Рекс Стаут

Златните паяци

ЗА АВТОРА

„Обичам книги, ядене, музика, сън, хора, които работят, разгорещени спорове, Съединените американски щати, жена си и децата си — казва Рекс Стаут, създателят на детективските романи за Ниро Улф и Арчи Гудуин. — Не обичам политици, проповедници, благовъзпитани лица, хора, които не работят или са на почивка, кино и телевизия, силен шум и подмазване“.

Рекс Стаут започва кариерата си като вундеркинд — преди да навърши три години, той вече е прочел Библията два пъти. Младият Стаут успява да смени 30 професии за кратко време — пътуващ счетоводител, продавач на пури в Кливланд, търговец на индиански плетени кошници в Албъкърки, екскурзовод в индианските пуеблоси край Санта Фе, продавач на книги в Чикаго, Индианаполис и Милуоки, коняр в Ню Йорк, журналист. Поставя си за цел да спечели 400 000 долара, за да получи финансова независимост и да стане сериозен писател, и създава училищна спестовна система, която се въвежда в 400 градове в САЩ.

За своите първи пет книги (сериозна белетристика) той казва: „Получиха добри отзиви, но установих две неща — че съм добър разказвач и че никога няма да стана велик писател“.

„Фер-де-лапс“ — романът, в който Ниро Улф и Арчи Гудуин дебютират — има моментален успех и Стаут не би могъл да се оттегли от този жанр дори да има такова желание. А той няма. „Напълно удовлетворен съм да бъда автор на една от трите най-добри криминални поредици в света“.

Или както би се изразил мързеливият гений от Западна 35-таулица: „Задоволително“.

1

Ако някой позвъни на вратата в старата кафява къща на Западна трийсет и пета улица, докато двамата с Ниро Улф вечеряме, обикновено на Фриц се пада да отвори. Но онази вечер отидох аз, тъй като знаех, че той не е в настроение да посреща гости, все едно кои са.

Трябва да обясня защо Фриц нямаше настроение. Всяка година някъде към средата на май по уговорка един фермер, който живее близо до Брустър, застрелва осемнайсет-двайсет скорци, пъха ги в торбата, качва се на колата си и пристига в Ню Йорк. Разбрали сме се, че трябва да ги достави пред вратата ни най-късно два часа след приземяването им. Фриц ги почиства, посолява ги и в съответния момент ги намазва с разтопено масло, покрива ги с пелинови листа, изпича ги и ги сервира с гореща полента — гъст сос от жълто царевично брашно с масло, настъргано сирене, сол и черен пипер. Това е скъпо ястие и повод за радостни вълнения, а Улф винаги го очаква нетърпеливо, но този път разигра сцена. Когато Фриц внесе димящия поднос и го сложи пред него, той помириса, наведе се да помирише пак, вдигна глава и попита:

— А пелиновите листа?

— Не, сър.

— Какво означава „Не, сър“?

— Помислих си, че поне веднъж ще пожелаете да ги приготвя по рецептата, която ви предложих с шафран и естрагон. С много пресен естрагон и съвсем мъничко шафран, което е именно…

— Махни ги от масата!

Фриц замръзна и стисна устни.

— Ти не се посъветва с мен — продължи Улф с леден тон. — Да установя без предупреждение, че едно от любимите ми ястия е коренно променено, е неприятен шок. Възможно е да е ядивно, но не съм в настроение да рискувам. Моля те изнеси ги и ми направи четири забулени яйца с една препечена филийка.

Фриц познава Улф не по-зле от мен и разбра, че това е дисциплинарно наказание, което ще причини повече страдания на Улф, отколкото на него и ще е безполезно да влиза в разправии, затова посегна да вдигне подноса, но аз се обадих:

— Ако нямате нищо против, ще си сипя малко. Стига миризмата да не ви пречи да си ядете яйцата с удоволствие.

Улф ме изгледа възмутено.

Ето как Фриц изпадна в настроението, което стана причина да реша, че ще е по-добре аз да отворя вратата. Когато се позвъни, Улф беше приключил с яйцата и пиеше кафе — наистина сърцераздирателна гледка — а аз довършвах втората порция скорци с полента, които със сигурност бяха „ядивни“. Тръгнах по коридора без да запаля лампата, защото все още беше достатъчно светло и през шпионката видях, че клиентът пред вратата е сбъркал адреса.

Отворих и му казах любезно:

— Сбъркал си адреса.

Любезността ми се дължеше на твърдо възприетата от мен политика да укрепвам идеята за световен мир със съседските деца. Това облекчава живота на нашата улица, където хвърчат доста топки и кипят разни други дейности.

— Само че не позна — каза ми той с нисък нервен алт, не много грубо. — Ти си Арчи Гудуин. Трябва да се видя с Ниро Улф.

— Как се казваш?

— Пит.

— Пит кой?

— Дросос. Пит Дросос.

— За какво искаш да се виждаш с мистър Улф?

— Имам случай за него. Ще му кажа лично.

Пит беше жилав дребен екземпляр с черна коса, която беше за подстригване и бързи черни очи, а главата му стигаше до възела на вратовръзката ми. Номерът беше да го отпратя без да давам повод за вражда и обикновено бих вложил всички усилия в това, но след детинското представление на Улф пред Фриц си помислих, че ще му е от полза да си поиграе с друго дете. Естествено той щеше да се ядоса и да ръмжи, но ако Пит пострадаше, щях да го утеша. Затова го поканих и го заведох в трапезарията.

Улф си доливаше кафе. Хвърли поглед на Пит, който, признавам, не беше изтупан, остави каната с кафе, погледна ме право в очите и каза:

— Арчи! Не позволявам да ми прекъсват вечерята!

— Знам — кимнах съчувствено. — Но това не е вечеря. На тези яйца вечеря ли им викате? Да ви представя мистър Питър Дросос. Иска да се посъветва с вас относно един случай. Канех се да му кажа, че сте зает, но си спомних колко се ядосахте, задето Фриц не се е посъветвал с вас и не исках да се ядосате и на Пит. Той ни е съсед и, нали знаете — обичай ближния си както себе си!

Шегите с Улф винаги крият риск. Ако реагира бързо, може да последва експлозия. Но ако се позабави, ако размисли за момент, има голяма вероятност да ви постави в неизгодно положение. Този път той помълча няколко секунди, отпивайки кафе, и после се обърна любезно към нашия гост:

— Седнете, мистър Дросос.

— Не съм мистър. Аз съм Пит.

— Много добре, Пит. Сядай. Обърни се насам, моля те. Благодаря. Желаеш да се посъветваш с мен?

— Да. Имам един случай.

— Винаги приемам с удоволствие поръчки, но идваш в малко неудобен час, защото мистър Гудуин се канеше да излезе тази вечер да гледа билярд, а сега, разбира се, ще трябва да остане тук и да записва всичко, което ние двамата с теб ще си кажем. Арчи, вземи бележника, моля те.

Както споменах, шегите с Улф винаги крият риск. Този път бях в нокаут. Отидох в офиса за бележник и писалка, а когато се върнах, Фриц беше поднесъл кафе за мен и сладки и кока-кола за Пит. Не казах нищо. Писалката и бележникът щяха да свършат работата почти автоматично, нужна беше около една пета от мозъка ми, а с останалата част можех да кроя планове за отмъщение.

— Сигурно не е лошо да записва — кимна Пит, — но в такъв случай ще внимавам какво приказвам. Това трябва да остане в пълна тайна.

— Ако искаш да кажеш, че е конфиденциално, да, разбира се.

— Тогава ще ви разкажа всичко. Известно ми е, че има някои частни детективи, с които не може да се говори открито, но вие не сте такъв. Ние тук знаем всичко за вас. Знам какво си мислите за тъпите ченгета — същото, каквото си мисля и аз. Затова ще ви разкажа всичко.

— Моля.

— Добре. Колко е часът? Погледнах часовника си.

— Осем без десет.

— Значи, стана преди час. Знам, че понякога всичко зависи от елемента време и веднага след като стана, отидох да погледна часовника в дрогерията на ъгъла. Беше седем без четвърт. Въртях парцаления бизнес на ъгъла на Трийсет и пета и Девето авеню, спря едно кади…

— Почакай, какво означава парцален бизнес?

— Ами не знаете ли? Колата спира на светофара, хвърляте се към нея с парцала и почвате да търкате страничното стъкло. Ако е мъж и ви разреши да стигнете до предното, ще му вземете най-малко десет цента. Ако е жена и ви остави да избършете и предното стъкло, може да пусне нещо, може и да не пусне. Винаги има такава опасност. Та това кади спря…

— Какво означава „кади“?

По изражението на бързите черни очи пролича, че Пит започна да се съмнява дали не е попаднал на неподходящ детектив. Намесих се, за да му покажа, че поне един от двама ни не е слабоумен и обясних на Улф:

— Автомобил „Кадилак“.

— Добре. И той спря?

— Да, заради светофара. Тръгнах към прозореца от страната на шофьора. Беше жена. Тя извъртя глава към мен, погледна ме право в очите и каза нещо. Стори ми се, че говори без да издава звук, но и да не е било така, през стъклото не се чуваше нищо, защото беше вдигнато почти догоре. По мърдането на устните й обаче разбрах какво ми казва. „Помощ, повикай полиция!“ Ето така, вижте.

Той показа с устни какво е направила жената, като малко преиграваше. Улф кимна с разбиране и се обърна към мен:

— Арчи, скицирай устните на Пит — трябва да документираме тази пантомима.

— Малко по-късно — отговорих любезно аз. — След като си легнете.

— Беше ясно като бял ден — продължи Пит. — „Помощ? Повикай полиция!“ Шашнах се. Наистина. Помъчих се да не променям изражението си. Знаех, че е важно, но сигурно не успях, защото мъжът ме погледна и…

— Къде беше мъжът?

— На седалката до нея. В колата бяха само двамата. Сигурно е разбрал по лицето ми, че нещо ме е шашнало, защото още по-силно я мушна с пистолета, тя бързо обърна глава напред…

— Ти видя ли пистолета?

— Не, но не съм толкова тъп. Защо иначе щеше да вика полиция и после така бързо да се обърне напред? Според вас какво беше? Молив ли?

— По-вероятно пистолет. И после?

— Дръпнах се малко назад. Разполагах само с един парцал, а той имаше пистолет с шест патрона. Сега, за втората част, не ме разбирайте погрешно, но не обичам ченгета. Мнението ми за полицията е точно като вашето. Но всичко стана толкова бързо, че без да искам се огледах за някое ченге. Нямаше, затова изтичах да видя зад ъгъла и докато се обърна пак назад, беше светнало зелено и колата потегли. Помъчих се да махна на някоя друга кола, за да ги проследя, но никой не искаше да спре. Помислих си, че мога да ги настигна при светофара на Осмо авеню и хукнах с всички сили по Трийсет и пета улица, но и там светна зелено и колата пресече преди да стигна до средата на пътя. Записах обаче номера.

Той бръкна в джоба си, извади листче хартия и прочете:

— Кънектикът, УУ 9432.

— Отлично — каза Улф и постави празната чаша върху чинийката. — Съобщи ли това в полицията?

— Кой, аз? — попита презрително Пит. — На ченгетата? Да не ме смятате за откачен? Да отида в участъка и да кажа на някой полицай или дори, да речем, че стигна до някой сержант и да му кажа на него — какво от това? Първо, няма да ми повярват, второ, ще ме изхвърлят и вече ще ми вдигнат мерника. За вас няма нищо страшно да ви вдигнат мерника, защото сте частен детектив, имате си разрешително и знаете разни работи за много инспектори.

— Така ли? Какво?

— Мен ли питате? На всички е известно, че сте фрашкан с информация за игрите на някои важни клечки. Иначе отдавна щяха да ви размажат. Но хлапак като мен не може да рискува да му вдигнат мерника, дори да не съм направил нищо лошо. Мразя ченгетата, но това не значи, че съм мошеник. Непрекъснато повтарям на майка ми, че не съм направил нищо лошо и е точно така, но, да ви кажа, не е лесно. Какво мислите за моя случай?

Улф се позамисли.

— Изглежда малко… ъ-ъ… неясен.

— Да, точно затова идвам при вас. Имам едно скривалище, където ходя, когато ми трябва спокойствие и премислих всичко от начало до край. Разбрах, че ми е паднал страхотен случай, стига да действам както трябва. Колата беше кади. Тъмносив кадилак, модел петдесет и втора. Мъжът изглеждаше гаден, но миришеше на мангизи. Имаше вид на човек с още два-три кадилака. А и жената. Не беше стара като майка ми, но сигурно не може да се сравнява — майка ми върши все тежка работа, а се басирам, че онази жена през живота си не е работила. Имаше драскотина на лицето — на лявата буза, и физиономията й беше изкривена — нали ме караше да повикам полиция, но сега, като се сетя, май беше красива. Обиците й бяха големи златни паяци — паяци с разперени крака. Чисто злато.

Улф изсумтя.

— Добре — призна Пит. — Приличаха на златни. Не бяха месинг. Все едно, цялата работа миришеше на пари. И аз си помислих така: пада ми случай с богаташи, какво да направя, за да изкарам нещо и аз? Ако се справя добре, от тая работа може да излязат и петдесет долара. Ако той я убие, мога да го разпозная и да получа наградата. Мога да съобщя какво ми е казала и как я е мушнал с пистолета.

— Ти не си видял пистолета.

— Това са подробности. Ако не я убие, ако само я накара да направи, да му каже или да му даде нещо, мога да отида при него и да му поставя такова условие — или ми даваш петдесет долара, а може би сто, или ще изтропам всичко.

— Това би било изнудване.

— Добре. — Пит изтръска трохите от сладките върху подноса. — Затова след като премислих всичко, реших, че трябва да се видя с вас. Ясно ми е, че няма да мога сам и трябва да делим, но нали разбирате, случаят си е мой. Може би си мислите, че съм много тъп, като ви казах номера на колата преди да сме се споразумели, но не е така. Ако намерите мъжа, ако го притиснете и се опитате да ме излъжете и да вземете всичко, нали пак аз трябва да го посоча, така че всичко ще зависи от мен. А щом не става с изнудване, измислете нещо, което да не е изнудване. Какво ще кажете да делим по равно?

— Ето какво ще ти кажа, Пит. — Улф помръдна стола си назад и намести туловището си по-удобно. — Ако обединим силите си по твоя случай, струва ми се, че трябва да ти кажа някои неща за детективската работа, която е едновременно наука и изкуство. Естествено мистър Гудуин ще ги запише и като ги напечата на машина, ще направи едно копие за теб. Но първо той трябва да се обади по телефона. Арчи, имаш номера на колата, позвъни на мистър Креймър и му го съобщи. Кажи така — разполагаш със сведения, че собственикът или водачът на тази кола може да е извършил някакво нарушение на закона през последните два часа и го молиш да направи рутинна проверка. Не влизай в повече подробности. Кажи, че информацията ни е непроверена и разследването трябва да е дискретно.

— Хей, кой е тоя мистър Креймър? Да не е ченге?

— Полицейски инспектор — отвърна му Улф. — Ти сам спомена възможността за убийство. Ако е имало убийство, има труп. А ако има труп, трябва да бъде открит. Преди това, за какъв случай може да говорим? Нямаме представа къде да търсим, затова ще изиграем полицията да го намери вместо нас. Често я използвам по този начин. Арчи, няма да споменаваш името на Пит, тъй като той не иска да му вдигнат мерника.

Станах, отидох до бюрото си и набрах номера на отдел „Убийства“ — Западен Манхатън, като си мислех, че сред хилядите начини, които Улф използва, за да бъде непоносим, най-неприятният е, когато се мисли за много остроумен. Щом свърших разговора със сержант Пърли Стъбинс и затворих, изпитах изкушението да си изляза и да отида да гледам как Мускони и Уотръс въртят щеките за билярд, но естествено не можех, защото така щях да призная поражението си, а Улф щеше да разкара Пит и самодоволно да се настани в креслото с книгата си. Затова се върнах в трапезарията, седнах, взех бележника си и казах жизнерадостно:

— Добре, уведомих ги. Почвайте лекцията за детективската работа и не пропускайте нищо.

Улф се облегна в креслото, опря лакти на облегалките и събра върховете на пръстите си.

— Ти разбираш, Пит, че ще трябва да се огранича с проблемите и методите на частния детектив, който се занимава с тази професия, за да изкарва прехраната си.

— Да. — Пит започна втора бутилка кока-кола. — Точно това ме интересува. Как да приберем парите.

— Вече забелязах тази склонност у теб. Не трябва обаче да й позволяваш да надделява над други съображения. Желателно е да си изкарваш хонорарите, но най-важно от всичко е самият ти да си сигурен, че ги заслужаваш и това зависи отчасти от твоето его. Ако твоето его е здраво и устойчиво, каквото е моето, рядко ще имаш трудности да…

— Какво значи „его“?

— Има различни дефиниции — философски, метафизични, психологически, а напоследък и психоаналитични, но така, както го употребявам аз, терминът означава способност да използваш всичко, което повдига мнението ти за самия теб и да потискаш онова, което го разваля. Ясно ли е?

— Май да. — Пит напрегна лице, стремейки се да не пропусне нещо. — Искате да кажете — дали се харесвате или не се харесвате?

— Не е съвсем точно, но може и така да се каже. Със солидно его чувството ти, че…

— Какво значи „солидно“? — Улф направи гримаса.

