други жени са правили подобни неща, но онова, което превръщаше нейния случай в прецедент, беше фактът, че тя бе чужденка и като че ли никой не знаеше откъде точно идва — Югославия, България или Русия.

И така, миналия четвъртък бях на вечеря у един приятел в Лондон. Докато стояхме в гостната, пиехме хубаво мартини за аперитив и разговаряхме за атомната бомба и мистър Биван, прислужницата подаде глава и обяви последната гостенка.

— Лейди Търтън — каза тя.

Никой не прекрати започнатия разговор. Бяхме твърде възпитани, за да го направим. Нито една глава не се обърна. Само очите ни се насочиха към вратата, в очакване на появата й.

Тя влезе бързо — висока и стройна, в червено-златиста рокля с бляскави нишки — устата се усмихваше, ръката се протягаше към домакинята, и боже мой, трябва да призная, че беше красавица.

— Милдред, добър вечер!

— Драга лейди Търтън! Толкова се радвам!

Мисля, че тогава определено спряхме да разговаряме, обърнахме се и я зазяпахме, смирено очаквайки да ни представят, сякаш беше Кралицата или някоя прочута филмова звезда. Само дето изглеждаше по-добре от тях. Косата й беше черна и идеално се комбинираше с едно от онези бледи, овални и невинни фламандски лица от XV век, сякаш беше някоя Мадона, излязла от платно на Мемлинг или Ван Айк. Такова поне беше първото впечатление. По-късно, когато дойде и моят ред да се здрависаме, успях да я разгледам отблизо и видях, че като изключим овала и цвета, лицето й съвсем не беше на Мадона — всъщност, нямаше нищо общо.

Ноздрите й, например, бяха много странни. Някак по-отворени и по-разширени от всичко, което бях виждал дотогава, и изключително извити — нещо, което предизвикваше незабавна асоциация с пръхтящ и необуздан див мустанг.

А очите, когато ги видях отблизо, не бяха кръгли и широко отворени като на изрисуваните Мадони, а издължени и притворени, полуусмихнати, полунавъсени и мъничко вулгарни — във всеки случай й придаваха леко разгулен вид. На всичкото отгоре, никога не гледаха право в теб. Опипваха събеседника бавно, със странно плъзгащо се странично движение, което ме изнервяше. Опитах се да видя цвета им, реших, че е много бледосив, но не можех да бъда сигурен.

После я отведоха в срещуположния край на стаята, за да я представят на някой друг. Аз обаче продължих да я наблюдавам. Тя очевидно съзнаваше успеха си и начина, по който тези лондончани й засвидетелстваха почитта си. „Това съм аз — сякаш казваше тя, — която дойдох тук само преди няколко години, но вече съм по-богата и по-могъща от всички вас.“ Дори походката й бе някак победоносна.

Няколко минути по-късно седнахме да вечеряме и за моя най-голяма изненада, аз се оказах настанен от дясната страна на нейна светлост. Реших, че нашата домакиня го бе направила като жест на внимание към мен, мислейки, че така бих могъл да извлека някоя идея за материалите, които публикувам всеки ден във вечерния вестник. Приготвих се да прекарам една интересна вечер. Прочутата дама обаче, изобщо не ми обърна внимание и през цялото време разговаря с мъжа от лявата й страна — нашият домакин. Накрая, точно когато вече дояждах сладоледа си, тя изведнъж се обърна, пресегна се, взе картончето с името ми и го прочете. После, с този тъй странен, странично плъзгащ се поглед, стигна и до лицето ми. Усмихнах й се леко и се поклоних. Тя обаче не отвърна на усмивката ми, а започна да ме обсипва с въпроси и то все от личен характер — занятие, възраст, семейно положение — все такива неща — и то с такъв плющящ глас, че изведнъж осъзнах, как се старая да й отговоря възможно най-добре.

По време на тази инквизиция, между другото стана дума и за това, че съм голям почитател на скулптурата и изобразителното изкуство.

— Тогава непременно трябва да дойдете в провинциалната ни къща и да видите колекцията на мъжа ми. — Каза го неангажирано, колкото да върви разговорът, но вие разбирате, че с моята професия, аз не бих могъл да си позволя да изпусна такава възможност.

— Толкова сте любезна, лейди Търтън. За мен ще бъде огромно удоволствие. Кога ще е удобно да ви посетя?

Тя вдигна глава, подвоуми се, намръщи се, помръдна с рамене и отсече:

— Все ми е едно. Когато искате.

— Какво ще кажете за този уикенд? Ще бъде ли удобно?

Бавните, присвити очи се спряха за миг върху моите, после се отместиха в друга посока.

— Предполагам. Ако искате. Все ми е едно.