— Ще се помъча да си служа с думи, които си чувал и преди, но когато употребя непозната дума, бъди така любезен да не ме прекъсваш. Ако си достатъчно умен да станеш добър детектив, трябва и да си достатъчно умен да отгатваш правилно значението на новата дума по контекста… По контекста означава — по другите думи в изречението. Също така, обикновено има нещо, което ще ти подскаже смисъла. Преди малко споменах здраво и устойчиво его и после, след като ме прекъсна, в същата връзка казах нещо и за солидното его. Така че очевидно „солидно“ означава здраво и устойчиво и ако притежаваш качества за добър детектив, би трябвало да се сетиш. На колко години си?

— Дванайсет.

— Добре. Ще се съобразявам с това. Но да продължим: ако имаш солидно его, може спокойно да се осланяш на интелигентността и здравия си разум за това дали си изкарал хонорарите си. Никога не взимай и не приемай хонорар, който чувстваш, че не си заслужил — ако постъпиш така, характерът ти се руши и егото ти се разяжда от червеи. Като спазваш това единствено условие, взимай всичко, каквото можеш. Точно както не трябва да получаваш онова, което чувстваш, че не си заслужил, така трябва да взимаш всичко, което чувстваш, че си заслужил. Недей дори да говориш за даден случай с евентуален клиент, преди да се увериш в платежоспособността му. Толкова…

— Тогава защо… — започна Пит и млъкна.

— Защо какво?

— Нищо. Но ето че вие говорите с мен за случая, а аз съм само дете.

— Това е изключение. Мистър Гудуин те доведе при мен, той е мой доверен и високоуважаван помощник и бих го разочаровал, ако не се отнеса с пълно внимание към твоя случай, за да може той да го стенографира и препише на машина. — Улф ме възнагради с лицемерно любезен поглед и пак се обърна към Пит: — Толкова за егото и хонорарите ти. Що се отнася до методите, те естествено трябва да са подходящи за твоята област. Ще пропусна такива области като промишления шпионаж, бракоразводните дела и подобни противни занимания, тъй като егото на всеки човек, който се заеме с това, е вече разядено от червеи, а теб това не трябва да те интересува. Но да вземем грабежите. Например, открадната е кутия с бижута, но собственичката не иска да отиде в полицията, защото подозира…

— Предпочитам да започнем с убийствата.

— Както желаеш — великодушно се съгласи Улф. — Записваш всичко, нали Арчи?

— Без съмнение. С изплезен език.

— Добре. Но независимо дали става въпрос за грабеж или убийство, по принцип трябва ясно да разбираш, че работата ти е предимно изкуство, а не наука. Ролята на науката при разкриването на престъпления е важна, достойна и полезна, но е от малко значение за работата на частния детектив, който се стреми към върховете на професията. Всеки средно способен човек може да се научи да си служи с шублер и нониус, фотоапарат, микроскоп, спектрограф и центрофуга, но това са само средства в разследването. Науката има забележителна, дори блестяща роля, но никога не може да замести неумолимото настъпление на един добър интелект през джунглата от лъжи и страхове към намирането на истината, нито тока на прозрението, протичащ по изострените рецептори, предизвикан от тона на думите или трепването на погледа.

— Извинете — намесих се аз. — Как казахте, тона на думите или един тон думи?

— Нито едното, нито другото — излъга Улф. — Казах, по тона на нечий думи. — Той се обърна пак към Пит. — Детективското изкуство има много нива и много лица. Ето един пример. Да следиш човек в Ню Йорк без да го изпуснеш е изключително трудна задача. Когато полицията се заеме сериозно с това, използва трима души и все пак често остава изиграна. Има един човек, който работи редовно за мен, казва се Сол Панцър. Сол е истински гений и върши това сам. Обсъждал съм въпроса с него и стигнах до заключението, че и той не знае тайната на изключителния си талант. Не става дума за съзнателна и контролирана работа на мозъка му, макар че той е умен човек. Тайната се крие някъде в нервната му система — най-вероятно, разбира се, пак в главата. Той твърди, че по някакъв начин в последния момент разбира какво се капи да направи човекът, когото следи — не какво е направил или прави в момента, а какво възнамерява да направи. Ето защо мистър Панцър може да те научи на всичко, което знае и въпреки това никога да не станеш като него. Оттук не следва, че не трябва да научиш всичко, което можеш. Ученето никога няма да ти навреди. Само човек, който знае прекалено малко, си мисли, че знае прекалено много. Чак когато започнеш да прилагаш наученото, откриваш дали можеш да превърнеш знанието в действие. Улф посочи с пръст към мен.

— Да вземем мистър Гудуин. Би ми било трудно да функционирам ефективно без него. Той е незаменим. Въпреки това действията му до голяма степен се управляват от импулси и капризи и това, разбира се, би го направило негоден за каквато и да е важна задача, ако някъде в него — може би в мозъка му, макар че се съмнявам — нямаше мощен и чувствителен регулатор. Например, щом види красиво момиче, той реагира с одобрение и възхищение и в съответната степен в него се събужда инстинктът на завоевателя. Но той никога не се е женил. Защо? Защото знае, че ако имаше съпруга, реакцията му при вида на красиво момиче, която сега е свободна, чиста и честна, би била не само непоносимо подправена, но и непрекъснато контролирана и ограничавана от, така да се каже, властите. Въпросният регулатор винаги го спира малко преди катастрофата, понякога без съмнение на самия ръб на пропастта. Той се задейства по подобен начин от повечето му импулси и прищевки, но понякога не се включва навреме и работата завършва злополучно за мистър Гудуин — както тази вечер, защото не можа да се сдържи да не ме поизмъчи, щом му се отдаде известна възможност. Това вече му струва… Колко е часът, Арчи?

Погледнах часовника.

— Девет без осемнайсет.

— Хей, трябва да бягам. — Пит скочи от стола. — Майка ми… Трябва да съм вкъщи до без петнайсет. Ще се видим утре.

Той хукна и докато стигна в коридора, вече беше изчезнал. Застанах на вратата на трапезарията и казах на Улф:

— Дявол да го вземе, надявах се, че ще остане до полунощ, така че да довършите лекцията си. След нея билярдът ще ми се види много скучен, но все пак ще отида.

Отидох.

2

На следващия ден, сряда, бях доста зает. Един производител на метални изделия от Йънгстън, Охайо, беше пристигнал в Ню Йорк да се опита да намери сина си, който бе прекъснал всички връзки с него. Той беше изпратил телеграма на Улф с молба за помощ и Сол Панцър, Фред Дъркин и Ори Кедър се заеха го да търсят. Поради това се налагаше да стоя на бюрото си до телефона, за да приемам доклади и да предавам инструкции.

Малко след четири следобед пристигна Пит Дросос и пожела да се срещне с Улф. Държанието му показваше, че макар аз също да съм правоспособен детектив и да няма нищо особено против мен, предпочита да работи с шефа. Обясних му, че Ниро Улф прекарва четири часа дневно — от девет до единайсет сутрин и от четири до шест следобед — в оранжерията на покрива при своите десет хиляди орхидеи, където командва Теодор Хорстман вместо мен, и през този интервал не приема никого. Пит посочи, че според него това е странен начин да си прекарваш времето, ако си частен детектив и аз не оспорих твърдението. Когато най-после го изпратих до площадката и затворих вратата след него, бях готов да призная, че може би регулаторът ми има нужда от смазване. Нямаше съмнение, че Пит ще се превърне в голям досадник. Сподавих импулса и не го поканих да си играят с Улф. Винаги щом се уловя, че съм си вкарал автогол, олеква ми, ако си пийна нещо, затова отидох в кухнята за чаша мляко. Като се върнах в офиса, телефонът звънеше — Ори Кедър се обаждаше да докладва.

На вечеря нито Улф, нито Фриц не показаха с нищо, че скорците са им обтегнали отношенията. Улф си сипа втора порция от основното ястие, което беше пирог със свинско и каза отчетливо:

— Напълно задоволително.

От неговите уста това беше щедра похвала. Фриц я прие по същия сдържан начин, кимна с достойнство и промърмори:

— Да, сър.

Така духовете се успокоиха и когато си изпихме кафето, Улф изпадна в толкова добро настроение, че ми предложи да му покажа великолепния удар на Мускони, за който му бях споменал, ако нямам нищо против да сляза в сутерена с него.

Но до това не се стигна. Като излизахме от трапезарията на вратата се позвъни и естествено предположих, че пак е Пит, но не беше той. Фигурата, която видях през шпионката, бе два пъти по-едра и далеч по-позната — сержант Пърли Стъбинс от отдел „Убийства“ — Западен Манхатън. Улф влезе в офиса, а аз отворих вратата.

— Побягнаха ей натам! — извиках аз и посочих с пръст.

— Стига глупости. Искам да говоря с Улф. И с теб.

— Ето ме. Казвай.

— И с Улф.

— Той храносмила пирог със свинско. Почакай. — Сложих веригата, така че да остане петсантиметрова пролука, отидох в офиса, казах на Улф, че Стъбинс си търси публика, изчаках търпеливо, докато свърши с гримасите си, получих инструкции да поканя посетителя, върнах се до вратата и го поканих.

През годините се е създала практика за настаняването на сержант Стъбинс в офиса. Когато придружава инспектор Креймър, естествено Креймър заема червеното кожено кресло близо до бюрото на Улф, а Пърли сяда на някой от жълтите столове, които са по-малки. Опитвал съм се, когато е сам, да го накарам да седне в червеното кресло, но досега не съм успял. Той винаги го отминава и си избира един от жълтите столове. Не защото чувства, че сержантът не трябва да сяда на мястото на инспектора — не и Пърли. Може би не му е приятно да е обърнат с лице към прозореца или просто не обича червени кресла. Някой ден трябва да го питам.

Този път той отпусна мускулите си, от които имаше предостатъчно, както обикновено на жълт стол, погледна Улф за секунда и после се обърна към мен:

— Вчера ми позвъни за една кола — тъмносив кадилак, модел петдесет и втора, с номер Кънектикът, УУ 9432. Защо?

Свих рамене.

— Казах ти. Имахме информация — непроверена, че е възможно колата или пък собственикът или шофьорът да са замесени в нещо. Помолих за рутинна проверка.

— Това вече ми е известно. Каква точно беше информацията и откъде си я получил?

Поклатих глава.

— Вчера ми зададе този въпрос и не ти отговорих. И сега няма да ти кажа. Нашият осведомител не иска да бъде безпокоен.

— Е, ще му се наложи. Кой е той и какво е казал?

— Няма да стане. — Махнах с ръка. — Много добре знаеш колко неприятен е този твой навик. Ако се е случило нещо, заради което според теб трябва да ти кажа кой е бил и какво е говорил, първо ти ми разкажи и нека да видим дали ще се съглася. Знаеш колко съм сговорчив.

— Да, как да не знам. — Пърли стисна зъби за секунда. — Следобед в шест и четирийсет, преди два часа, някаква кола спира на червен светофар на ъгъла на Трийсет и пета улица и Девето авеню. Към нея тръгва момче с парцал и започва да бърше прозореца. Свършва едната страна и тръгва към другата, но като минава пред колата, тя рязко потегля напред, прегазва го и бързо се отдалечава, като пресича авенюто и продължава нататък по Трийсет и пета улица. Момчето умира малко след като линейката го откарва в болницата. Шофьорът е мъж и е бил сам в колата. При такива неочаквани събития, хората обикновено не забелязват много неща, но двама души — една жена и едно момче — потвърждават, че номерът на колата е Кънектикът УУ 9432, а момчето казва, че е била тъмносива лимузина кадилак. Е?

— Как се казва момчето? Убитото момче?

— Какво общо има това?

— Не знам. Само питам.

— Казва се Дросос. Питър Дросос.

Преглътнах.

— Хубава работа! Какъв мръсник!

— Кой, момчето ли?

— Не. — Обърнах се към Улф: — Вие ли ще му кажете или аз? Улф беше затворил очи. Отвори ги, колкото да изрече „Ти!“, и пак ги затвори. Не мислех, че е нужно да обяснявам на Стъбинс за скандала вкъщи, който ме беше подтикнал да поканя Пит при Улф, но му съобщих всичко съществено, включително за втората визита на Пит следобед. Макар за пръв път през живота си да остана доволен, че получава искрен отговор в нашия офис, той зададе куп въпроси и накрая намери за уместно да направи недружелюбна забележка в смисъл, че от достойни граждани на тази страна като Ниро Улф и Арчи Гудуин се очаква да покажат малко, повече интерес, когато една жена търси полиция, защото са насочили пистолет в ребрата й. Не ми беше много весело и тези думи ме обидиха.

— Не хора като теб — казах му аз — са направили Америка велика. Може би хлапето си беше измислило всичко. Призна, че не е видяло пистолет. Може би жената се е пошегувала с него. Ако вчера ти бях съобщил кой ми го е казал, щеше да си помислиш, че съм луд да харча десет цента за телефон. Освен това, нали ти дадох номера на колата? Направи ли проверка?

— Да. Беше фалшив. Свален е от един плимът, откраднат в Хартфърд преди два месеца.

— Някаква следа?

— Дотук нищо. Но сега ще помолим полицията в Кънектикът да се порови. Не знам със сигурност колко коли с фалшиви номера се движат в Ню Йорк в момента, но не са никак малко.

— Имате ли точно описание на шофьора?

— Имаме четири, все различни. Трите не струват нищо, а другото може би… Един човек излизал от магазин и случайно забелязал хлапето, което отивало към колата с парцала. Твърди, че шофьорът е мъж на около четирийсет, с тъмнокафяв костюм, светло лице, правилни черти, мека шапка, нахлупена почти до ушите. Смята, че би могъл да го разпознае. — Пърли стана. — Ще потеглям. Признавам, че съм разочарован. Много се надявах, че или ще ми дадете някаква следа, или ще установя, че прикривате клиент.

Улф отвори очи.

— Желая ви късмет, мистър Стъбинс. Това момче вчера се храни на масата ми.

— Да — изръмжа Пърли. — Колко тъжно! Как може да прегазват момчета, които са се хранили на масата ви!

С тази любезна забележка той напусна, а аз тръгнах след него. Вече бях сложил ръка на дръжката, когато на стъпалата се появи някаква фигура и тръгна нагоре. Отворих вратата и пред мен застана слаба дребна жена със семпла синя рокля, без палто и шапка. Очите й бяха подпухнали от плач, а устните й бяха толкова силно стиснати, че почти не се виждаха.

Стъбинс беше точно зад мен, когато я попитах:

— Какво обичате, госпожо? Тя с труд изрече:

— Тук ли живее мистър Ниро Улф?

Потвърдих.

— Мислите ли, че бих могла да го видя? Няма да се бавя. Казвам се Антеа Дросос.

Беше плакала и имаше изгледи всеки момент пак ще се разплаче, а разплакана жена е нещо, което Улф дори не би направил опит да понесе. Затова отговорих, че е зает, но аз съм неговият доверен помощник, така че би могла да говори с мен.

Жената повдигна глава и ме погледна в очите.

— Моят син Пит ми каза да отида при мистър Ниро Улф и ще чакам тук, докато ме приеме. — Тя се облегна на перилата.

Обърнах се и затворих вратата. Стъбинс ме следваше по петите. Влязох в офиса и казах на Улф:

— Мисис Антеа Дросос иска да ви види. Нейният син Пит й е казал така. Не желае да говори с мен. Ако трябва, ще стои пред вратата цяла нощ. Възможно е да се разплаче във ваше присъствие. Какво да правя? Да й изнеса ли дюшек?

При тези думи той бързо отвори очи.

— По дяволите, с какво бих могъл да помогна на тази жена?

— С нищо. Както и аз. Но не мога да я убедя в това.

— Тогава защо, по дяволите… Пфу! Покани я! Заради това твое вчерашно представление… Покани я!

Доведох я. Когато влязохме в офиса, Пърли пак се беше настанил на стола си. Придържах я, защото пристъпваше малко несигурно и я отведох до червеното кожено кресло, което можеше да побере три като нея. Тя седна и насочи черните си очи към Улф — сигурно изглеждаха още по-черни, поради контраста със зачервените й клепачи. Говореше тихо и гласът й потреперваше, но беше решителен.

— Вие ли сте мистър Ниро Улф?

Той си призна. Жената насочи поглед към мен, после към Стъбинс и пак към Улф.

— А тези господа?

— Моят помощник мистър Гудуин, мистър Стъбинс е от полицията и разследва смъртта на сина ви.

Тя кимна.

— Помислих си, че прилича на ченге. Моят син Пит не би искал да говоря пред някое ченге.

По тона и изражението й личеше съвсем ясно, че няма намерение да върши нищо, което синът й Пит не би одобрил и поради това изпаднахме в затруднение. Пърли изпитваше дълбоко подозрение, че Улф, да не говорим за мен, беше по-скоро готов да умре, отколкото да не му изиграе някакъв номер и със сигурност нямаше да си излезе с достойнство. Но той стана без колебание, каза: „Ще отида в кухнята“ и се насочи към вратата. Учудването ми продължи половин секунда, докато се сетя къде отива. В дъното на коридора срещу кухнята има ниша с дупка в стената. Откъм офиса дупката е скрита от специална картина, а откъм нишата, като отворите плъзгащата се вратичка, може да наблюдавате и да подслушвате какво се върши и говори в офиса. Всичко това беше известно на Пърли.

Когато изчезна, аз си помислих, че не е зле да предупредя Улф.

— Картината.

— Разбира се — каза Улф раздразнено и погледна мисис Дросос. — Е, госпожо?

Тя искаше да е сигурна. Стана, отиде до отворената врата, огледа се наляво и надясно, затвори и се върна на мястото си.

— Знаете, че Пит беше убит.

— Да, знам.

— Извикаха ме, изтичах на улицата и го намерих там. Беше в безсъзнание, но още жив. Разрешиха ми да се кача в линейката с него. Тогава ми го каза. Отвори…

Жената замълча. Страхувах се, че ще избухне в плач, тя също. Но след като поседя половин минута без да помръдне, се овладя и успя да продължи.

— Отвори очи, видя ме и аз се наведох към него. Каза ми — струва ми се мога да повторя точно думите му, — „Предай на Ниро Улф, че той ме уби. Не казвай на никого, освен на Ниро Улф. Дай му моите пари от кутията“.

Тя замълча и пак се вцепени. Мина цяла минута и Улф я подкани:

— Да, госпожо?

Тя отвори чантата си. Беше от черна кожа, доста поизносена, но можеше да изкара още, порови в нея, извади пакетче, увито във вестник и стана да го сложи на бюрото пред Улф.

— Тук са четири долара и трийсет цента. — Тя остана права. — Сам си ги е изкарал, това са негови пари, държеше ги в кутия за тютюн. Това бяха последните му думи — да ви дам парите от кутията. После пак изпадна в безсъзнание и умря преди лекарите да могат да направят каквото и да е. Прибрах се вкъщи да взема парите. Дойдох при вас и ви казах. Сега се връщам в болницата. — Тя се обърна, направи две-три крачки и го погледна още веднъж. — Разбрахте ли какво ви казах?

— Да, разбрах.

— Искате ли нещо от мен?

— Не, мисля, че не. Арчи!

Вече бях до нея. Стори ми се, че походката й е по-сигурна, отколкото на влизане, но за всеки случай я хванах под ръка, докато стигнем до площадката и слезем по седемте стъпала до тротоара. Тя не ми поблагодари, но тъй като вероятно едва ли съзнаваше, че съм с нея, не се обидих.

Когато се върнах, Пърли беше в коридора с шапка на глава.

— Затвори ли прозорчето? — попитах го аз.

— Разбирам да изядеш бонбоните на някое дете — каза възмутено той. — Но да взимаш бонбони от умряло дете, как може!

Вече излизаше и аз направих крачка към него да го спра.

— Простак! Да, за теб се отнася! Ако бяхме настоявали да си прибере парите, нали щеше…

Задавих се, като видях триумфалната му усмивка.

— Тоя път се хвана! — изцвили той, мина покрай мен и излезе.

Затова, като влязох в офиса, си хапех ноктите от яд. Не се случва често Пърли Стъбинс да ме изпързаля, но този път ме завари със свален гард, защото ме бе обхванала сантименталност. Естествената ми реакция беше да си го изкарам на Улф. Приближих се до бюрото му, взех пакетчето, махнах вестника и подредих съдържанието пред него — две банкноти по един долар, четири монети по двайсет и пет цента, девет по десет цента и осем по пет.

— Точно са — казах аз. — Четири долара и трийсет цента. Най-сърдечни поздравления. След като приспаднем данък общ доход и десет цента разходи — за телефонния разговор със Стъбинс вчера — ще останат достатъчно да…

— Млъкни! — изръмжа Улф. — Ще й ги върнеш ли утре?

— Нито утре, нито когато й да е. Много добре знаете, че това е невъзможно.

— Дай ги на Червения кръст.

— Вие им ги дайте — отвърнах твърдо аз. — Тя може повече изобщо да не дойде, но ако дойде и ме попита какво сме направили с парите на Пит, не бих могъл нито да спомена Червения кръст, нито да я излъжа.

Той бутна парите към другия край на бюрото — към мен.

— Ти го доведе вкъщи.

— Къщата е ваша и вие го черпихте със сладки.

Спорът остана неразрешен. Улф взе книгата, която четеше в момента, отвори я докъдето беше стигнал, позавъртя се на стола, намести своята една седма тон в удобна поза и се зачете. Отидох при бюрото си, седнах и се престорих, че преглеждам вчерашните доклади на Сол, Фред и Ори, докато обмислях ситуацията. Малко по-късно дръпнах пишещата машина, сложих лист хартия и заудрях клавишите. В черновата имаше някои грешки, които поправих и после я преписах пак на чист лист. Този път според мен беше добре. Обърнах се към Улф и обявих:

— Имам едно предложение.

Той довърши абзаца си, който очевидно беше дълъг и после ме погледна.

— Е?

— Няма как да се отървем от тези пари, а трябва да направим нещо с тях. Сигурно си спомняте какво казахте на Пит — работата не е в това да си изкараш хонорара, а да си сигурен, че си го заслужил. Според мен ще сте сигурен, че сте си изкарали тези пари, ако ги дадете за обява във вестника с горе-долу такъв текст:

„Моля жената с обиците във форма на паяци и драскотина на бузата, която във вторник, карайки кола, е казала на едно момче на Трийсет и пета улица и Девето авеню да повика полиция, да се обади на Ниро Улф на адреса от телефонния указател.“

Плъзнах листа по бюрото към него.

— За „Таймс“ хонорарът може да не ви стигне, но аз с удоволствие ще добавя един-два долара. Според мен това е блестяща идея. Така ще похарчим парите на Пит за самия него. Креймър и Стъбинс ще се ядосат, а Стъбинс си го заслужава. И тъй като шансът някой да се хване на въдицата е едно на един милион, няма да се изложите на опасност да работите и да се замесите в нещо. Освен това, така името ви ще се появи във вестника, което също не е без значение. Какво ще кажете?

Улф взе листа и високомерно го погледна.

— Много добре — съгласи се той кисело. — От все сърце се надявам, че това ще ти бъде за урок.

3

Синът на производителя на метални изделия най-после беше открит и прибран вкъщи на следващия ден, четвъртък следобед. По ред причини това беше дискретна операция — за да разберете колко дискретна, ще спомена, че първо, бащата не беше производител на метални изделия и второ, не беше от Йънгстън, — и не мога да разкривам никакви подробности, но ще си позволя една забележка. Ако Улф смяташе, че си е заслужил хонорара, след като одра кожата на този тип, едва ли има друго его, което да е издържало по-строг тест.

Така че четвъртък беше малко напрегнат ден и не остана време да обсъдим въпроса дали ако бяхме погледнали на случая, който Пит дойде да сподели с нас, по друг начин, той щеше да е още жив. Детективският бизнес предоставя много възможности за такъв вид въпроси и макар че няма никаква полза да падате духом, не е излишно от време на време да правите малка равносметка.

В сряда вечерта беше вече късно да дам обявата за четвъртък. В петък сутринта имах два повода за самодоволна усмивка Слязох от стаята си по стълбите и отидох в кухнята. След като поздравих Фриц, първата ми работа беше да отворя „Таймс“ на обявите и да погледна нашата. Това заслужаваше усмивка. Обявата беше без значение както в професионален, така и в личен план, тъй като вероятността да получим отговор беше по-малка дори от прогнозата ми за едно на един милион. Усмихнах се за втори път по-късно, докато се разправях с царевичните кифлички и наденичките с разгърнат пред мен вестник (Фриц беше занесъл подноса със закуската на Улф в стаята му по график). Телефонът иззвъня и едва не съборих стола в бързината да стигна до него. Но не се обаждаха по обявата. Някакъв човек от Лонг Айлънд искаше да знае дали бихме му продали три цъфнали орхидеи Vanda caerulea. Казах му, че не търгуваме с цветя, а и все едно, тези орхидеи не цъфтят през май. Но преди обяд пак си спомнихме за случая на Пит, макар и не във връзка с обявата. Улф точно се беше върнал в офиса от оранжерията и се беше настанил на бюрото си да прегледа сутрешната поща, когато на вратата се позвъни. Излязох в коридора, видях през шпионката кой е и не се наложи да отварям и да го питам какво иска. Този посетител винаги иска едно и също — да се срещне с Улф, а щом идваше точно в единайсет, в това нямаше никакво съмнение.

Обърнах се и съобщих на Улф:

— Инспектор Креймър. Той се намръщи.

— Какво иска?

Пак се държеше детински.

— Да го попитам ли?

— Да. Не. Е, добре.

Отидох да отворя. Ако се съдеше по недружелюбния поздрав, доколкото изобщо можеше да се нарече поздрав, и по изражението на лицето му, той не идваше да връчи медал на Улф. Едрото, зачервено лице и масивната фигура на Креймър никога не вдъхват чувство, че сте в приятна компания, но и той си имаше своите добри и лоши моменти, а тази сутрин моментът очевидно беше лош. Креймър влезе преди мен в офиса, удостои Улф със същия любезен поздрав, отпусна се в червеното кожено кресло и го изгледа студено. Улф не му остана длъжен.

— Защо пуснахте тази обява във вестника? — попита Креймър.

Улф се обърна и порови в купчето писма на бюрото си, които преди малко беше извадил от пликовете.

— Арчи — каза той, — писмото на Джордън е направо смешно. Той знае много добре, че не използвам Bressavola при тривидови кръстоски. Не заслужава отговор, но ще му пиша. Вземи бележника си. „Уважаеми мистър Джордън, разбирам, че сте имали злощастието да…“

— Достатъчно — грубо го прекъсна Креймър. — Добре. Да пуснете обява във вестника не е престъпление, но аз ви зададох съвсем любезен въпрос.

— Не — отвърна Улф с нетърпящ възражение тон. — Любезен ли?

— Добре, добре. Знаете какво искам да науча. Как искате да ви попитам?

— Първо, трябва да ми кажете защо искате да знаете.

— Защото мисля, че криете нещо или някого, свързани с убийство. Не ви е за първи път. От това, което сте казали на Стъбинс вчера, е ясно, че убийството на момчето не ви интересува и нямате клиент. Човек като вас не би похарчил нито цент за такава работа, а и със сигурност не бихте се заели с разследване, което може да ви принуди да хабите енергия. Можех да ви попитам направо кой е клиентът ви, но не го правя, придържам се към простия факт, че сте пуснали обява. Ако ви се струва недостатъчно любезно, вие му придайте повече любезност и после ми отговорете.

Улф пое дълбоко въздух и изпусна дълга въздишка.

— Арчи, кажи му, моля те.

Казах му. Не отне много време, тъй като Креймър вече беше получил доклада на Пърли и трябваше само да обясня как сме решили да използваме парите на Пит, към които бях прибавил един долар и осемдесет и пет цента от мен. Междувременно Креймър ме пронизваше със студените си сиви очи. Често ми се е налагало да посрещам този поглед и да хитрувам, да крия неща и да го баламосвам. Така че никак не се смутих, още повече че казвах само истината. След като ми зададе няколко въпроса и му отговорих, той премести поглед към Улф и грубо попита:

— Да ви говори нещо името Матю Бърч?

— Да — отвърна лаконично Улф.

— О, така ли? — В сивите очи за част от секундата проблесна пламъче. Ако не го познавах толкова добре, не бих забелязал. — Искам да си говорим любезно. Имате ли нещо против да ми кажете откога и откъде го познавате?

— Не. Прочетох за него в „Газет“ онзи ден, в сряда. Както ви е известно, никога не излизам от тази къща по работа, и излизам колкото е възможно по-рядко по какъвто и да е друг повод. Разчитам на вестниците и радиото да ме осведомяват за тревогите и заниманията на моите ближни. Според съобщението, мъж на име Матю Бърч е бил намерен мъртъв късно през нощта във вторник, или по-скоро в сряда около три часа, на уличка близо до кея на Саут Стрийт. Смятат, че е прегазен от кола.

— Така. Ще се помъча да формулирам по-добре въпроса. Като се изключат съобщенията във вестниците и по радиото, свързани със смъртта му, познавате ли го?

— Не под това име.

— Дявол да го вземе, а под някакво друго име?

— Не, доколкото ми е известно.

— Имате ли основание да предполагате или да подозирате, че човекът, намерен мъртъв на Саут Стрийт, е някой, когото сте познавали или за когото сте чували в каквато и да е връзка?

— Това е по-точно — каза одобрително Улф. — Така ще се разберем. Отговорът ми е не. Може ли сега аз да попитам нещо? Вие имате ли някакво основание да предполагате или да подозирате, че отговорът ми трябва да е положителен?

Креймър замълча. Наведе глава, опря брадичка във възела на вратовръзката си, сви устни, хвърли ми дълъг изпитателен поглед и после се обърна към Улф:

— Точно затова дойдох. След съобщението, което момчето ви е пратило по майка си и след като знам начина, по който колата го е прегазила и после е изчезнала, случаят вече не приличаше на злополука, а ето че се явяват и усложнения. Щом попадна на някакъв заплетена история, в която вие имате и най-малко участие, искам да знам точно защо сте се намесили и кога сте се появили на сцената.

— Питах ви дали имате някакво основание, а не дали изпитвате предубеждение към мен.

— Не съм предубеден към вас. Ето какви са усложненията. Колата, с която е убито момчето, беше намерена вчера сутринта, все още с фалшивите номера от Кънектикът, паркирана на Сто осемдесет и шеста улица. Хората от лабораторията работиха по нея цял ден. Установиха със сигурност, че момчето е убито с нея и не само това — отдолу намериха парче плат с размерите на човешка длан, хванато здраво между предния мост и щангата. Оказа се, че това е липсващият джоб от сакото, с което е намерен Матю Бърч. Лабораторията търси още доказателства, че това е колата, с която е убит Бърч, но аз не се лакомя и тези са ми достатъчни. А на вас?

— За работна хипотеза, ако аз разследвах случая, са достатъчни — отвърна търпеливо Улф.

— Там е работата. Вие го разследвате. Вие пуснахте тази обява.

Улф поклати бавно глава, за да подчертае, че се въздържа само от любезност.

— Признавам, че съм способен да разигравам фарсове — че при случай съм ви заблуждавал и подвеждал, но знаете, че избягвам да си служа с груби лъжи. Ще заявя, че фактите, които ви изложихме по този въпрос, са верни и пълни. Нямам клиент, свързан по какъвто и да е начин със случая, не съм ангажиран по него и нямам такова намерение. Наистина, съгласен съм, че…

Звъненето на телефона го прекъсна. Вдигнах слушалката на моето бюро.

— Офисът на Ниро Улф, Арчи Гудуин на телефона.

— Може ли да говоря с мистър Улф? — Гласът беше тих, нервен и женски.

— Ще проверя дали е тук. Вашето име?

— Той не ме познава. Искам да се срещна с него… става въпрос за днешната обява в „Таймс“. Искам да взема час при него.

Запазих безгрижния си тон.

— Аз записвам часовете му. Бихте ли ми казали името си?

— Предпочитам… когато дойда. Може ли да дойда в дванайсет?

— Почакайте на телефона една минута. — Погледнах календара на бюрото си, като обърнах на страницата за другата седмица. — Да, може, но бъдете точен. Знаете ли адреса?

Тя отговори, че го знае. Затворих телефона и се обърнах да докладвам на Улф:

— Някакъв тип вероятно иска да разгледа орхидеите. Ще процедирам както обикновено.

Улф се обърна пак към Креймър:

— Разбира се, съгласен съм с вас — доказателствата, че момчето и Матю Бърч са убити с една и съща кола са съществено усложнение, но всъщност това би трябвало да ви улесни. Въпреки, че номерата са безполезни, вие със сигурност може да намерите собственика на колата.

Лицето на Креймър отново придоби леденото изражение, с което беше влязъл.

— Никога не ми е минавало през ум, че си служите с груби лъжи. Никога не съм ви виждал да се държите грубо. — Той се изправи. В присъствието на Улф винаги се старае да става, като използва само мускулите на краката, защото Улф си помага с ръце. — Не, не и грубо — добави той, обърна се и си излезе. Отидох до коридора да проверя, че е затворил вратата след себе си и после се върнах на бюрото си.

— Писмото до мистър Джордън — нареди Улф.

— Да, сър. — Взех бележника си. — Първо обаче продължавам да твърдя, че шансът да получим отговор на обявата беше едно на един милион, но този път имахме късмет. Обади се някаква жена. Не си каза името и не исках да я насилвам, поради присъстващите. Дадох й час за днес в дванайсет.

— При кого?

— При вас.

Той сви устни и после ги отпусна.

— Арчи! Това е непоносимо!

— Много добре съзнавам. Но имайки предвид, че Креймър не се държа любезно, помислих си, че ще е задоволително да си побъбрите с нея, преди да му позвъните да я прибере. — Погледнах часовника на стената. — Тя ще е тук след двайсет минути — ако изобщо дойде.

Улф изръмжа:

— „Уважаеми мистър Джордън…“

4

Тя дойде. Червеното кожено кресло й отиваше много повече, отколкото на инспектор Креймър или, ако трябва да правя сравнение, отколкото на повечето от хилядите посетители, които съм виждал в него. Нямаше съмнение обаче, че е нервна. На вратата, след като отворих и я поканих, си помислих, че ще се обърне и ще побегне, а и тя си помисли същото, но накрая се насили да прекрачи прага и се остави да я заведа в офиса.

Драскотината на лявата буза, която стигаше до ъгълчето на устните й, беше лека, но все пак забележима върху гладката, хубава кожа и нямаше нищо чудно, че Пит, който я беше видял отблизо, е останал поразен от обиците-паяци. Вътрешно се съгласих с него, че са златни — бяха не по-малко забележими от драскотината. Въпреки нея, обиците и видимата нервност, червеното кожено кресло й отиваше. Беше горе-долу моя възраст, което не е идеално, но нямам нищо против зрелостта, стига да не е прекалена.