Та ето как стана, че в събота следобед вече пътувах към Уутън с куфар на задната седалка на колата. Може би ще решите, че поканата ми е била малко изпросена, но пък по никакъв друг начин не бих могъл да я получа. А като изключим професионалния интерес, аз лично много исках да видя и къщата. Както знаете, Уутън е една от истински стойностните каменни къщи от ранния Английски ренесанс. Също като своите посестрими, Лонглийт, Уолатън, и Монтакют, тя е построена през втората половина на XVI век, когато за пръв път богаташката къща вече можела да се проектира като удобно жилище, а не като замък и когато новото поколение архитекти като Джон Торп и Смитсънови започнали да правят великолепни неща из цяла Англия. Тя се намира южно от Оксфорд, близо до градче на име Принцес Рисбъро — недалеч от Лондон — и когато влязох през централните порти, небето вече притъмняваше и ранната зимна вечер настъпваше.

Карах бавно по дългата алея и се опитвах да видя колкото може повече от парка, особено прочутите изкусно подрязани дървета, за които бях слушал толкова много. И трябва да призная, че бяха впечатляваща гледка. От всички страни ме заобикаляха мощни тисови дървета, оформени и подрязани в най-различни комични форми — кокошки, гълъби, бутилки, ботуши, фотьойли, замъци, чашки за яйца, фенери, бабички с развети фусти, високи колони, някои увенчани с топки, други — с големи заоблени покриви или гъбени шапчици — и в сгъстяващия се сумрак, зеленото се бе превърнало в черно, така че всяка фигура, всяко дърво бе заприличало на тъмна, гладка статуя. На едно място зърнах поляна, отрупана с огромни шахматни фигури, всяка — живо тисово дърво, изкусно оформено. Спрях колата, излязох и се разходих между тях, а те бяха два пъти по-високи от мен. На всичкото отгоре, комплектът беше пълен — царе, царици, топове, офицери, коне и пешки, наредени по местата си, сякаш всеки момент играта щеше да започне.

След още един завой видях и самата огромна сива къща, а пред нея обширния параден двор, заобиколен от висока стена с балюстради и по един малък павилион с колонади в двата външни ъгъла. Колоните на балюстрадите бяха увенчани с каменни обелиски — италианското влияние върху английския вкус през епохата на Тюдорите — а до къщата водеше стълбище широко най-малко тридесет и пет метра.

Когато спрях пред къщата с огромно удивление забелязах, че в басейна на фонтана в средата на двора се мъдреше голяма статуя на Ъпстейн. Прекрасна творба, и дума да не става, но в определена дисхармония със заобикалящата я обстановка. После, когато тръгнах да изкачвам стълбите и погледнах назад, видях, че на всички многобройни моравки, полянки и тераски в парка имаше други модерни статуи и любопитни скулптури. Дори отдалеч ми се стори, че разпознах Гудие Брезка, Бранкузи, Сен-Гуден, Хенри Мур и отново Ъпстейн.

Вратата ми отвори млад лакей, който ме заведе до стаята ми на първия етаж. Нейна светлост, обясни той, си почивала, както и останалите гости, но всички щели да слязат в гостната след около час, облечени за вечеря.

В моята професия човек върши голяма част от работата си през почивните дни. Аз, например, годишно прекарвам най-малко петдесет уикенда в чужди къщи, в резултат на което съм придобил изключителна чувствителност към заобикалящата ме обстановка. Мога да кажа на добро или лошо място съм попаднал само като подуша въздуха, след като прекрача прага на дома; и този, в който се намирах сега, не ми харесваше. Обзе ме леко, едва доловимо усещане за стаена неприятност, което продължавах да чувствам дори вече удобно излегнат в огромната димяща мраморна вана. Искрено се надявах да няма нежелателни инциденти до понеделник.

Първият — макар и по-скоро изненада, отколкото неприятен инцидент — се случи само десет минути по-късно. Бях седнал на леглото и си обувах чорапите, когато вратата безшумно се отвори и някакъв древен, разкривен гном, облечен във фрак, се промъкна в стаята. Той бил икономът, обясни ми, казвал се Джелкс и искрено се надявал, че съм се настанил удобно и имам всичко необходимо.

Оправдах надеждите му с положителни отговори.

Каза ми, че щял да направи всичко по силите си, за да бъде уикендът ми приятен. Благодарих му и зачаках да си тръгне. Той се поколеба, а после с глас преливащ от лицемерие, поиска разрешението ми да повдигне един много деликатен въпрос. Казах, че го слушам.

Ако трябвало да бъде съвсем откровен, заувърта гномчето, ставало дума за бакшишите — нещо, което той лично изживявал много болезнено.

О? И защо така?

Е, ако наистина съм проявявал интерес, той лично никак не одобрявал идеята, че гостите му се чувствали задължени да му дават бакшиш, когато си тръгвали — както, всъщност, всички правели. А действието било еднакво обидно и за двете страни. Още повече, бил абсолютно наясно и с терзанията, които изпитвали гости като мен, надявал се, че ще го извиня за тази волност, които били принудени от условностите да дадат повече, отколкото можели да си позволят.

Той замълча и две малки изпитателни очички заопипваха лицето ми за някакъв знак. Измърморих, че не бива да се притеснява за тези неща, поне що се отнася до мен.

Напротив, каза той, искрено се надявал, че още от самото начало ще се съглася да не му давам никакъв бакшиш.

— Е — отвърнах, — нека да не се занимаваме с такива подробности сега, а да оставим проблемът да се реши от само себе си, когато си тръгна.

— Не, сър! — извика той. — Най-горещо ви моля и настоявам да се съгласите.

При това положение се съгласих.

Човечето ми благодари и притътри крака още няколко крачки напред. После наклони глава, скръсти ръцете си като свещеник и извинително помръдна с рамене. Малките, изпитателни очички продължаваха да ме наблюдават и аз зачаках, с един обут чорап и другия все още в ръката ми, като се опитвах да отгатна какво щеше да последва.

Единственото, за което щял да ме помоли, промълви тихо, толкова тихо, че гласът му прозвуча едва доловимо, както на улицата се чува музиката, долитаща от голяма концертна зала, единственото, за което щял да ме помоли, било вместо бакшиш да му дам трийсет и три и една трета процента от бъдещите си печалби на карти по време на уикенда. В случай, че загубя, нищо нямало да му плащам.

Всичко бе изречено толкова тихо, бързо и неочаквано, че аз дори не се изненадах.

— Тук играят ли се много карти, Джелкс?

— Да, сър, изключително.

— А трийсет и три и една трета не е ли малко множко?

— Мисля, че не е, сър.

— Ще ти дам десет процента.

— Не, сър, няма да мога да приема. — Сега той старателно изучаваше ноктите на лявата си ръка и търпеливо мръщеше вежди.

— Тогава, петнайсет, съгласен ли си?

— Трийсет и три и една трета, сър. Това е много разумно предложение. В края на краищата, като се има предвид, че дори не знам що за играч сте, не се обиждайте, но все едно залагам на кон, който не съм видял как тича.

Предполагам ще си помислите, че изобщо не трябваше да започвам пазарлък с иконома, и сигурно ще сте прави. Но понеже съм човек с либерално мислене, винаги правя всичко възможно да се отнасям с внимание към нисшите класи. Освен това, колкото повече го обмислях, толкова повече се убеждавах, че никой истински спортсмен нямаше право да отхвърли подобно предложение.

— Добре, Джелкс. Както желаеш.

— Благодаря ви, сър. — Той бавно тръгна към вратата, като се движеше странешком, като рак; хвана дръжката и отново се поколеба. — Ще си позволя да ви дам един малък съвет, сър… ще ми позволите ли?

— Да?

— Просто нейна светлост има навика да надценява ръката си, когато анонсира.

Е, това вече беше прекалено. Толкова се изненадах, че чак изпуснах чорапа си. В крайна сметка, едно беше да сключиш с иконома невинно спортсменско споразумение за бакшиша, а съвсем друго той да заговорничи с вас как да отмъкнете пари от домакинята. Това трябваше да се прекрати.

— Добре, Джелкс, достатъчно.

— Надявам се, че не съм ви обидил, сър. Само исках да ви кажа, че ще играете срещу нейна светлост. Тя винаги си партнира с майор Хадок.

— Майор Хадок? Искаш да кажеш майор Джак Хадок?

— Да, сър.

Забелязах, че когато говореше за този човек, ноздрите на Джелкс едва забележимо пренебрежително потрепваха. Но още по-лошо беше с лейди Търтън. Кажеше ли „нейна светлост“, той произнасяше думите само с външната страна на устните си, сякаш ги докосваше до лимон, а в гласа му се долавяше тънка, подигравателна нотка.

— Надявам се, сега ще ме извините, сър. Нейна светлост ще бъде долу в седем часа. Майор Хадок и останалите също. — Той се изхлузи от стаята като остави след себе си усещане за нещо влажно и лек дъх на някакъв мехлем.

Малко след седем влязох в гостната и лейди Търтън, красива както винаги, стана да ме посрещне.

— Дори не бях сигурна, че ще дойдете — каза тя с характерния си напевен глас. — Ще ми кажете ли пак името си?