Улф я попита, не много нелюбезно, с какво може да й услужи, а тя отвори чантата си и извади две листчета хартия. Чантата беше от мек зелен велур, също като сакото, което носеше върху тъмнозелената вълнена рокля и предизвикателно наклонената барета. Не бях виждал по-страхотно съчетание.

— Това е изрезка с обявата ви — каза тя и върна едното листче в чантата си. — Другото е чек на ваше име за петстотин долара.

— Може ли да погледна?

— Не искам… не още. На него пише името ми.

— Мина ми през ум това.

Искам да ви питам някои неща, преди да ви кажа името си.

— Какви неща?

— Ами аз… за онова момче. Момчето, което помолих да повика полиция. — Гласът й би звучал съвсем нелошо, всъщност би ми харесал, ако не беше толкова напрегнат. Ставаше все по-нервна, вместо да се успокои. — Искам да го видя. Ще ми уредите ли среща? Или ако може, само ми дайте името и адреса. Струва ми се, петстотинте долара ще стигнат за това. Знам, че струвате скъпо. Или по-скоро искам… Но първо ми кажете за момчето.

Улф неизменно фиксира събеседника си с очи, когато са отворени, но се учудих, че този път оглежда посетителката особено внимателно.

— Арчи — обърна се той към мен. — Моля те погледни отблизо драскотината на бузата.

Станах да изпълня заповедта. Тя имаше няколко възможности — да остане на мястото си и да ми позволи да я погледна, да закрие лице с ръцете си или да стане и да си излезе. Но преди да успее да си избере една от тях, вече бях до нея и я разглеждах от трийсетина сантиметра разстояние.

Тя отвори уста да каже нещо, но се спря, а аз се изправих и съобщих на Улф:

— Направена е с нещо много остро, може би игла, но по-вероятно с върха на ножичка.

— Кога?

— Сигурно днес, но би могло да е и вчера. Невъзможно е да е отпреди три дни. — Останах до нея.

— Това е нахалство! — избухна тя и стана. — Добре, че не ви казах името си. — Не можеше да си излезе от стаята, без да мине през мен.

— Глупости! — прекъсна я Улф. — Не бихте могли да ме заблудите, дори да не бяхме ви хванали за драскотината, освен ако не сте изключително добре подготвена. Опишете момчето. Опишете другите хора в колата. В колко часа е станало? Какво е казало момчето? Какво точно е направило? И тъй нататък. Колкото до името ви, това вече не зависи от вас. Мистър Гудуин ще вземе чантата ви, ако е необходимо със сила и ще прегледа съдържанието й. В случай, че се оплачете, ще бъдем двама срещу един. Седнете, госпожо!

— Това е долно!

— Не. Оправдано е да отвърнем така на опита ви да ни заблудите. Не ви принуждаваме, но ако си тръгнете, ще се наложи да ни оставите името си. Седнете и ще поговорим, но първо — името!

Тя беше проявила прекален оптимизъм, смятайки, че може да се втурне в офиса на Ниро Улф и да го излъже, но не беше и глупава. Остана на мястото си, докато обмисли ситуацията. Всички признаци на нервност изчезнаха. Стигна до някакво решение, отвори чантата си, извади нещо и го показа на Улф.

— Шофьорската ми книжка.

Той я взе, хвърли един поглед, върна й я и тя седна.

— Аз съм Лора Фром. Мисис Деймън Фром. Вдовица съм. Адресът ми в Ню Йорк е Източна шейсет и осма номер 743. Във вторник карах по Трийсет и пета улица и помолих едно момче да повика полиция. От обявата ви разбрах, че можете да ме насочите към момчето, за което ще ви платя.

— Значи не признавате, че си служите с измама?

— В никакъв случай!

— По кое време стана това?

— Няма значение.

— Какво правеше момчето, когато го заговорихте?

— И това няма значение.

— На какво разстояние беше, когато го заговорихте и високо ли извикахте?

Тя поклати глава:

— Няма да отговарям на никакви въпроси. Длъжна ли съм?

— Твърдите обаче, че сте карали кола и сте казали на момчето да повика полиция?

— Да.

— В такъв случай сте в крайно неприятно положение. Полицията иска да ви разпита във връзка с убийство. В сряда момчето е било прегазено с кола и убито. Умишлено.

Тя ахна.

— Какво?

— Колата е същата. Тази, която сте карали във вторник, когато момчето е говорило с вас.

Тя беззвучно отвори и затвори уста. После успя да каже:

— Не ви вярвам!

— Ще повярвате. Полицията ще ви обясни откъде знае, че колата е същата. В това няма никакво съмнение, мисис Фром.

— Цялата тази история… Измисляте си. Това е нещо повече от долно.

Улф обърна глава към мен:

— Арчи, донеси вчерашния „Таймс“.

Отидох да го взема от етажерката, където държим вестниците от последната седмица. Отворих го на осма страница, прегънах го и го подадох на Лора Фром. Тя го пое с разтреперана пъка и се наложи да си помогне с другата, за да го държи. Мина доста време, докато го прочете. Когато вдигна очи, Улф каза:

— По нищо не личи, че Питър Дросос е момчето, към което сте се обърнали във вторник, но не сте длъжна да ми вярвате. Полицията ще ви убеди.

Тя местеше поглед ту към Улф, ту към мен и накрая се спря на мен:

— Искам… Бихте ли ми налели малко джин? Изпусна вестника на пода. Вдигнах го и попитах:

— Само джин ли?

— Да. Или „Гибсън“.

— С лукче?

— Не, благодаря. Но да е двоен.

Отидох в кухнята за съставките и лед. Приготвях коктейла „Гибсън“ и си мислех, че ако се надява на някаква помощ от Улф, сбърка, като поиска джин, защото по неговата теория всички, които пият джин, са варвари. Вероятно поради тази причина, когато внесох подноса и го сложих на масичката до креслото, той се беше облегнал назад със затворени очи. Налях и й сервирах. Тя отпи голяма глътка, после няколко малки и пак една голяма. Междувременно гледаше надолу, сигурно за да не разбера какво си мисли.

Накрая изпразни втора чаша, сложи я на подноса и каза:

— Колата, с която е блъснато момчето, е била карана от мъж.

Улф отвори очи:

— Арчи, изнеси подноса.

Миризмата на джин, особено когато до обяд остава само половин час, естествено го отвращаваше. Занесох противния предмет в кухнята и се върнах.

— …но макар това да не е сто процента сигурно — говореше Улф, — тъй като в мъжки дрехи бихте могли да минете за мъж, ако не ви разглеждат внимателно, признавам, че е възможно. Все едно, не допускам, че вие сте убили момчето. Само ви казвам, че след като ви е привлякла моята обява и дойдохте нагласена с тези обици и фалшива драскотина, направихте гаф. И ако продължавате да твърдите, че вие сте карали колата във вторник, може спокойно да ви освидетелстват като слабоумна.

— Не карах аз.

— Така е по-добре. Къде бяхте във вторник вечерта от шест и половина до седем?

— На заседание на Изпълнителния комитет на Асоциацията за подпомагане на бежанците. Свърши след седем. Това е една от каузите, от които се интересуваше покойният ми съпруг и аз продължавам работата му.

— Къде бяхте в сряда вечерта от шест и трийсет до седем?

— Какво общо има това… о, момчето е било… да-да. Онзи ден… — Тя помълча малко. — Отидохме с един приятел да пием по един коктейл в „Чърчил“.

— Името на приятеля, ако обичате?

— Това е смешно!

— Знам. Почти толкова смешно, колкото драскотината на бузата ви.

— Приятелят ми се казва Денис Хорън; Адвокат е. — Улф кимна.

— И така да е, пак ви очакват няколко неприятни часа. Съмнявам се, че съзнателно сте се замесили в убийство. До известна степен мога да разчитам изражението на хората и според мен изненадата ви като чухте за смъртта на момчето не беше престорена. Но най-добре е да се подготвите психически. Очаква ви изпитание. Не от мен. Не ви питам каква е причината за този маскарад, тъй като не ме интересува. Но полицията ще настоява да научи. Няма да се опитвам да ви задържа тук, докато тя дойде. Може да си вървите. Те ще ви потърсят.

Очите й блестяха и самочувствието й се подобри. Джинът има бързо въздействие.

— Не е нужно да ме търсят — каза тя с увереност. — Защо ще ме търсят?

— Тъй като ще искат да им кажете защо сте идвали тук.

— Вие защо трябва да им съобщавате?

— Защото укривам информация, свързана с престъпление, само когато това е продиктувано от моите интереси.

— Не съм извършила никакво престъпление.

— Точно това трябва да докажете пред полицията. Но то няма да удовлетвори любопитството й.

Тя ме погледна и аз отвърнах на погледа й. Може да не съм чак Ниро Улф по разчитане на лица, но и аз имам известен опит и бях готов да се закълна, че ме преценява, мъчейки се да реши дали има някакъв начин да ме спечели за съюзник, ако реши да каже на Улф да отиде да се скрие.

В желанието си да я улесня си придадох мъжествен, лоялен и неподкупен вид, но без да я гледам враждебно. По лицето й разбрах кога се отказа от мен. След като ме обяви за безнадежден, отвори зелената велурена чанта, извади писалка и чекова книжка в кожено калъфче, разгърна я на масичката и се наведе да напише нещо. Като свърши, откъсна синьото листче от книжката, стана и го сложи на бюрото пред Улф.

— Това е чек за десет хиляди долара — каза тя.

— Виждам.

— Това е аванс.

— За какво?

— О, не се опитвам да ви подкупя. — Тя се усмихна. За пръв път показваше подобие на усмивка и й писах една точка. — Има изгледи, че ще се нуждая от съвет и може би от професионална помощ, а вие вече знаете за случая и не бих искала… Не желая да се консултирам с адвоката си, поне засега.

— Глупости! Предлагате да ми платите да не уведомявам полицията за посещението ви.

— Не. Не ви предлагам това. — Очите й блестяха, но гледаха твърдо. — Добре. Така е. Но няма нищо нередно. Аз съм мисис Деймън Фром. Съпругът ми остави голямо състояние, включително доста недвижими имоти в Ню Йорк. Имам положение и отговорности. Ако съобщите за случая, ще си уредя среща с началника на полицията и едва ли ще бъда подложена на унижения, но предпочитам да не става така. Ако дойдете в дванайсет при мен, ще знам какво да…

— Не ходя по домовете на хората.

— О, да. Забравих. — Тя се намръщи, но само за секунда. — Тогава аз ще дойда при вас.

— Утре в дванайсет?

— Не, щом като ще е тук, по-добре в единайсет и трийсет, защото имам среща в един часа. Дотогава няма да съобщавате, че съм ви посещавала. Искам да… трябва да се видя с един човек. Трябва да се помъча да разбера нещо. Утре ще ви кажа всичко. Не. Лошо се изразявам. Нека се уговорим така: ако утре не ви кажа всичко, вие ще уведомите полицията, щом считате за нужно. Ако ви го кажа, ще ми трябва вашия съвет и вероятно помощта ви. Ето защо ви давам аванса.

Улф изсумтя и се обърна към мен:

— Арчи, тя наистина ли е мисис Деймън Фром?

— Според мен, да, но не бих дал писмени гаранции. Той пак я погледна.

— Госпожо, веднъж вече се опитахте да ме измамите и се отказахте под принуда. Възможно е това да е друг опит. Мистър Гудуин ще отиде до редакцията на един вестник, ще разгледа снимките на мисис Деймън Фром и ще ми телефонира оттам. Половин час ще е достатъчен. Вие ще останете тук с мен.

Тя пак се усмихна.

— Това е смешно.

— Без съмнение. Но при тези обстоятелства не е неоснователно. Отказвате ли?

— Не, разбира се. Сигурно си го заслужавам.

— И не възразявате?

— Не.

— В такъв случай не е необходимо. Вие сте мисис Фром. Преди да си тръгнете, ще направя една уговорка и ще ви задам един въпрос. Уговорката е — утре ще взема решение дали да приема аванса и да работя за вас. Все още не сте мой клиент. Въпросът е — знаете ли коя е жената, която е карала колата във вторник и е говорила с момчето?

Тя поклати глава.

— Вземете решение утре, нямам нищо против, но дотогава няма да съобщавате за посещението ми, нали?

— Не. Така се уговаряме. На въпроса ми?

— Няма да ви отговоря сега, защото не мога. Всъщност не знам. Надявам се да ви отговоря утре.

— Но ви се струва, че знаете? — настоя Улф.

— Няма да ви отговоря.

— Мисис Фром! — Той се намръщи. — Трябва да ви предупредя. Познавате ли или чували Ли сте за някого на име Матю Бърч?

Тя също се намръщи.

— Не. Бърч? Не. Защо?

— Човекът с това име е бил прегазен с кола и убит във вторник вечерта — същата кола, с която в сряда е убит Питър Дросос. Тъй като не можем да считаме самата кола за безмилостен злодей, трябва да е някой, свързан с нея. Предупреждавам ви да не постъпвате безразсъдно, нито дори неблагоразумие. Не ми казахте почти нищо, така че не знам доколко неизбежна или смъртоносна е заплахата, пред която сте изправена, но, повтарям, внимавайте!

— Същата кола! Във вторник е бил убит някакъв човек?

— Да. Тъй като не го познавате, това не ви интересува. Но настоявам да бъдете предпазлива.

Тя продължаваше да се мръщи.

— Аз съм предпазлива, мистър Улф.

— Не и днес, като изнесохте това глупаво представление.

— О, грешите. Най-малкото мъчех се да бъда предпазлива. — Взе чековата книжка и писалката от масичката, прибра ги в чантата си, затвори я и стана.

— Благодаря ви за джина, но по-добре да не си го бях изпросила. Не трябваше да пия. — Тя подаде ръка на Улф.

Улф обикновено не става при влизане или излизане на жена. Този път го направи, но не от особено уважение към Лора Фром, нито дори към чека, който остави на бюрото му. Време беше за обяд и без друго трябваше да размърда туловището си. Така че стана на крака и взе ръката й. Разбира се, станах и аз, за да я изпратя до вратата и си помислих, че от нейна страна е страшно великодушно да се ръкува и с мен след начина, по който я бях отхвърлил с неподкупния си вид. Почти се сблъскахме, когато на път към вратата тя изведнъж се обърна и каза на Улф:

— Забравих да попитам. Момчето, Питър Дросос, бежанец ли е?

Улф отвърна, че не знае.

— Бихте ли могли да разберете и утре да ми кажете? Улф обеща.

Пред вратата не я чакаше кола. Явно трудностите с паркирането бяха принудили дори мисис Деймън Фром да използва таксита. Когато се върнах в офиса, Улф не беше там — намерих го в кухнята, точно като повдигаше капака на димящата тенджера, пълна с агнешки котлети, задушени с шунка и домати. Не миришеше никак лошо.

— Едно признавам. Имате много набито око. Но, разбира се, красивите женски лица са такова изкушение за вас, че тази драскотина ви подразни и затова така се взряхте в нея.

Той се направи, че не ме чува.

— Ще отидеш ли до банката след обяд да внесеш чека на мистър Корлис?

— Много добре знаете, че ще отида.

— Отиди и до банката на мисис Фром да подпечатат чека. Така ще проверим подписа й. Фриц, станало е още по-вкусно от предишния път. Задоволително.

5

Преди дванайсет на другия ден, събота, разполагах с много материал за евентуалната ни клиентка. Като начало, през петте минути, прекарани в документацията на „Газет“ с любезното съдействие на моя приятел Лон Коен, установих, че тя наистина е мисис Деймън Фром. Оценката на състоянието й варираше между пет и двайсет милиона и тъй като беше слабо вероятно, че ще й представим сметка за повече от един-два, не навлязох в подробности. Съпругът й бил два пъти по-стар от нея и умрял преди две години от сърдечен удар, като й оставил всичко. Нямаше деца. Казваше се Лора Едертън по баща, произхождаше от добро семейство от Филаделфия и се беше омъжила за Фром седем години преди смъртта му.

Фром наследил малка купчинка пари и я превърнал в планина, главно чрез химическата промишленост. Даренията му за различни организации бяха станали причина най-различни президенти, президентки и изпълнителни секретари при новината за неговата смърт да изпитат силен и добронамерен интерес към условията на завещанието му, но с изключение на някои скромни суми, всичко беше получила вдовицата. Тя обаче беше продължила благотворителната дейност без да жали време и енергия, отделяйки особено внимание на АСАДИП, което е телеграфният код на Асоциацията за подпомагане на бежанци и е начинът, по който обикновено го произнасят хора, които си скъпят дъха. Ако оставям впечатление, че съм прекарал дълги часове за подробно разследване, трябва да го разсея. За четвърт час с Лон Коен, след като поразгледах документацията на „Газет“, получих всички горепосочени сведения, с изключение на една подробност, която открих в нашата банка. Нямаше опасност Лон да разтръби, че Ниро Улф се интересува от мисис Деймън Фром, тъй като ние сме му дали поне толкова сензационни материали, колкото вестникарски клюки сме получили от него. В дванайсет без четвърт в събота сутринта Улф беше на бюрото си, а аз стоях до него и заедно проверявахме разходите по поръчката на Корлис (това не е истинското му име) — производителя на метални изделия (това не е истинският му бизнес). Улф смяташе, че е намерил разлика от двайсет долара, а аз трябваше да докажа, че се лъже. Излезе, че и двамата сме прави. Двайсетте долара, записани на Ори Кедър, трябваше да бъдат отнесени по сметката на Сол Панцър — грешката беше моя, но не се отразяваше на крайната сума, така че бяхме квит. Събрах документите, тръгнах към картотеката и погледнах часовника си. Беше дванайсет без една минута.