— Опасявам се, да не съм приел думите ви буквално, лейди Търтън. Надявам се, че всичко е наред.

— Защо да не е? — отвърна тя. — В тази къща има четиридесет и седем спални. Това е съпругът ми.

Един дребен човечец излезе иззад гърба й и каза:

— Знаете ли, толкова се радвам, че успяхте да дойдете. — Имаше чудесна топла усмивка и когато пое ръката ми, веднага усетих приятелското му ръкостискане.

— И Кармен Ла Роса — добави лейди Търтън.

Това бе жена с мощно телосложение, която от пръв поглед внушаваше мисли за коне. Тя ми кимна и въпреки че почти й бях протегнал ръката си, тя не я пое и ме принуди да пренасоча движението към носа си.

— Настинал ли се? — каза тя. — Колко жалко. Не харесах мис Кармен Ла Роса.

— А това е Джак Хадок.

Бегло познавах този човек. Беше директор на компании (каквото и да означаваше това) и прочут светски лъв. Бях споменавал името му в някои мои статии, но никога не го бях харесвал, до голяма степен, защото изпитвам дълбоко недоверие към всички, които запазват военните си звания и в цивилния живот — особено майори и полковници. Така, както беше застанал — облечен в елегантен смокинг, с пращящо от здраве лице, черни вежди и едри снежнобели зъби, той изглеждаше почти неприлично красив. Когато се усмихваше, имаше навик да повдига горната си устна и да оголва зъбите си, а сега се усмихваше и ми подаваше космата загоряла десница.

— Надявам се, че ще кажете по някоя добра дума и за нас във вашата рубрика.

— Не е зле да го направи — обади се лейди Търтън, — защото в противен случай, аз ще кажа някои гадости по негов адрес в моя вестник.

Засмях се, но тримата, лейди Търтън, майор Хадок и Кармен Ла Роса, вече се бяха обърнали на другата страна и отново се настаняваха върху канапето. Джелкс ми донесе питие, а Сър Базил деликатно ме отведе в другия край на стаята, където спокойно можехме да си побъбрим. Лейди Търтън обаче постоянно привикваше съпруга си да й донесе нещо — още едно мартини, цигара, пепелник или носна кърпичка. Той понечваше да стане, но верният Джелкс винаги го изпреварваше и й го подаваше.

Очевидно Джелкс обичаше господаря си и дваж по-очевидно, ненавиждаше жена му. Всеки път, когато изпълняваше нейно желание, ноздрите му подигравателно потрепваха, а устните му се свиваха като кокошо дупе.

По време на вечерята нашата домакиня настани от двете си страни приятелчетата си, Хадок и Ла Роса. Вследствие на тази необичайна подредба ние със Сър Базил се озовахме в другия край на масата, където спокойно можехме да продължим приятния си разговор за живопис и скулптура. Разбира се, за мен вече бе повече от ясно, че майорът беше запленен от нейна светлост. И отново, въпреки че ми е неприятно да го кажа, но по всичко личеше, че женището Ла Роса преследваше същата птичка.

Цялата тази простотия като че ли ужасно се нравеше на домакинята. Но пък никак не допадаше на съпруга й. Виждах, че докато разговаряхме, сценката отсреща нито за миг не напускаше мислите му. Много често той дори така се разсейваше, че млъкваше насред изречението, очите му се отправяха към другия край на масата и за миг умолително се спираха върху тази прекрасна чернокоса глава със странно потрепващи ноздри. При това положение, Сър Базил не може да не беше забелязал колко възторжена бе жена му, как ръката й, докато жестикулираше, постоянно докосваше китката на майора, и как другата жена, онази, която имаше нещо общо с конете, не преставаше да повтаря:

— Ната-ли-а! Ната-ли-а! Изслушай и мен, най-после!

— Утре — казах — непременно трябва да ми покажете скулптурите в градината.

— Разбира се — отвърна той, — с най-голямо удоволствие. — После отново погледна жена си, а очите му имаха толкова умолително изражение, че чак сърцето ми се сви. Характерът му обаче бе толкова мек и незлоблив, че дори сега беше ясно, че в душата му не бушува гняв и няма никаква опасност да избухне.

След вечеря веднага бях привикан на масата за карти, където щях да партнирам на Кармен Ла Роса срещу майор Хадок и лейди Търтън. Сър Базил кротко се оттегли на канапето с книга в ръка.

В самата игра нямаше нищо необикновено. Беше рутинна и дори доста скучновата. Джелкс обаче бе истинска напаст. Той през цялата вечер кръжеше около нас, празнеше пепелници, носеше питиета и надзърташе в картите ни. Личеше си, че беше късоглед и аз лично дълбоко се съмнявам, че изобщо виждаше какво става, защото може би не знаете, но тук, в Англия, на икономите въобще не се разрешава да носят очила — както, между другото, и мустаци. Това е златното, ненарушимо правило и доста разумно също, макар че, ако ме питате и аз не знам какво точно се крие зад него. Предполагам, че мустаците биха направили вида им твърде благороднически, а очилата — прекалено американски, а къде оставахме ние, в такъв случай? Каквато и да беше причината, Джелкс ни досаждаше цяла вечер; както и лейди Търтън, която постоянно търсеха по телефона от редакцията на вестниците.

В единайсет часа тя вдигна глава от картите и каза:

— Базил, време е да си лягаш.

— Да, скъпа, права си. — Той затвори книгата, изправи се и постоя около минутка да ни погледа. — Стана ли добра игра? — попита.

Другите не му отговориха, затова аз се обадих:

— Да, хубава е.

— Радвам се. Джелкс ще се грижи за вас и ще ви носи всичко, от което имате нужда.

— Джелкс също може да си ляга — каза жена му. Чувах как до мен майор Хадок диша през носа си и мекото последователно тупване на картите върху сукното на масата; а после и Джелкс, който тътреше краката си по килима, докато се приближаваше към нас.

— Не искате ли да остана, милейди?

— Не. Лягай си. Ти също, Базил.

— Да, скъпа. Лека нощ. Лека нощ на всички.

Джелкс му отвори вратата и той бавно излезе последван от иконома.

Когато приключи и следващият робер, аз също казах, че искам да си лягам.

— Добре — отвърна лейди Търтън. — Лека нощ.

Качих се в стаята си, заключих вратата, глътнах хапче и заспах.

На следващата сутрин, в неделя, станах около десет, облякох се и слязох да закуся. Сър Базил ме беше изпреварил и Джелкс вече му сервираше печени бъбречета с бекон и пържени домати. Той искрено се зарадва като ме видя и предложи щом се нахраним да си направим една дълга разходка из имението. Отвърнах, че нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие.

След половин час двамата потеглихме и не можете да си представите какво облекчение изпитах, когато се измъкнах от тази къща и вдишах чистия въздух навън. Беше един от онези топли, слънчеви дни, каквито идват понякога посред зима, след като цяла нощ е валял проливен дъжд и ни изненадват с ярко слънце и пълно безветрие. Голите дървета изглеждаха красиви на слънчевата светлина, от клоните им още капеше вода, а локвите наоколо искряха като диаманти. По небето плуваха малки пухкави облачета.

— Какъв прекрасен ден!

— Да, наистина е прекрасен!

Почти не разменихме повече думи по време на разходката, но не беше необходимо. Той обаче ме разведе навсякъде и ми показа всичко — огромните шахматни фигури и всичките им причудливи събратя. Изящните беседки, езерцата, фонтаните, детския лабиринт, оформен само от габър и липа, така че да може да се използва през лятото, когато храстите се раззеленят, и фигуралните цветни лехи, и алпинеумите, и оранжериите с лозите и нектарините. И скулптурите, разбира се. Повечето от съвременните европейски скулптори бяха там — от бронз, гранит, дърво или варовик; и въпреки че ми беше много приятно да ги гледам, затоплени и искрящи под яркото слънце, продължаваше да ми се струва, че не бяха съвсем на място в това огромно класически оформено пространство.

— Искате ли да си починем малко — предложи Сър Базил, след като бяхме обикаляли повече от час.

Двамата седнахме на бяла пейка край езерце с водни лилии, шарани и златни рибки и запалихме по цигара. Намирахме се доста далеч от къщата, в местност, която се издигаше над нивото на останалата част от имението и пред очите ни се простираше целият парк. Оттук той приличаше на рисунка в някоя от онези стари книги по градинска архитектура, където живият плет, полянките, терасите и фонтаните образуваха красиви фигури от окръжности и квадрати.

— Баща ми купил имението точно преди да се родя — каза Сър Базил. — Оттогава живея тук и познавам всеки сантиметър от него. И колкото повече време минава, толкова повече го обичам.

— Сигурно е прекрасно през лятото.

— Не можете да си представите! Трябва да дойдете да го видите през май и юни. Обещайте ми, че ще дойдете.

— Разбира се — отвърнах. — С най-голямо удоволствие.

Докато му отговарях, наблюдавах как една женска фигура, облечена в червено, се движи сред цветните лехи в далечината. Видях как съпътствана от сянката си, тя прекоси просторна открита поляна и с леко подскачаща походка сви наляво, продължи покрай висока стена от подкастрени тисови дървета и излезе на друга, кръгла полянка, в средата на която имаше някаква скулптура.