— Вече минаха двайсет и девет минути от единайсет и половина — отбелязах аз. — Да й позвъня ли?

— Не — измърмори той.

Извадих чековата книжка от сейфа, за да оправя някои домакински сметки, а Улф включи радиото на бюрото си да чуе новините в дванайсет. Попълвах чекове и слушах разсеяно:

„Предстоящата конференция на лидерите на Съединените щати, Великобритания и Франция на Бермудските острови, която можеше да се осуети поради падането на премиера Майер, вероятно ще се състои на насрочената дата. Смята се, че приемникът на Майер ще заеме поста навреме, за да участва в конференцията.

Според съобщение от Токио, тридневното прекъсване на корейските мирни преговори, поискано от командването на Обединените нации, има за цел провеждане на по-нататъшни консултации между страните-членки на организацията в щаба на генерал Марк У. Кларк, командващ силите на ООН.

Трупът на мисис Деймън Фром, богата и високопоставена благотворителка от Ню Йорк, беше намерен рано тази сутрин между стълбовете на новостроящата се надземна магистрала в Ийст Сайд. Според полицията, тя е прегазена от кола и не става въпрос за нещастен случай.

В Ню Йорк се състоя голям военен парад, наблюдаван от около милион и двеста хиляди души…“

Улф не спря радиото. Доколкото можех да съдя по изражението му, той наистина слушаше. Но към края на петминутния бюлетин, се понамръщи, а след като щракна копчето, мръщенето стана неудържимо.

— Така — казах аз.

Бих могъл да направя десетки забележки, но от никоя нямаше никаква полза. Не беше нужно да напомням на Улф, че я беше предупредил да не действа безразсъдно или дори неблагоразумно. Намръщеното му изражение не предразполагаше към коментари. След малко той постави ръце на облегалките на стола си и започна да ги търка напред-назад по грапавата повърхност, при което се разнасяше неприятен звук. Това продължи известно време, после скръсти ръце и се поизпъчи.

— Арчи!

— Да, сър.

— За колко време ще напечаташ текста на разговора ни с мисис Фром? Не дословно. При твоята превъзходна памет, би могъл почти да постигнеш това, но не е нужно. Само съществената част, по подходящ начин, както би докладвал на мен.

— Може да ми диктувате.

— Не съм в настроение за диктовки.

— Да пропусна ли нещо?

— Включи само най-важното, без да споменаваш как й казвам, че Питър Дросос и Матю Бърч са убити с една и съща кола, тъй като във вестниците не пише нищо за това.

— За двайсет минути.

— Оформи текста като декларация, която ще подпишем двамата. В три екземпляра. Сложи днешна дата, дванайсет часа. Ще занесеш оригинала на мистър Креймър незабавно.

— Тогава половин час. Щом като ще е писмена декларация, искам да я направя по-внимателно.

— Много добре.

Надвиших предвижданото време с не повече от пет минути. Събра се на три страници, като Улф изчиташе всяка страница, щом я свършех. Не направи поправки, нямаше дори забележки, което беше още по-силно доказателство за душевното му състояние, отколкото отказът му да диктува. Двамата се подписахме и сложих декларацията в плик.

— Креймър няма да е там — казах аз. — Нито Стъбинс. Сега имат много работа.

Улф отвърна, че е все едно на кого ще я дам.

В Десето полицейско управление на Западна двайсета улица, където е и Отдел „Убийства“ — Западен Манхатън, не съм съвсем неизвестен, но този ден стигнах до втория етаж без да срещна никакви познати. Насочих се към един полицай, с когото бяхме в относително добри отношения. Излязох прав — Креймър и Стъбинс ги нямаше. Лейтенант Роуклиф беше поел командването и полицаят му позвъни, че съм дошъл да се видя с него.

Ако двайсет души, сред които и Роуклиф, умираме от глад на пустинен остров и се наложи да изберем кого да заколим и изпечем, няма да гласувам за Роуклиф, защото знам, че не бих могъл да го преглътна — при това моето мнение за него е добро в сравнение с неговото за мен. Така че не се изненадах, когато вместо да ме приеме, той излезе, приближи се бързо към мен и грубо изкрещя:

— Какво искаш? Извадих плика от джоба си.

— Това не е молбата ми за постъпване на работа в полицията, само и само да мога да служа под твое командване.

— Де да беше! — каза Роуклиф — типично в негов стил.

— Нито е призовка…

Той дръпна плика от ръката ми, извади съдържанието му, погледна заглавието и обърна на трета страница да види подписите.

— Декларация от вас двамата с Улф. Не се и съмнявам, че е шедьовър. Искаш ли разписка?

— Не непременно. Ако желаеш, ще ти я прочета.

— Желая единствено да ти видя гърба.

Той обаче не изчака да се сбъдне желанието му, обърна се и се прибра. Преди да си тръгна, казах на дежурния полицай:

— Много те моля отбележи, че предадох плика на този дивак в един часа и шест минути.

Вкъщи Улф тъкмо беше седнал да обядва и аз се присъединих към операцията по унищожаването на омлета с аншоа. Той не позволява да се говори за работа на масата и прекъсванията са изключени, така че това, което се случи след малко, беше още едно доказателство за душевното му състояние. Телефонът звънна, докато се занимаваше с тортата със смокини и череши. Отидох до офиса, върнах се и съобщих:

— Обажда се лице на име Денис Хорън. Сигурно си спомняте…

— Да, какво иска?

— Да говори с вас.

— Ще му позвъним след десет минути.

— Щял да бъде в движение и няма да го открием. Улф дори не каза обичайното си „по дяволите“.

Не се затича, но все пак отиде. Последвах го и вдигнах телефона на бюрото си, преди той да стигне до неговия. Седна и взе слушалката.

— Ниро Улф е на телефона.

— Казвам се Денис Хорън, мистър Улф. Адвокат съм. Случи се ужасна трагедия. Мисис Денис Фром е мъртва. Прегазена от кола.

— Така ли? Кога?

— Намерили са тялото в пет часа сутринта. — Гласът му беше тънък тенор, в който се промъкваше писклива нотка, но може би това се дължеше на шока от трагедията. — Аз й бях приятел и уреждах някои нейни работи. Обаждам се във връзка с чека за десет хиляди долара, който ви е дала вчера. Внесохте ли го?

— Не.

— Това е добре. Тъй като тя е мъртва, в банката, разбира се, няма да го приемат. На домашния й адрес ли желаете да го изпратите или бихте предпочели на мен?

— Нито едно от двете. Ще го внеса в банката.

— Но няма да го приемат! Неизплатени чекове, подписани от лице, което е починало, не се…

— Знам. Чекът е подпечатан. Подпечатаха го в нейната банка вчера следобед.

— О-о! — Последва доста дълга пауза. — Но тъй като тя е мъртва и не може да се възползва от услугите ви — тъй като не сте в състояние да направите нищо за нея, не разбирам как може да претендирате… искам да кажа, не смятате ли, че е коректно и етично да върнете чека?

— Вие не сте ми наставник по коректност и етика.

— Не съм споменал такова нещо. Но без всякакви лоши чувства и без да искам да ви ощетя, питам ви как може при тези обстоятелства да оправдаете задържането на парите?

— Като ги спечеля.

— Възнамерявате да ги спечелите?

— Да.

— Как?

— Това е моя работа. Ако сте упълномощен да уреждате наследството на мисис Фром, готов съм да обсъдя въпроса с вас, но не сега по телефона. Приемам в офиса си от момента до четири часа, от шест до седем и вечер от девет до полунощ.

— Не знам… Едва ли… Ще видя.

Хорън затвори. Затворихме и ние. Върнахме се в трапезарията, където Улф довърши безмълвно тортата и кафето. Почаках да отидем в офиса и да се настани в стола си, след което отбелязах:

— Спечелването на тези пари би било хубаво. Но главното е да почувствате, че сте си ги заслужили. Обаче без всякакви лоши чувства, съмнявам се дали това, че предадохте онази декларация на Роуклиф е достатъчно. Егото ми е подразнено.

— Внеси чека — измърмори той.

— Да, сър.

— Нужна ни и е информация.

— Да, сър.

— Виж се с мистър Коен и събери сведения.

— За какво?

— За всичко. Включително за Матю Бърч с уговорка да не разкрива, че знае за тази връзка, освен ако полицията не съобщи това или той не го научи от друг източник. Не му казвай нищо. Може да публикуват, че съм ангажиран по случая, но не и причината за интереса ми.

— Да му кажа ли, че Пит е идвал при вас?

— Не.

— Историята би му харесала. От нея би излязъл страшен материал на общочовешка тема. А и това би доказало, че репутацията ви…

Улф удари с юмрук по бюрото, което за него беше истинска експлозия.

— Не! — изрева той. — Репутация? Трябва ли да предизвикам приказки, че ако някой потърси помощта ми, ще бъде изправен пред смъртна опасност? Във вторник момчето, в петък жената! И двамата са мъртви. Няма да позволя офиса ми да се превърне в преддверие към моргата.

— Да, мина ми нещо подобно през ум.

— Постъпил си благоразумно, като не си ми го казал на глас. Лицето, виновно за всичко това, също би постъпило благоразумно, ако не ме беше предизвикало. Ще са ми нужни Сол, Фред и Ори, но аз ще се погрижа за това. Върви!

Тръгнах. Взех такси до редакцията на „Газет“. Секретарката на третия етаж, която не само ме беше приемала и преди, но също така от три-четири години беше в списъка на хората, които получават кутия орхидеи от оранжерията на Улф два пъти годишно, позвъни на Лон и ми махна с ръка да влизам.

Не знам каква длъжност заема Лон Коен в „Газет“, съмнявам се дали и той знае. Има вид на човек, който научава всички новини без никакво видимо усилие: от града и по телекса, в делник и празник, от чужбина и от страната. Бюрото му е единственото в стая три на четири метра и много добре, че е така, защото иначе нямаше да има къде да си слага краката, които са горе-долу със същите размери. От глезените нагоре е почти нормален. Когато влязох, при него имаше двама колеги, но разговорът им приключи и си отидоха. Ръкувахме се и той каза:

— Не сядай. Давам ти две минути.

— Глупости. Може да свършим за около час.

— Не днес. Отразяваме убийството на Фром. Пуснах те единствено, защото искам да ни разрешиш да съобщим, че Ниро Улф вчера е поискал информация за мисис Фром.

— Според мен… — Спрях, за да взема един стол и да седна. — Не, по-добре да не ти разрешавам. Но може да пишеш, че работим по убийството.

— Наистина ли?

— Да.

— Кой го е наел? Поклатих глава.

— Поръчката пристигна с пощенски гълъб, който отказа да ми каже.

— Събуй си обувките и чорапите, докато си запаля цигара. Няколко опарвания по нежната ти кожа ще ти развържат устата. Искам името на клиента.

— Джей Едгар Хувър.

Той издаде неприличен звук.

— Хайде, подшушни ми, само на мен.

— Не.

— Но може да пишем, че Улф работи по убийството на Фром?

— Да, но нищо друго.

— А момчето — Питър Дросос? А Матю Бърч? И по тях ли работи?

Изгледах го.

— Откъде накъде?

— О, моля ти се! Видях обявата на Улф в „Таймс“, че иска да се срещне с жената с обици във форма на паяци, която помолила едно момче на Девето авеню и Трийсет и пета улица да повика полиция. Мисис Фром е носила такива обици, а вчера ти дойде тук да разпитваш за нея. Колкото за Бърч — моделът е същият. Намерен е на безлюдно място, прегазен от кола, също като мисис Фром. Повтарям въпроса.

— Отговарям ти. Ниро Улф разследва убийството на мисис Фром с обичайната си енергичност, умение и мързел. Няма да се успокои, докато не залови негодника или не стане време да си ляга, в зависимост от това кое ще настъпи първо. Останалите убийства трябва да отидат на друга страница. Да не се намеква за връзка между тях. Нито от него, нито от мен. Ако те помолих за информация по случая Бърч, то е защото ти самият го спомена.

— Добре, стой тук. Искам да хвана сутрешния брой. Той излезе от стаята. Седях и се мъчех да убедя Улф да даде на Лон сочния материал за парчето от джоба на Матю Бърч, намерено на колата, с която е убит Пит, но тъй като Улф не присъстваше, не стигнах доникъде. Лон се върна след малко, отиде на бюрото си, изчаках го да пъхне големите си крака отдолу и казах:

— Все пак ще ми трябва един час.

— Ще видим. Няма много хляб в трохите, които ми подхвърли.

Не ни отне цял час, но не беше и много по-малко. Каза ми почти всичко, за което го питах, без да чете отникъде и само с две обаждания на свои съратници. Мисис Фром обядвала в петък в „Чърчил“ с мис Анджела Райт, изпълнителен секретар на АСАДИП — Асоциацията за подпомагане на бежанци. Вероятно е отишла в „Чърчил“, след като излезе от офиса на Улф, но не разисквах това с Лон. След обяд, към два и трийсет, двете се върнали заедно в АСАДИП, където мисис Фром подписала няколко документа и провела няколко телефонни разговора. „Газет“ беше изпуснал следите й от 3:15 до към пет, когато се прибрала в къщата си на Шейсет и осма улица и прекарала около час в работа с личната си секретарка, мис Джийн Ести. Според Лон, Анджела Райт правела чест на женския пол, защото била готова да разговаря с журналисти, а Джийн Ести не му правела чест, защото отказвала.

Малко преди седем часа мисис Фром излязла от къщи сама, за да отиде на вечеря с една от колите си — открит кадилак. Вечерята била в апартамента на мистър и мисис Денис Хорън в Грамърси Парк. Не е известно къде е паркирала колата, но в този район вечер винаги се намира място. На вечерята присъствали шест души:

Денис Хорън, домакин

Клеър Хорън, негова съпруга

Лора Фром

Анджела Райт

Пол Кафнър, специалист по връзки с обществеността

Винсънт Липскъм, издател на списание.

Вечерята свършила малко след единайсет и гостите се разотишли поотделно. Мисис Фром си тръгнала последна. В „Газет“ имаше непотвърдена информация, че Хорън я изпратил до колата й, но полицията мълчеше по този въпрос и не можеше да се провери. Това се знаеше за Лора Фром до пет часа сутринта в неделя, когато един човек на път за работа на рибния пазар, пресякъл под магистралата и намерил тялото й между стълбовете.

Няколко минути преди да пристигна в редакцията на „Газет“, прокурорът съобщил, че мисис Фром е прегазена от собствената си кола. Кадилакът бил намерен паркиран на Шестнайсета улица между Шесто и Седмо авеню, само на пет минути пеш от Десето полицейско управление. В колата открили не само доказателства за този факт, но и голям гаечен ключ, с който мисис Фром била ударена по главата. Независимо дали убиецът я е причакал скрит зад седалките на колата, или тя го е поканила да се качи вътре при потеглянето си или по-късно, съвсем сигурно беше, че той е издебнал момента, ударил я е по главата с ключа, седнал зад волана, откарал колата на подходящо безлюдно място, където в този час никой няма да го види, изхвърлил я навън и я прегазил с колата. Би било интересно и поучително да отида до Сентър Стрийт, за да видя как специалистите от полицейската лаборатория изследват колата, но те едва ли биха ми позволили да се приближа на по-малко от километър, а и все едно, бях зает с Лон.

Доколкото се знаеше в „Газет“, от този момент нататък се разкриваха широки възможности и както полицията, така и талантливи странични наблюдатели, не отдаваха предпочитания на никой кандидат. Разбира се, присъствалите на вечерята бяха в центъра на вниманието, но би могъл да бъде всеки, който е знаел къде ще се намира мисис Фром и дори евентуално някой, който не е знаел. Лон нямаше предположения, но подхвърли, че една журналистка от „Газет“ се чудела какво е отношението на мисис Хорън към задълбочаващото се приятелство между съпруга й и мисис Фром.

— Но ако искаш да включиш Пит Дросос и Матю Бърч, това отпада — възразих аз, — освен ако не го докажеш. Кой е Матю Бърч?

Лон изсумтя.

— На излизане си купи „Газет“ от сряда.

— Имам го вкъщи и съм го чел, но минаха три дни.

— Бърч не се е променил оттогава. Бил е специален агент на Службата за емиграция и натурализация, работил е там двайсет години, има жена и три деца. Притежавал е само двайсет и един зъба, приличал е на съсипан от грижи политик, обличал се е по-елегантно, отколкото подобава на общественото му положение, не се е радвал на популярност в своята среда и е залагал на конни състезания при Дани Пинкас.

— Спомена, че включваш Бърч в картината поради модела. Няма ли някакви друга причина?

— Не.

— Кажи само на твоя стар и верен приятел Гудуин. Никаква причина?

— Не.

— В такъв случай, ще ти направя услуга, като очаквам да ми я върнеш с лихвите при първа възможност. Това е строго, строго, строго секретно! Полицията е установила, че колата, убила Пит Дросос, е същата, с която е убит Бърч.

Той отвори широко очи.

— Не може да бъде!

— Да.

— Как са установили?

— Извинявай, забравих. Но е абсолютно сигурно.

— Направо ме шашна! — Лон потърка ръце. — Това е сладко, Арчи! Това е много сладко! Пит и мисис Фром — обиците. Пит и Бърч — колата. Ето връзката между Бърч и мисис Фром. Нали разбираш — сега „Газет“ ще изкаже силно предчувствие, че трите убийства са свързани и ще продължим в тази насока.

— Стига да е само предчувствие, добре.

— Така. Относно самата кола, както знаеш, номерата са фалшиви — колата е открадната в Балтимор преди четири месеца. Два пъти е пребоядисвана.