— Тази градина е по-млада от къщата — каза Сър Базил. — Проектирана е в началото на осемнайсети век от един французин, казва се Бюмон, същият, който е проектирал и Ливънс в Уестморланд. В продължение на повече от година тук са работили двеста и петдесет работници.

Сега към жената с червената рокля се бе присъединил някакъв мъж. Двамата стояха един срещу друг на около метър разстояние, в самия център на цялата градинска панорама, върху малката кръгла полянка и очевидно разговаряха. Мъжът държеше в ръка някакъв дребен черен предмет.

— Ако ви интересува, мога да ви покажа сметките, които Бюмон е представял на стария херцог, докато е работил върху парка.

— Много бих желал да ги видя. Сигурно са безкрайно интересни.

— Плащал е на работниците си по един шилинг дневно, а те са се трудили по десет часа.

На ярката слънчева светлина никак не беше трудно да се наблюдават движенията и жестовете на двете фигури на полянката. Сега бяха се обърнали към скулптурата, сочеха я подигравателно и по всичко личеше, че остроумничеха и се присмиваха на формите й. Беше произведение от Хенри Мур, изпълнено от дърво — изящен гладък предмет с неподражаема красота, който имаше две или три дупки и няколко странни стърчащи крайника.

— Когато Бюмон посадил тисовите дървета за шахматните фигури и другите неща, той много добре е знаел, че ефектът ще бъде постигнат след повече от сто години. Днес като че ли нямаме такова търпение, когато правим плановете си. Вие как мислите?

— Не — отвърнах. — Нямаме.

Черният предмет в ръката на мъжа се оказа фотоапарат. Сега той беше отстъпил назад и правеше снимки на жената край фигурата от Хенри Мур. Тя заемаше най-различни пози, доколкото успявах да видя, все гротескни и замислени да разсмеят. Веднъж обви с ръце един от стърчащите дървени крайници и страстно го прегърна. После се покатери отгоре му, възседна го и протегна ръце, сякаш държеше въображаема юзда. Високата стена от тисови дървета скриваше двамата от къщата както, между впрочем, и от цялата останала градина, с изключение на хълмчето, където седяхме ние. Имаха пълно основание да смятат, че никой не ги вижда, а дори и случайно да бяха погледнали в наша посока — която беше срещу слънцето — не вярвам, че щяха да забележат двете дребни неподвижни фигури, седнали на пейката край езерцето.

— Знаете ли, обожавам тези тисови дървета — каза Сър Базил. — Цветът им е толкова подходящ за градина, защото отморява очите. А през лятото раздробява общата яркозелена маса на по-малки участъци и я прави по-приятна за съзерцание. Забелязали ли сте колко оттенъци на зеленото има във всяко от тези подрязани дървета?

— Наистина са прекрасни!

Сега мъжът като че ли обясняваше нещо на жената и сочеше към скулптурната фигура. От начина, по който отметнаха глави назад, разбрах, че двамата отново се смееха. Мъжът продължаваше да сочи, а жената заобиколи, мина зад дървената фигура, наведе се и провря главата си през една от дупките й. Фигурата имаше горе-долу размерите на дребен кон, но беше по-тънка, и от мястото, където седях, виждах и двете й страни — отляво, тялото на жената, а отдясно стърчащата й глава. Всичко много приличаше на онези шегички по морските курорти, където пъхаш главата си в дупката на една дъска и те снимат примерно като дебелана. В момента мъжът също я снимаше.

— И друго качество притежават тисовите дървета — каза Сър Базил. — В началото на лятото, когато се раззеленяват младите вейки… — В този миг той замълча, поизправи гърба си и леко се наклони напред. Почувствах как цялото му тяло се напрегна.

— Да — обадих се, — когато младите вейки се раззеленяват?

Мъжът беше приключил със снимките, но главата на жената все още стърчеше през дупката. Видях го как тръгва към нея с ръце зад гърба. После се наведе напред така, че лицето му се приближи към нейното и остана така, докато най-вероятно я целуваше. В този момент ми се стори, че дочух далечен, звънък женски смях, който долетя до нас в слънчевата утрин.

— Да се връщаме ли обратно в къщата? — попитах.

— Обратно в къщата?

— Да, дали не е време да се приберем и да пийнем нещо преди обяда?

— Да пийнем? Да, да, ще пийнем. — Но той не помръдваше. Седеше абсолютно неподвижен, напрегнато наблюдаваше двете фигури, а мислите му вече бяха много далеч от мен. Аз също ги наблюдавах. Не можех да откъсна очи от тях; просто трябваше да ги гледам. Сякаш наблюдавахме някаква много опасна балетна миниатюра в далечината, познавахме и танцьорите, и музиката, но не знаехме края на историята, нито хореографията, нито какво щяха да направят в следващия момент, и бяхме като омагьосани, и трябваше да гледаме.