— Това не е публикувано във вестниците.

— Съобщиха го на обяд. — Лон се наведе към мен. — Слушай, имам една идея. Как ще си абсолютно сигурен, че може да ми се довериш, без да си ме изпитал? Ето ти възможност — кажи ми откъде знаят, че Бърч и момчето са убити е една и съща кола? Веднага ще забравя.

— Забравих го преди теб. — Станах и оправих ръбовете на панталона си. — Боже мой, ти си ненаситен! Кучетата трябва да бъдат хранени веднъж дневно и ти вече получи своето!

6

Когато се върнах пак на Трийсет и пета улица, минаваше четири часът и офисът беше празен. Отидох в кухнята да питам Фриц дали са идвали посетители и той каза — да, инспектор Креймър. Повдигнах вежди:

— Ля ли се кръв?

— Не — отвърна той, — но вдигаха доста шум. Почерпих се с чаша вода, върнах се в офиса и звъннах в оранжерията по домофона. Чух гласа на Улф.

— Вкъщи съм. Много здраве от Лон Коен. Да напиша ли доклада на машина?

— Не. Качи се да ми разкажеш.

Това не беше истинско нарушение на някакво правило, например прекъсване на обеда, но все пак беше изключение. Нямах нищо против, защото докато продължаваше да се гневи, че някой го е направил на маймуна, вероятно щеше да поразмърда мозъка си. Качих се по стълбите, отворих алуминиевата врата към вестибюла и влязох в топлото помещение, където цъфтяха Miltonia roezli и Phalaenopsis Aphdite. В другата стая — средната — бяха цъфнали само няколко от големите атракции — катлиите и лелиите, което не ме притесняваше, а и все едно — най-голямата атракция, на име Улф, беше тук и помагаше на Теодор да нагласи муселиновите паравани. Щом се появих, той се отправи през хладното помещение към разсадника, където се настани на единствения стол и попита:

— Е?

Седнах на едно трикрако столче и му предадох историята. Той затвори очи и само по помръдването на носа му личеше, че слуша. Когато докладвам, една от целите ми е да обхвана всичко толкова добре, че накрая да няма никакви въпроси и този път успях. Когато свърших, той остана в същата поза доста дълго време, после отвори очи и съобщи:

— Мистър Креймър беше тук.

— Фриц ми каза — кимнах аз. — Спомена също така, че сте вдигали шум.

— Да. Държа се особено грубо. Разбира се, той е под натиск. Но същото важи и за мен. Подметна, че ако вчера съм му казал за посещението на мисис Фром, тя нямало да бъде убита, което е безсмислица. Също така ме заплаши: ако по някакъв начин преча на полицейското разследване, щял да ми прати призовка. Пфу! Още ли е долу?

— Не, освен ако не се е скрил в банята. Фриц каза, че си е тръгнал.

— Аз си тръгнах пръв и се качих тук. Обадих се на Сол, Фред и Ори. Колко е часът?

За да погледне часовникът, трябваше да извърти глава, затова му казах:

— Пет без десет.

— Ще бъдат тук в шест или малко по-късно. Мистър Хорън не се е обаждал. На колко години е Джийн Ести?

— Лон не спомена точно, но каза, че е млада. Предполагам, че няма трийсет. Защо?

— Хубава ли е?

— Нямам сведения.

— Имаш право да знаеш. Във всеки случай, тя е млада. Сол, Фред или Ори може да открият нещо, но не искам през това време да обикалям тук, затворен като в клетка. Искам да знам какво е правила мисис Фром от три и петнайсет до пет вчера следобед и за какво и кого си е мислила през времето, докато е била с мис Ести. Мис Ести може да ни каже — второто със сигурност, а вероятно и първото. Намери я и я доведи тук.

Не го разбирайте погрешно. Той знаеше, че е фантастично. Нямаше и най-слаба надежда, че при тези обстоятелства мога да се добера до личната секретарка на мисис Фром, за да си побъбрим, да не говорим да я доведа под стража в офиса на разпит. Но щеше да му струва само парите за такси, така че какво толкова, защо да не ме прати да бъда изритан, след като има минимален шанс да изровя нещо?

Затова само отбелязах, че ще кажа на Фриц да сложи още една чиния на масата в случай, че е гладна, слязох в стаята си, застанах до прозореца и обмислих проблема. За десетина минути скроих четири различни плана, но се отказах от тях. Петият ми се виждаше по-вероятен, поне имаше слаб шанс да успея и се спрях на него. Нищо от личния ми гардероб не беше подходящо за предстоящата роля, затова отидох до шкафа, където държа различни дрехи за кризисни ситуации като сегашната, измъкнах черно официално сако и жилетка, раирани панталони, бяла риза с колосана яка, черно бомбе и черна папионка. Сред личните си вещи намерих подходящи обувки и чорапи. Избръснах се, преоблякох се в този костюм, погледнах се в голямото огледало и се харесах. Липсваше ми само младоженка или катафалка. Долу в офиса извадих малък Марли калибър 22 от колекцията си, която съхранявам в едно чекмедже на бюрото, заредих го и го пъхнах в джоба си. Това беше компромис. Кобур с презрамка и пистолет калибър 32 биха развалили линията ми в тези одежди, но много отдавна, след няколко неприятни преживявания, при едно от които се наложи да извадят куршума от гърдите ми, обещах както на Улф, така и на себе си, че никога няма да отида невъоръжен на преговори с човек, замесен дори в най-малка степен в някакво убийство. След като свърших тази работа, влязох в кухнята да се изфукам пред Фриц.

— Назначиха ме — съобщих му аз, — за посланик в Тексас. Adieu!

ТОЙ пожела да разкопчея ризата, за да му покажа корсета си.

Беше 5:38, когато платих на таксито пред къщата на Източна шейсет и осма улица. Отсреща се беше събрала малка тълпа зяпачи, но от моята страна униформено ченге подтикваше гражданите да не се задържат на едно място. Къщата беше от гранит, няколко метра навътре от улицата, с желязна ограда, по-висока от човешки ръст. Като тръгнах към входа, полицаят се насочи да ме посрещне, но не ме спря. Полицаите предпочитат да не препречват пътя на важни лица, облечени като мен.

Спрях, погледнах го печално и казах:

— Във връзка с приготовленията.

Той би могъл да усложни работата, ако ме беше придружил до вратата, но точно в този момент три любопитни дами ми оказаха неочаквана помощ, като се залепиха на оградата и докато полицаят ги убеди да се разотидат, бях стигнал до входа, бях натиснал звънеца и вече говорех с един екземпляр с аристократичен нос, който ми отвори. Беше облечен в същата цветова гама, но аз го превъзхождах по елегантност. — Възникна — казах тъжно, но твърдо, — известно объркване в инструкциите за цветята и се налага да изясним това. Трябва да видя мис Ести.

Тъй като не би било прилично да подпра открехнатата врата с крак, потиснах този импулс, но щом я отвори малко повече, не закъснях да се намъкна бързо покрай него. Като затвори, отбелязах:

— Нездравото любопитство на хората в такъв момент е много грозно нещо. Бихте ли предали на мис Ести, че мистър Гудуин би желал да се консултира с нея относно цветята.

— Заповядайте оттук.

Той ме преведе на пет крачки през антрето до една отворена врата, покани ме вътре и ми каза да почакам. Представата ми за резиденцията на мисис Деймън Фром беше съвсем друга. Помещението беше по-малко от моята стая и наред с двете бюра, двете масички за пишещи машини и различни столове, беше претъпкано с картотеки и най-разнообразни предмети. Стените бяха покрити с плакати и снимки, някои в рамки, други без рамки. Имаше десетки снимки. След като направих общ преглед, разгледах по-отблизо една-две, и точно проучвах плакат с надпис „Американски съвет по здравеопазване, 1947“, когато чух стъпки, изправих се и се обърнах.

Тя влезе, застана и ме изгледа със зелените си очи.

— Какъв проблем има с цветята?

Очите й не бяха зачервени, сякаш е проляла море от сълзи, но не бяха и весели. При по-щастливи обстоятелства вероятно бих я класирал под трийсет години, но не и в този случай. Да, беше хубава. Не носеше обици. На бузата й не личеше драскотина, но бяха минали четири дена, откакто Пит я бе видял, а той не ни беше дал точни данни за дълбочината и формата. Затова нямаше особена надежда да открием някаква следа от тази драскотина нито по Джийн Ести, нито на нечие друго лице.

— Вие ли сте мис Джийн Ести?

— Да. Какво е станало с цветята?

— Точно затова съм дошъл. Може би сте чували за Ниро Улф?

— Детективът ли?

— Да.

— Разбира се.

— Добре. Идвам от негово име. Казвам се Арчи Гудуин и работя при него. Иска да изпрати цветя за погребението на мисис Фром и би желал да знае дали бихте възразили да са орхидеи при условие, че са Miltonia roezli alba — те са чисто бели и много красиви.

Тя ме изгледа за секунда и после изведнъж избухна в смях. Не беше благозвучен. Раменете й се разтресоха и едва успя да се добере до един стол, седна, наведе се и хвана глава с ръце. Икономът се приближи да погледне през отворената врата, отидох до него и му казах съчувствено, че имам опит с такива кризи, което не беше лъжа и че не е зле да затвори вратата. Той се съгласи. После за малко си помислих, че може би трябва да я извадя от това състояние, но тя започна да се успокоява, а аз седнах на един стол. Скоро се изправи и избърса очите си с кърпичка.

— Това, което ме изненада — каза тя, — е облеклото ви. Комично е. Да дойдете облечен така и да питате дали имаме някакви възражения срещу орхидеите! — Наложи се да: спре за секунда, за да си поеме дъх. — Погребението ще бъде без цветя. Сега може да си вървите.

— Костюмът беше само средство да проникна.

— Разбирам. С измама. С каква цел?

— За да се видя с вас. Слушайте, мис Ести. Съжалявам, че дегизировката ми предизвика този малък пристъп, но сега ще трябва да поседите няколко минути, докато нервите ви се успокоят, а междувременно защо не ми позволите да ви обясня. Предполагам, известно ви е, че мисис Фром дойде да се види мистър Улф вчера и му даде чек за десет хиляди долара.

— Да, аз водя личната й чекова сметка.

— Спомена ли ви за какво е чекът?

— Не. На кочана вписа единствено думата „аванс“.

— Е, аз не мога да ви кажа за какво е чекът, но тя трябваше да се срещне с мистър Улф отново днес. Чекът беше подпечатан вчера и ще го внесем в понеделник. Мистър Улф изпитва отговорност към мисис Фром и счита, че е длъжен да разследва смъртта й.

Дишането й се нормализира.

— Полицията води разследване. Последните двама си тръгнаха само преди половин час.

— Разбира се. Ако разкрият случая, добре, но ако не успеят, то мистър Улф ще го стори. Не искате ли да намери убиеца?

— Има ли значение какво искам?

— Има значение за мистър Улф. Полицията може да нарежда на всички замесени лица: „Отговаряйте на въпросите, да не стане лошо!“, но той не може. Иска да говори с вас и ме изпрати да ви доведа в офиса му, а аз мога да ви убедя да дойдете само по един от три начина. Бих могъл да ви заплаша, ако имах под ръка някаква добра заплаха, но нямам. Бих могъл да ви подкупя, ако знаех с каква примамка да си послужа, но не знам. Единственото, което ми остава, е да ви кажа, че мисис Фром дойде да се види с него и му връчи чека, а той има причини да смята, че смъртта й е свързана с работата, за която го нае и затова се чувства задължен да разследва и иска да започне, като разговаря с вас. Въпросът е дали вие искате да помогнете. Естествено, предполагам, че бихте искали, без никакви заплахи или подкупи, дори да разполагах с такива. Офисът ни е на Трийсет и пета улица. Полицаят пред къщата ще ни спре такси и ще сме там за петнайсет минути.

— Имате предвид сега?

— Разбира се. Тя поклати глава.

— Не мога. Трябва да… Не мога. — Беше възвърнала самообладанието си и всички следи от пристъпа бяха изчезнали. — Твърдите, че въпросът е дали искам да помогна, но не е така. Въпросът е с какво мога да помогна. — Поколеба се и ме изгледа изпитателно: — Реших да ви кажа нещо.

— Ще ви бъда признателен.

— Споменах, че двамата полицаи — детективите — си тръгнаха преди половин час.

— Да.

— Е, докато бяха тук, малко преди да излязат, някой се обади по телефона на единия. Като свърши разговора, той каза, че е възможно да ме потърси Ниро Улф, вероятно чрез помощника си Арчи Гудуин. Може би ще ме помоли да се видя с него и в такъв случай се надява, че ще сътруднича на полицията, като отида при Улф, а после им разкажа точно какво е говорил той.

— Това е интересно. Съгласихте ли се да им сътрудничите?

— Не. Не поех ангажимент. — Тя стана, отиде до бюрото, извади пакет цигари от чекмеджето, запали си и дръпна дълбоко два пъти. Остана права, като ме гледаше. — Казах ви това по чисто егоистична причина. Моето мнение е, че Ниро Улф е по-умен от всички полицаи, но независимо дали е така или не, вчера мисис Фром отиде да се консултира с него и му даде този чек, а аз не знам за какво. Тъй като съм нейна секретарка, аз, разбира се, съм замесена в това, неизбежно е, но няма да направя нищо, с което да се замеся още повече, а това със сигурност би станало, ако отида да се видя с Ниро Улф. Ако не съобщя на полицията какво ми е казал Улф, те никога няма да ми простят, а ако им кажа — какво би станало, ако ме пита за нещо, което мисис Фром му е поверила и не би искала полицията да знае?

Тя дръпна още веднъж от цигарата, отиде до бюрото, загаси я в пепелника и се върна.

— Ето това е положението. Аз съм само едно мило невинно провинциално момиче от Небраска. Не разсъждавам. Ако десет години самостоятелен живот в Ню Йорк не са ме научили как да се пазя да не ме блъсне кола, значи никога няма да се науча. Наистина попаднах в тази бъркотия, но нямам намерение да казвам и да правя нищо, с което бих влошила положението за себе си. Ще трябва да си намеря работа. Не дължа нищо на мисис Лора Фром — аз работех за нея, тя ми плащаше, при това не особено щедро.

Гледах я отдолу нагоре и ако действително бях успял да си придам желаното изражение, лицето ми беше сериозно и изпълнено с разбиране. Колосаната яка се врязваше във врата ми.

— Най-малко аз бих оспорвал това, мис Ести. Самият аз съм в Ню Йорк доста повече от десет години. Казвате, че полицията иска от вас да й съобщите разговора с Ниро Улф, но споменаха ли нещо за Арчи Гудуин? Помолиха ли ви да им предадете и разговора с мен?

— Мисля, че не.

— Добре. Не че аз имам да ви кажа нещо особено, но бих искал да ви задам няколко въпроса, стига да седнете.

— Цял следобед седях и отговарях на въпроси.

— Не се и съмнявам. Но, например, къде бяхте снощи от десет до два часа?

Тя ме изгледа учудено.

— Вие ли ме питате?

— Не, само ви давам пример на какви въпроси сте отговаряли цял следобед.

— Е, ето ви и пример какви са били отговорите. Вчера между пет и шест мисис Фром ми продиктува десетина писма. Малко след шест отиде да се преоблече, а аз се обадих на няколко души, както ми беше поръчала. Малко след седем, след като излезе, вечерях сама, после написах на машина писмата и отидох да ги пусна в кутията на ъгъла. Това беше към десет часа. Върнах се веднага и казах на Пекъм, иконома, че съм изморена и отивам да спя, качих се в стаята си, пуснах радио \УС#ХК [???] да послушам музика и си легнах.

— Чудесно. Значи живеете тук?

— Да.

— Още един пример. Къде бяхте във вторник следобед от шест до седем?

Тя седна и ме изгледа учудено.

— Прав сте, и за това ме питаха. Защо? Свих рамене.

— Искам само да ви покажа, че знам какви въпроси задава полицията.

— Лъжете. Какво е станало във вторник следобед?

— Първо ми кажете как им отговорихте.

— Не се сетих веднага. Онзи ден мисис Фром отиде на заседание на Изпълнителния комитет на АС АДИП — Асоциацията за подпомагане на бежанци. Разреши ми да взема кола — откритата кола — и прекарах следобеда и вечерта да търся из целия град двама бежанци, на които АСАДИП иска да помогне. Така и не успях да ги намеря и се прибрах след полунощ. Би ми било много трудно да дам отчет за всяка минута през онзи следобед и вечерта и нямам такова намерение. Длъжна ли съм? Какво се е случило във вторник между шест и седем?

— Да направим една трампа? Кажете ми къде беше мисис Фром вчера следобед от три и петнайсет до пет часа, какви писма ви продиктува от пет до шест и на кого се обади по телефона, а аз ще ви кажа какво се е случило във вторник.

— Пак примерни въпроси, задавани от полицията.

— Естествено. Но тези ми допадат.

— Тя изобщо не се обажда по телефона, но ми поръча аз да позвъня по-късно на разни хора и да ги поканя да си купят билети за благотворително представление за училището „Майлстоун“. Списъкът съдържаше двайсет и три имена и полицията го има. Писмата, които ми продиктува, бяха различни, но нямаше нищо особено. Мистър Кафнър и мистър Хорън ми наредиха да дам на полицията копия от тях — така и направих. Ако искате да се помъча да си спомня, струва ми се…

— Няма значение. Какво е правила, след като е излязла от офиса на АСАДИП, до момента, в който се прибра вкъщи?

— Знам за две неща. Влязла е в един магазин на Медисън авеню да си купи ръкавици — донесе ги вкъщи — а после се е отбила в кантората на Пол Кафнър. Не знам какво друго е правила. Какво се е случило във вторник?

— Една кола спряла на светофара на ъгъла на Девето авеню и Трийсет и пета улица. Жената, която карала, казала на едно момче да повика полиция.

Тя се намръщи.

— Какво?

— Казах ви.

— Но какво общо има това? Поклатих глава.

— За повече не сме се пазарили. Обещах да ви кажа само какво се е случило. Това е много сложна работа, мис Ести, може да решите да съобщите на полицията какво ви е казал Арчи Гудуин, и едва ли ще им хареса, че съм тръгнал да обяснявам на заподозрените как точно е станало всичко.

— Аз не съм заподозряна.

— Моля за извинение. Мислех, че сте. Все едно, не съм…

— Защо трябва да съм заподозряна?

— Ако не за друго, то защото сте били близо до мисис Фром, знаели сте къде е била снощи и също, че колата й е била паркирана наблизо. Но и да не беше така, не бих се заел да ви просвещавам. На мистър Улф това може да не му хареса. Ако размислите и дойдете да се видите с него довечера след осем или утре в единайсет часа, когато приема, може да му хрумне да ви разкаже всичко. Той е гений, така че човек никога не знае. Ако вие…

Замълчах, защото вратата се отвори. Отвори се широко и влезе мъж. Той понечи да каже нещо на мис Ести, но като видя, че не е сама, спря, застана на място и ме огледа.

Когато стана ясно, че нито тя се кани да ни представи, нито той се готви да попита кой е непознатият, наруших мълчанието.

— Казвам се Арчи Гудуин, работя при Ниро Улф. — Забелязах погледа му и добавих: — В момента съм дегизиран.

Той тръгна към мен с протегната ръка, станах и я поех.

— Аз съм Пол Кафнър.

Природата не го беше дарила с висок ръст — стигаше ми до носа. Имаше голяма уста, тънки кафяви мустачки, подстригани не съвсем успоредно на дебелите устни и не бих казал, че прави точно такова впечатление, каквото се очаква от експерт по връзки с обществеността, но признавам, че изпитвам предубеждение към мустаци, които се опитват да минат за оскубана вежда.

Усмихна ми се да покаже, че съм му симпатичен, одобрява всичко, което съм казал и направил през живота си и разбира напълно всичките ми проблеми.

— Извинете — каза той, — налага се да ви прекъсна и да взема мис Ести, има някои неотложни въпроси. Ще се качите ли горе, мис Ести?

Беше прекрасно изпълнение. Вместо това би могъл да изкрещи: „Изчезвай оттук, за да питам мис Ести какво по дяволите се мъчиш да я излъжеш!“, което всъщност си мислеше. Но той не беше такъв човек! Бях му толкова симпатичен, че не би изрекъл нищо, с което да ме обиди.

Мис Ести стана и излезе, той тръгна след нея, но на вратата спря и се обърна към мен:

— Беше ми много приятно да се запознаем, мистър Гудуин. Слушал съм много за вас и, разбира се, за мистър Улф. Жалко, че трябваше да се срещнем в толкова труден момент.

— Той изчезна зад вратата, но чух ясно гласа му: — Пекъм, мистър Гудуин си тръгва. Виж дали иска да му намериш такси.

Добро, чисто и бързо изпълнение. Явно — с този мустак — и той беше дегизиран.

7

Прибрах се вкъщи навреме да чуя инструктажа. Сол и Ори вече седяха и чакаха, но Фред все още не беше пристигнал. Поздравих ги и докладвах на Улф, който беше зад бюрото си.

— Видях я и си побъбрихме, но…

— Защо по дяволите си пременен така?

— Погребален агент съм. Улф направи гримаса.

— Отвратителен термин! Разказвай.

Изпълних заповедта и му дадох пълен доклад, но този път той имаше въпроси. Това се оказа безрезултатно, тъй като вече бях изложил всички факти, а впечатлението ми от Джийн Ести и Пол Кафнър беше безполезно дори за мен, да не говорим за него, затова когато се позвъни и Сол отиде да отвори на Фред, Улф веднага ме заряза и ги накара да подредят столовете си пред бюрото му.

Тримата не представляваха особено естетична гледка. Сол Панцър има тясно лице и забележително голям нос. С кафявия си костюм, който имаше нужда от гладене, защото го беше валял дъжд, приличаше на шофьор на такси или уличен метач, но истината е друга. Той е най-способният оперативен работник в петте района на Ню Йорк и талантът му за следене, за който Улф го беше похвалил пред Пит Дросос, е само една малка част от способностите му. Всяка агенция в града би му платила троен хонорар.

От Фред Дъркин биха излезли почти двама с размерите, но не и със способностите на Сол. Фред се справя със следенето и бихте могли да разчитате на него за някаква обикновена работа, но ако се изправи пред нещо по-заплетено, има вероятност да го изиграят. Човек обаче може да му има пълно доверие.

Що се отнася до Ори Кедър, увереният поглед на тъмнокафявите очи и самодоволната усмивка на капризните устни, не оставят никакво съмнение, че главната му грижа е дали съзнавате колко е красив. Естествено това ядосва всеки клиент, с когото се захване, но и създава впечатлението, че не е необходимо да сте нащрек, което е опасно, тъй като истинската му грижа е да поддържа доброто си име на действащ детектив.

Улф се отпусна назад, облегна лакти на дръжките на стола, пое един кубически метър въздух и шумно го изпусна.

— Господа — започна той, — затънал съм до кръста в тази каша. Обикновено, когато търся услугите ви, е достатъчно да определя конкретните ви задачи, но този път това няма да стигне. Трябва да сте осведомени за цялата ситуация и нейната сложност, но първо да поговорим за пари. По-малко от дванайсет часа след като ми даде чек за десет хиляди долара, клиентката ми беше убита. Тъй като засега не се очертава неин приемник, това е всичко, което ще получа. Ако е неизбежно, готов съм по лични причини да похарча по-голямата част, дори цялата сума по разноските за разследването, но не и повече от това. Не искам от вас да сте свидливи в разходите, но се налага да забраня каквото и да е разточителство, когато харчите. Ето каква е работата.

Той започна с това как съм поканил Пит Дросос в трапезарията и завърши с доклада за разговора ми с Джийн Ести — Фред не го беше чул, — като разказа всичко без да пропусне нищо. Те седяха и го слушаха, всеки по своему — Сол се беше отпуснал спокойно, Фред седеше неподвижно без да откъсва очи от Улф, като че слушаше и с тях, а Ори бе опрял пръст на челото си, сякаш позираше за портрет във фотоателие. Що се отнася до мен, мъчех се да хвана Улф в някакъв пропуск, за да го поправя с удоволствие накрая, но не успях. Самият аз не бих могъл да свърша по-добра работа.

Той погледна часовника на стената.

— Седем и двайсет е и вечерята е готова. Има пържено пиле със сметана и пюре. Няма да обсъждаме случая на масата, но искам да мислите по него.

Наближаваше девет, когато се върнахме пак в офиса, след като бяхме обсъдили пет пилета с гарнитура така изчерпателно, че си уредихме завинаги сметките с тях. Улф се разположи на стола и се намръщи първо към мен, после към тях.

— Не ми изглеждате в пълна готовност — недоволно отбеляза той.

Те не скочиха на крака да застанат мирно. Въпреки че никой от тримата не го познава по-добре от мен, знаеха колко мрази да работи преди да мине около час след вечеря и също така, че го дразни не липсата на пълна готовност у тях, а собственото му нежелание да се съсредоточи.

— Може да слезем в сутерена — предложих аз, — и да поиграем билярд, докато храносмилате.

Улф изсумтя презрително.

— Стомахът ми — заяви той — е в състояние да се справи с работата си и без да го глезя. Има ли някой от вас, господа, належащ въпрос, преди да продължа нататък?

— Може би по-късно — обади се Сол.

— Много добре. Случаят, както разбирате, е безнадежден. Той е изключително сложен, но не разполагаме с източници на информация. Арчи може да опита с други хора онова, което направи с мис Ести, но няма откъде да почне. Полицията не иска да ми каже нищо. В миналото е имало случаи, когато съм разполагал със средства да изтръгна нещо от тях, но не и този път. Тъй като вече им е известно всичко, което знам, нямам какво да им предложа. Естествено, може да предположим как действа полицията. Тя се стреми да открие дали някоя позната на мисис Фром е имала драскотина на бузата си във вторник вечерта или в сряда. Ако я намерят, това ще разреши въпроса, но може и да не я намерят, тъй като онова, което момчето е взело за драскотина, като я е погледнало отблизо, може би е било лек, лесно заличим белег. Полицията освен това се мъчи да намери някоя позната на мисис Фром, която е носила обици във форма на паяци и това също, стига да успее, би могло да разреши въпроса. — Улф махна с ръка и продължи: — Мъчат се да намерят колата, с която са убити момчето и Матю Бърч. Преглеждат колата на мисис Фром сантиметър по сантиметър. Проверяват движенията, връзките и близките на Бърч. Минута по минута реконструират всичко, което мисис Фром е направила и казала, след като излезе от моя офис вчера. Упорито разпитват не само хората, които са били снощи с мисис Фром, но и всички, към които има най-слабо подозрение, че знаят някакъв съществен факт. Проверяват къде е бил всеки евентуален виновник — във вторник вечерта, когато онази жена казва на Питър Дросос да повика полиция, по-късно същата вечер, когато е убит Бърч, в сряда вечерта, когато е убито момчето и вчера вечерта, когато е убита мисис Фром. Задават си въпроса кой е имал причина да се страхува от мисис Фром, да я мрази или да извлече някаква изгода от смъртта й. В тази операция участват сто, може би хиляда души, като всички са опитни, а някои дори кадърни.

Той стисна устни и поклати глава.

— Полицията не може да си позволи да претърпи неуспех и няма да пожали сили за този случай. Докато седим тук, може вече да са набелязали плячката си и да са готови за арест. Но дотогава възнамерявам да използвам парите на мисис Фром или част от тях за една цел, която тя със сигурност би одобрила. При толкова много предимства полицията несъмнено ще ни изпревари, но имам намерение да убедя самия себе си, че мога основателно да задържа парите. Освен това ме възмущава създалото се впечатление, че хора, които идват при мен за помощ, могат да бъдат убивани безнаказано. Това е моята лична причина.

— Ще хванем негодника! — измърмори Фред Дъркин.

— Съмнявам се, Фред. Сега разбирате защо ви повиках на това съвещание и ви разказах всичко, вместо просто да ви възложа задачи, както обикновено. Исках да знаете колко е безнадеждно и също така да се консултирам с вас. Има десетки възможни подходи към проблема, а вие сте само трима. Сол, откъде, според теб, би могъл да започнеш?

Сол се поколеба и се почеса по носа си.

— Бих искал да започна едновременно от две места. АСАДИП и обиците.

— Защо АСАДИП?

— Защото те се интересуват от бежанци, а Бърч е работил в Службата за емиграция и натурализация. Не виждам никаква друга връзка между Бърч и мисис Фром. Ченгетата, разбира се, са се сетили, но при такова опипване на тъмно, не се знае кой може да извади късмет.

— Тъй като Анджела Райт, изпълнителният секретар на АСАДИП, е присъствала на вечерята снощи, вероятно сега няма да можем да стигнем до нея.

— Не и ако човек е бежанец.

— О-о! — Улф помисли малко. — Да, може да опиташ това.

— Дори да е много заета с полицията и тъй нататък, все пак ще има две-три стенографки и някой на телефоните. А аз ще имам нужда от много състрадание.

— Много добре — кимна Улф. — Почни сутринта. Вземи двеста долара, но не забравяй, че един бежанец не трябва да бъде разточителен. Какво имаш предвид за обиците.

— Не мога да свърша и двете неща едновременно.

— Да, но какво смяташ да предприемеш?

— Аз доста обикалям и си отварям очите, но досега не съм срещал обици във форма на паяци — нито на някоя жена, нито на витрина. Споменахте, че според Пит са били големи златни паяци с разперени крака. Хората биха ги забелязали. Ако ги е носила преди вторник или след това, полицията вече го е установила или скоро ще го установи и сигурно сте прав — за нас е безнадеждно. Но има възможност да не ги е носила, а и дали са същите, с които е била вчера мисис Фром? Може би ще е полезно да потърсим магазин, където някога са се продавали такива обици. Ченгетата са много заети с другата страна на разследването и може би още не са се захванали с това. Греша ли?

— Не. Ти рядко грешиш. Ако ние първи намерим тази жена…

— Аз ще се заема това — каза Ори. — И аз никога не съм виждал такива обици. Колко са били големи?

— Онези, които мисис Фром носеше вчера, бяха колкото нокът — като се смята по диаметъра на разперените крака. Арчи?

— Според мен, малко по-големи — отвърнах аз.

— Златни ли бяха?

— Не знам.

— Арчи?

— Предполагам, да, но не мога да се закълна.

— Добра изработка?

— Да.

— Добре, аз ще се заема с това. Улф го погледна намръщено.

— Може и да успееш за един месец.

— Не и по начина, който ще използвам, мистър Улф. Веднъж направих услуга на един човек, който е продавач в бижутерийния магазин „Буде“ — ще започна от него. Така още утре ще съм на работа, въпреки че е неделя — знам къде живее. Може би пропуснах — известно ли е дали обиците, които мисис Фром с носила вчера, са същите като на жената от колата във вторник?

— Не.

— Значи възможно е да са два различни чифта?

— Да.

— Добре. Разбрах. Който ги носи последен изгаря.

— Ще е нужно ли да платиш на приятеля си — на продавача от „Буде“?

— Не. Дължи ми услуга.

— Тогава вземи сто долара. Ако откриеш нещо, което изглежда обещаващо, избягвай всякакви намеци, че полицията може да е признателна за такива сведения. Възможно е пие самите да пожелаем да се възползваме от нейната признателност. Позвъни ми при най-слабия признак за някаква следа. — Улф премина към Дъркин. — Фред, откъде ще почнеш?

Едрото широко лице на Фред порозовя. Почти двайсет години той често изпълнява поръчки за Улф, но да се консултират с него за стратегия на най-високо ниво беше нещо ново. Стисна зъби, преглътна и каза с много по-висок глас, отколкото беше необходимо: От онези обици. Ори вече се зае с обиците.

— Чух, но вижте стотици хора трябва да са я виждали с тях. Портиери, прислужници, келнери…

— Не! — отсече Улф. — В тази област полицията има такова предимство, че никога няма да я догоним. Вече обясних това. При нашата оскъдна жива сила трябва да се помъчим да намерим някаква нова следа. Някой има ли предложения за Фред?

Те се спогледаха. Никой не се обади. Улф кимна.

— Наистина е трудно. Един начин да не душим по петите на полицията и да не гълтаме праха след тях е да се сетим за нещо, което не им е дошло на ум и да го разследваме. Нека опитаме. Да кажем, че във вторник следобед, когато колата спира на ъгъла и жената казва на момчето да повика полиция, мъжът до нея е Матю Бърч.

Сол се намръщи:

— Не ми е ясно, мистър Улф.

— Добре! В такъв случай вероятно и полицията не се е сетила за такава възможност. Признавам, че е много слабо вероятно, но по-късно вечерта Бърч е прегазен и убит със същата кола, на място и по начин, сочещи, че е закаран дотам с нея. Следователно, щом като е бил в колата късно вечерта, защо да не допуснем, че е бил в нея и по-рано същата вечер. Спирам се на тази хипотеза.

Сол продължаваше да се мръщи.

— Но така, както са нещата, не се ли предполага, че човекът, който е прегазил момчето в сряда, е същият, който е бил с жената във вторник, защото е знаел, че момчето може да го разпознае, а и в сряда Бърч вече е бил мъртъв?

— Това вероятно е хипотезата на полицията — съгласи се Улф. — Стойността й е очевидна, затова не я отхвърлям. — Просто я игнорирам и я замествам с моята. Дори и погрешната хипотеза може да бъде от полза. Колумб смята, че от съкровищата на Ориента го дели само вода, а се натъква на цял континент. — Той огледа събеседниците си. — Не искам от теб да намериш нов континент, Фред, но иде следваш предположението ми, че Бърч е бил в колата с жената. Помъчи се да го докажеш или да го обориш. Вземи сто долара. Не, вземи триста. Ти никога не прахосваш пари. Арчи ще ти даде снимка на Бърч. — Той се обърна към мен: Трябва да имат снимки на всички замесени лица. Можеш ли да ги вземеш от мистър Коен?

— Не тази вечер. Сутринта.

— Добре.

Улф огледа оскъдната жива сила отляво надясно и обратно.

— Господа! Вярвам, че не съм притъпил ентусиазма ви, като описах безнадеждността на това начинание. Исках да разберете, че при тази ситуация и най-малката троха е истинско лакомство. В други случаи съм очаквал много от вас, този път не очаквам нищо. Възможно е…

На вратата се позвъни. Станах и погледнах часовника си. Беше 9:55. В коридора светнах лампата на площадката, приближих се към вратата и видях, че отвън стоят двама непознати. Отворих и им казах добър вечер.

— Искаме да се видим с мистър Ниро Улф — започна единият.

— Бихте ли ми казали имената си?

— Аз съм Хорън, Денис Хорън. Обадих му се по телефона сутринта. Това е мистър Мадокс.