— Гудие Брезка — обадих се. — Колко велик мислите щеше да стане, ако не беше умрял толкова млад?

— Кой?

— Гудие Брезка.

— Да — каза той. — Разбира се.

Сега обаче забелязах, че ставаше нещо странно. Жената все още държеше главата си провряна в дупката, но бавно и необяснимо започна да извива тялото си от ляво на дясно, а мъжът стоеше неподвижен на няколко крачки от нея и я наблюдаваше. Изведнъж ми се стори някак неспокоен и по наведената му глава и неподвижната, напрегната поза на тялото, можех да се закълна, че вече никак не му беше смешно. Известно време постоя така, а после остави фотоапарата на земята, приближи се до жената и хвана главата й с ръце. В този миг балетът, който бяхме наблюдавали досега, се превърна в куклен спектакъл, с малки дървени марионетки, които изпълняваха отсечени, резки движения, безумни и нереални, върху далечна, огряна от слънцето сцена.

Седяхме безмълвно върху бялата пейка и наблюдавахме как мъжката марионетка започна да манипулира с ръце женската глава. Правеше го внимателно, в това нямаше съмнение, бавно и внимателно, като постоянно отстъпваше крачка назад, за да помисли, а няколко пъти дори приклекна да огледа обстановката от друг ъгъл. Всеки път, когато я оставеше сама, жената започваше да гърчи тялото си и начинът, по който го правеше, ми напомняше за куче, на което за пръв път са сложили нашийник.

— Заклещила се е — каза Сър Базил.

Сега мъжът мина от другата страна на фигурата, където беше тялото на жената, протегна ръце и започна да се опитва да направи нещо с врата й. После, сякаш внезапно почувствал безсилието си, той няколко пъти бързо и рязко дръпна врата й. Този път, без съмнение, до нас долетя гласът й в ясната слънчева сутрин, далечен, но пълен с гняв, болка или и с двете.

С ъгълчето на окото си виждах как Сър Базил леко поклаща глава нагоре-надолу.

— И аз се бях заклещил веднъж — каза той. — Напъхах ръката си в буркан с бонбони и не можах да измъкна юмрука си.

Мъжът се бе отдръпнал на няколко метра и стоеше с ръце на кръста и вдигната нагоре глава, гневен и сърдит. По всичко личеше, че от крайно неудобната поза, в която се намираше, жената не спираше да му говори, или по-скоро да му крещи, и въпреки че тялото й бе здраво заклещено и можеше само да се гърчи, краката й бяха свободни и доста активно се движеха и тропаха.

— Счупих буркана с чук и казах на мама, че съм го съборил от рафта по погрешка. — Сега той изглеждаше по-спокоен и изобщо не беше напрегнат, макар че гласът му оставаше странно безизразен. — Предполагам, че трябва да слезем долу и видим с какво можем да помогнем.

— Да, може би трябва да идем.

Той обаче продължаваше да си седи на пейката. Извади цигара, запали я и внимателно прибра изгорялата клечка обратно в кутията.

— Извинявайте — каза. — Искате ли една?

— Благодаря, мисля, че и аз ще запаля. — Той много галантно ми подаде цигара, поднесе ми огънче и отново прибра клечката в кутийката. След това двамата се изправихме и бавно се заспускахме надолу по тревистия склон.

Появихме се на полянката безшумно, през арката, оформена в живия плет и естествено силно ги изненадахме.

— Какво става тук? — попита Сър Базил. Говореше тихо, опасно тихо и съм сигурен, че жена му никога не беше чувала този глас.

— Ами, тя си пъхна главата в онази дупка и сега не може да я извади — отвърна майор Хадок. — Само на майтап, нали разбирате.

— Само на какво?

— Базил! — изкрещя лейди Търтън. — Не се дръж като идиот, а направи нещо! — Вярно, че не беше много подвижна, но все още можеше да говори.

— Очевидно е, че ще се наложи да счупим този дървен кютук — каза майорът. Върху посивелите му мустаци имаше размазано червило, което, точно както един по-силен нюанс можеше да съсипе идеалната картина, така и това червено петънце успяваше някак да го лиши от цялата му мъжественост. Направо изглеждаше комичен.

— Искате да кажете, да счупим този Хенри Мур?

— Драги ми господине, не съществува друг начин да освободим дамата. Един бог знае как успя да си напъха главата, но знам със сигурност, че не може да я извади. Всъщност, ушите й пречат.

— Боже мой! — възкликна Сър Базил. — Колко жалко. Моят прекрасен Хенри Мур!

След тези думи лейди Търтън започна да сипе ужасни хули срещу съпруга си и никой не знае докога щеше да продължи, ако от сенките неочаквано не се беше появил Джелкс. Той безшумно се плъзна странешком по полянката и застана на почетно разстояние от Сър Базил, сякаш очакваше инструкции. Черният му костюм изглеждаше ужасно нелепо на ярката слънчева светлина, и с древното си розово-бяло личице и бели ръчички той приличаше на някакво дребно ракообразно, цял живот живяло в дупка под земята.

— Мога ли да направя нещо, Сър Базил? — Гласът му беше безизразен, но не мога да кажа същото за лицето. Когато поглеждаше към лейди Търтън, в погледа му проблясваха тържествуващи пламъчета.

— Да, Джелкс, можеш. Върни се вкъщи и ми донеси трион или нещо подобно, за да отрежа част от това дърво.

— Да извикам ли някой от мъжете, Сър Базил? Уилям е добър дърводелец.

— Не, ще го направя сам. Само донеси инструментите — и побързай.

Докато те чакаха Джелкс, аз се отдалечих от мястото, защото не исках да слушам повече нещата, които Лейди Търтън говореше на съпруга си. Но се върнах навреме, за да видя повторното появяване на Джелкс, сподирян от другата жена, Кармен Ла Роса. Тя се затича към нашата домакиня и извиси глас:

— Ната-ли-а! Мила моя, Ната-ли-а! Какво си направила със себе си?

— О, я млъквай — сряза я домакинята. — И се разкарай оттука, ако обичаш.

Сър Базил зае позиция близо до главата на съпругата си и зачака Джелкс. Икономът бавно се приближи, с трион в едната ръка и брадва в другата, и се спря на около метър от тях. После протегна двата инструмента пред себе си, за да може господарят му да си избере. Настъпи кратък миг — не повече от две — три секунди — в който всички мълчаха и чакаха. И точно тогава аз случайно гледах към него. Видях как ръката, която държеше брадвата, едва забележимо, само с частичка от сантиметъра, помръдна към Сър Базил. Движението бе толкова незначително, че никой не го забеляза — леко изнасяне на ръката напред, бавно и потайно, едно малко предложение, безмълвно придумване, придружено може би от незабележимо повдигане на веждите.

Не съм сигурен, дали Сър Базил го забеляза, но той се поколеба и отново ръката, която държеше брадвата, помръдна напред — точно както при онзи фокус с картите, където мъжът казва: „Избери си една, която искаш“ и ти винаги изтегляш онази, която той е решил. Сър Базил взе брадвата. Видях го как се пресегна някак унесено, пое я от Джелкс, а после, в мига, в който усети дръжката между дланите си, той сякаш осъзна какво се иска от него и се приготви да действа.

В този миг се почувствах като човек, който вижда как детето изтичва на улицата, по която лети кола, и единственото, което може да направи, е да стисне здраво очи и да чака шума, който ще потвърди, че най-ужасното се е случило. Моментът на изчакването се превръща в един дълъг, светъл период от време с жълти и червени точици, танцуващи върху черен фон и дори ако отвориш очи и установиш, че никой не е бил убит или наранен, това вече няма особено значение, защото поне що се отнася до теб и твоя стомах, вие сте видели всичко.

Тук аз видях всичко, до последната подробност и не отворих очите си до мига, в който чух гласа на Сър Базил, още по-тих от обикновено, как леко се възпротиви на иконома.

— Джелкс — обади се той и аз отворих очи и го видях, че стои абсолютно спокоен и продължава да държи брадвата. Главата на лейди Търтън също си беше там, все още стърчаща от дупката, но лицето й бе придобило някакъв ужасяващо пепелявосив цвят, а устата й постоянно се отваряше и затваряше като издаваше странни хриптящи звуци.

— Виж какво, Джелкс — говореше му Сър Базил. — Къде ти е умът? Това нещо е прекалено опасно. Подай ми триона. — И докато разменяше инструментите, аз за пръв път забелязах, че по бузите му избиха две топли червени петънца, а над тях, около ъгълчетата на очите — леко потрепваха бръчиците на незабележима усмивка.

Информация за текста

© 1979 Роалд Дал

© 2003 Правда Митева, превод от английски

Roald Dahl

Neck, 1979

Сканиране и разпознаване: ira999

Последна редакция: Alegria

Издание:

Роалд Дал. Разкази с неочакван край

ИК „Унискорп“, 2003

Художник: Валентин Киров

ISBN 954-8456-56-7

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14675]

Последна редакция: 2009-11-27 18:00:00

Content

Роалд Дал
Врат

Информация за текста