— Мистър Улф е зает. Ще проверя. Ще влезете ли вътре? Заведох ги в предната стая, хвърлих поглед към звукоизолираната врата към офиса, за да съм сигурен, че е затворена, поканих ги да седнат и излязох. Върнах се в офиса през коридора и съобщих на Улф:

— В предната стая чакат две трохи. Първият се казва Хорън, същият, който искаше да върнете десетте бона. Води едно приятелче — казва се Мадокс.

Улф реагира по обичайния за него начин. Изгледа ме възмутено. Беше провел инструктажа и се канеше да се разположи спокойно с някоя книга, а ето че аз му отварях работа. Ако бяхме сами, щеше да си позволи една-две забележки, но след онова, което току-що беше казал пред взвода за безнадеждното положение, трябваше да се сдържи и признавам, че го прие мъжки.

— Много добре. Първо изпрати Сол, Фред и Ори, след като им дадеш нари за разноски, както определих.

Тръгнах към сейфа да извадя мангизи.

8

По държанието на посетителите и разменените помежду им погледи, като ги поканих в офиса и ги настаних да седнат, разбрах, че прибързано съм ги сметнал за приятели. Не се гледаха дружелюбно.

Всичко във външността на Денис Хорън беше малко прекалено. Имаше малко прекалено дълги мигли, беше малко прекалено висок за раменете си и малко прекалено стар за вталени сака. Трябваше му съвет от специалист по приглушаване на външността, но тъй като явно беше прекарал повече от четирийсет години да я подчертава, съмнявах се дали би приел такова предложение.

Мадокс се погрижи Улф да разбере, че името му е Джеймс Албърт Мадокс. Сигурно по рождение страдаше от язва, с други думи — близо половин век, но ако не беше така, налагаше се да обясни как е придобил това мрачно изражение, от което само при един поглед и собственото му куче би се превърнало в песимист. Настаних ги на два жълти стола, току-що освободени от момчетата, защото не знаех кой от двамата заслужава червеното кожено кресло.

Хорън започна пръв. Каза, че сутринта по телефона не е искал да обвини Улф в непочтена и неетична постъпка или намерение. Просто се мъчел да защити интересите на бившата си приятелка и клиентка мисис Деймън Фром, която била… Тя не ви беше клиентка! — намеси се Мадокс с тон, който идеално подхождаше на физиономията му.

— Аз й давах съвети — озъби се Хорън.

— Лоши — не му остана длъжен Мадокс.

От погледите, които размениха, стана пределно ясно, че не са никакви приятели.

— Може би било най-добре всеки да ми каже, без да прекъсва другия, до каква степен и с какви пълномощия представлява мисис Фром — предложи хладно Улф. — После противоречията могат да се изгладят или пренебрегнат според обстоятелствата. Мистър Хорън?

Хорън запази самообладание. Тънкият му тенор си остана същият, но не звучеше така пискливо, както по телефона.

— Вярно е, че никога не съм представлявал мисис Фром официално в съда. Тя се консултираше с мен по много въпроси и показваше, че цени съветите ми, като често ги следваше. Като юридически съветник на Асоциацията за подпомагане на бежанци, бях тясно свързан с нея. Ако беше жива, едва ли би оспорила правото ми да се нарека неин приятел.

— Вие ли сте изпълнител на завещанието?

— Не.

— Благодаря ви. Мистър Мадокс?

— Моята адвокатска фирма „Мадокс и Уелинг“ — започна той не без усилие — представляваше Деймън Фром в продължение на дванайсет години. След смъртта му представлявахме мисис Фром. Аз съм изпълнител на завещанието. Прекъснах мистър Хорън, защото твърдението му, че мисис Фром е негова клиентка, не е вярно. Искам да допълня нещо.

— Говорете.

— Тази сутрин… не, следобед, мистър Хорън ми се обади и ми съобщи за чека, който вчера мисис Фром ви е дала, и за разговора му с вас. Обаждането му е било неоснователно и нагло, за разлика от моето посещение при вас сега. Питам ви официално, като адвокат и изпълнител на завещанието на мисис Фром, при какви условия и за каква цел ви е дала чек за десет хиляди долара? Ако предпочитате да ми отговорите насаме, нека излезем. Мистър Хорън настояваше да дойде с мен, но това е вашият дом и онзи млад човек там ми се вижда напълно способен да се справи с него.

Ако погледът, който ми хвърли, беше предназначен като комплимент, не смея да си помисля как би изглеждало неодобрението му.

— Не предпочитам да ви отговарям насаме, мистър Мадокс. Предпочитам изобщо да не ви отговарям.

Мадокс не придоби по-кисело изражение, защото беше невъзможно.

— Запознат ли сте със закона, мистър Улф?

— Не.

— В такъв случай трябва да се консултирате с адвокат. Ако не сте в състояние да докажете, че мисис Фром е получила равностойна услуга, мога да ви принудя да върнете парите, които сте си присвоили. Давам ви възможност да докажете.

— Не мога. Тя не получи нищо. Както казах на мистър Хорън по телефона, имам намерение да заслужа тези пари.

— Как?

— Като се погрижа убиецът на мисис Фром да бъде разкрит и наказан.

— Смешни приказки. Това е работа на служителите на закона. Днес направих справка за вас и сведенията, които получих, сочат, че не сте мошеник, но сега говорите като такъв.

Улф се подсмихна.

— Предубеден сте, мистър Мадокс. Отношението на добродетелните адвокати към мошениците е същото като това на добродетелните жени към проститутките. Осъдително, със сигурност, но на дъното има капчица завист — нещо, което не само не бихте признали, но и едва ли съзнавате. Само че не ми завиждайте. Мошеникът е воден или от глупост, или от лудост, а аз не страдам нито от едното, нито от другото. Бих искал да ви задам един въпрос.

— Задайте го.

— Мисис Фром уведоми ли ви, че се кани да ме посети?

— Не.

— Уведоми ли ви, че е идвала при мен?

— Не.

— А вас, мистър Хорън? Отговорете на същите два въпроса.

— Не разбирам… — Хорън се поколеба: — Според мен, нямате право да ме питате.

Мадокс го изгледа:

— Не отстъпвайте, Хорън. Вие настоявахте да дойдете. Вие претендирате, че мисис Фром се е консултирала с вас по важни въпроси. Той се мъчи да спечели позиция. Ако докаже, че тя е уведомила някой от двама ни, че ще ходи или вече е била при него, без да споменава причината, ще потвърди довода си, че тя явно не е искала да знаем и следователно не може да издаде поверената му тайна. Попречете му! Хорън не се хвана на въдицата.

— Отказвам да се подложа на кръстосан разпит — заинати се той.

Мадокс се зае да го убеждава, но Улф го прекъсна:

— Обясненията ви сами по себе си са доста проницателни, мистър Мадокс, само че не разбирате затруднението на мистър Хорън. Той е изправен пред неразрешим проблем. Ако отговори с „да“ на втория ми въпрос, вие ще сте прав — имам оръжие и ще го използвам. Но ако каже „не“, то аз ще го попитам откъде знае, че мисис Фром ми е дала чек. Ще искам да знам и, струва ми се, вие също.

— Аз вече знам. Поне знам каквото ми каза. Сутринта, когато научил за смъртта на мисис Фром, телефонирал у тях и говорил с мис Ести, секретарката й, която му съобщила за чека. Прекарах събота и неделя извън Ню Йорк и Хорън ме намери по телефона. Веднага се върнах.

— Къде по-точно? Мадокс погледна възмутено.

— Това е чисто нахалство. Улф махна с ръка.

— Във всеки случай е безсмислено. Моля да ме извините, не за нахалството, а за глупостта. Направих го по силата на навика. В този сложен лабиринт ми се налага да се откажа от такива обичайни процедури като проверка на алиби и да ги оставя на полицията. Щом като не сте изправен пред неразрешим проблем, мистър Хорън, ще отговорите ли на въпросите ми?

— Не. По принцип. Нямате право да ми ги задавате.

— Но очаквате от мен да отговарям на вашите?

— Не. Не на моите, защото и аз нямам право. Но мистър Мадокс, като изпълнител на завещанието, има. На него трябва да отговорите.

— Ще видим. — Улф се позамисли и се обърна към Мадокс. — Доколкото разбирам, вие не настоявате да върна парите, които мисис Фром ми плати?

— Зависи. Кажете ми при какви условия и за каква цел ви ги е платила, а аз ще си помисля по въпроса. Няма да позволя смъртта на моя уважавана клиентка да бъде използвана и превръщана в сензация от частен детектив за негова лична и професионална изгода.

— Това е достоен и положителен начин на мислене — призна Улф. — Бих могъл да отбележа, че ще ми е трудно да придам на тази афера по-голяма сензационност, отколкото вече има, но дори и така, вашето становище е възхитително. Лошото обаче е, че няма да ви кажа нищо за вчерашния си разговор с мисис Фром.

— Значи укривате доказателства.

— Пфу! Вече го съобщих на полицията. В писмена форма, с подпис.

— Тогава защо не ми кажете?

— Защото не съм глупак. Имам основание да смятам, че този разговор е звено от веригата събития, довели до смъртта на мисис Фром, и ако наистина е така, лицето, което най-много иска да знае какво ми е казала, вероятно е нейният убиец.

— Аз не съм нейният убиец.

— Това още не е доказано.

За момент помислих, че Мадокс ще се задави. Гърлото му забележимо се поду. Но стар адвокат като него дълго се е упражнявал в самоконтрол и той се овладя.

— Това вече не е само глупост, а чисто бръщолевене.

— Не съм съгласен с вас. Полицията разпита ли ви?

— Естествено.

— Колко души бяха?

— Двама… не, трима.

— Бихте ли ми казали кои бяха?

— Някой си капитан Бънди, един сержант и помощник-комисарят Юмънс. Също така помощник-прокурорът Манделбаум.

— Някой от тях спомена ли ви за какво се е консултирала с мен мисис Фром вчера?

— Не. Не стигнахме до това.

— Съветвам ви да се обърнете към някого в прокуратурата — за предпочитане към човек, когото познавате добре — и да го помолите да ви каже. Ако той или някое друго служебно лице ви се довери, без да премълчава нещо важно, аз ще върна сумата, заплатена от мисис Фром, или както се изразихте вие, парите, които съм си присвоил.

Мадокс приличаше на човек, когото се мъчат да убедят, че носът му е обърнат наопаки.

— Уверявам ви — продължи Улф, — че не съм толкова безразсъден да укривам доказателства за углавно престъпление, особено при толкова сензационен случай. Напротив, в това отношение проявявам изключителна добросъвестност. Освен ако полицията не разполага с неизвестна за мен информация, съмнявам се дали до този момент са ви разглеждали като евентуален кандидат, но сега вече може да почнат да ви досаждат, след като им съобщя, че толкова ожесточено сте искали да научите какво ми е казала мисис Фром. Това, разбира се, е мой дълг. В този случай ще ми достави и голямо удоволствие.

— Вие… — Мадокс пак се задави. — Вие заплашвате, че ще съобщите за този разговор?

— Не е заплаха. Просто ви уведомявам, че ще постъпя така веднага щом си тръгнете.

— Тръгвам си още сега. — Той стана. — Ще ви накарам да върнете десетте хиляди със съдебно нареждане.

Обърна се и си излезе. Тръгнах да го изпратя, но той успя да ме изпревари, макар че трябваше да се отбие в предната стая за шапката си.

Когато се върнах в офиса, Хорън стоеше прав и гледаше Улф отгоре, но не разговаряха. Улф ми каза:

— Арчи, обади се на мистър Креймър.

— Почакайте една минута. — Тънкият тенор на Хорън прозвуча настойчиво. — Правите грешка, Улф. Стига наистина да се каните да разследвате убийството. Как ще го разследвате? Двама от хората, които най-добре познават мисис Фром и нейните дела, бяха тук в офиса ви и току-що изгонихте единия. Разумно ли е това?

— Глупости — каза Улф с отвращение. — Не искате дори да кажете дали мисис Фром ви е споменала за посещението си при мен.

— Начинът, по който зададохте въпроса си, беше оскърбителен.

— В такъв случай ще се помъча да бъда по-любезен. Ще ми предадете ли в общи линии за какво сте разговаряли на вечерята снощи във вашия дом?

Дългите мигли на Хорън потрепнаха.

— Не знам дали би било редно. Естествено вече разказах всичко на полицията, а те ме предупредиха да бъда дискретен.

— Естествено. Но ще ми разкажете ли?

— Не.

— Ще ми дадете ли пълно и откровено описание на характера и развитието на отношенията ви с мисис Хорн?

— В никакъв случай!

— Ако изпратя мистър Гудуин в Асоциацията за подпомагане на бежанци, където сте юридически съветник, ще наредите ли на служителите да отговарят изчерпателно на въпросите му, без да скриват нищо?

— Не.

— Ето какво постигнахме с любезност. — Улф се обърна към мен: — Арчи, обади се на мистър Креймър.

Завъртях се на стола и набрах 929 8241. От другата страна веднага вдигнаха слушалката, но после нещата се усложниха. Всички наши скъпи приятели и неприятели отсъстваха и накрая трябваше да се задоволя с някой си сержант Грифин, уведомих Улф за това, той вдигна слушалката си и каза:

— Мистър Грифин? Обажда се Ниро Улф. Това е за сведение на мистър Креймър, така че моля погрижете се да го получи. Мистър Джеймс Албърт Мадокс и мистър Денис Хорън ме посетиха тази вечер. Записахте ли точно имената? Да, предполагам, че са ви познати. Те ме помолиха да им предам разговора си с мисис Деймън Фром, който се проведе тук в моя офис вчера. Аз отказах, а те настояваха. Няма да стигна дотам да твърдя, че мистър Мадокс направи опит да ме подкупи, но останах с впечатление, че ако му бях предал разговора, той не би настоявал да върна парите, които ми плати мисис Фром, а в противен случай би настоявал. Мистър Хорън го подкрепяше, ако не с друго, то с мълчанието си. След като мистър Мадокс се ядоса и си тръгна, мистър Хорън ми каза, че правя грешка. Моля ви погрижете се мистър Креймър да бъде уведомен. Не, това е всичко засега. Ако мистър Креймър пожелае, с удоволствие ще му дам повече подробности или писмена декларация.

Улф затвори, изгледа адвоката и промърмори:

— Още ли сте тук?

Хорън си тръгна, направи три крачки и се обърна:

— Казахте, че не сте запознат със закона, но знаете как да заобиколите обвинението в клевета. След това представление ми е чудно как сте спечелили репутацията си.

Той тръгна, а аз излязох в коридора точно когато се появи от предната стая с шапката си. Изпратих го. Сложих веригата на вратата, върнах се в офиса и извиках възторжено:

— Е, несъмнено изцедихте всичко от тях. Успяхте да ги изстискате докрай. Моите поздравления.

— Млъкни! — каза ми той и грабна една книга, но не за да я запрати към мен.

9

Канех се в събота следобед да замина на излет в Уестчестър, за да прекарам почивните дни в четиринайсетстайната вила на Лили Роуън, но разбира се този план беше осуетен или поточно претърпя попътна катастрофа. Изобщо не усетих, че е неделя. Ето причините: сержант Пърли Стъбинс се яви рано-рано, докато Улф още закусваше в стаята си и поиска сведения за нашествието на адвокатите. Не го разочаровах. Пристигна преизпълнен с подозрения и си тръгна с още повече. Обясних му, че работодателят ми е гений и времето ще покаже, че твърдото му поведение е било блестяща идея. Пърли отказваше да повярва, че двамата са дошли на крака в офиса, а Улф не си е направил труда да изстиска всичко от тях. Той обаче прие пет-шест кроасана и две чаши кафе, но само защото никой, който веднъж е вкусил неделните кроасани на Фриц, не е способен да откаже.

Двамата с Улф изчетохме дума по дума съобщенията в сутрешните вестници. Не че се надявахме да попаднем на гореща следа, но поне научихме какво са решили да огласят прокуратурата и Креймър и намерихме някои полезни трохи информация: Анджела Райт, изпълнителният секретар на АСАДИП, в миналото беше работила за Деймън Фром и той я беше назначил в АСАДИП. Мисис Фром подпомагала над четирийсет благотворителни дружества и достойни каузи, но най-много от всичко обичала АСАДИП. Винсънт Липскъм, издателят, поканен на вечерята в апартамента на Хорън, публикувал една поредица статии за бежанци в списанието си „Съвременна мисъл“ и планирал втора. Мисис Денис Хорън била бивша кинозвезда е, поне участвала в няколко филма. Пол Кафнър се грижил безвъзмездно за връзките с обществеността в АСАДИП, но извън това бил професионално ангажиран да защитава личните интереси на самата мисис Фром. Денис Хорън бил специалист по международно право, членувал в пет клуба и се славел като любител-готвач.

Все още нямаше нито дума за парчето от джоба на Матю Бърч, намерено под колата, с която беше убит Пит Дросос. Полицията пазеше тази информация за себе си. Но поради сходството в начина на убийствата, Бърч също се споменаваше.

Улф се обади на адвоката си Хенри Паркър да го пита каква е процедурата за изземване със съдебно нареждане и да му съобщи да се подготви в случай, че Мадокс изпълни заплахата си и се опита да му отнеме десетте бона. Наложи се дълго да търся Паркър, докато го открия в един клуб в Лонг Айлънд. От Джийн Ести нямаше никакви вести.

През този ден се обадиха по телефона трима репортери, а други двама се явиха лично пред вратата, но не стигнаха по-далеч. Не им стана приятно, че Ниро Улф е дал на „Газет“ изключителните права да отразява работата му по убийството, и аз им изказах съчувствие.

Позвъних на Лон Коен в „Газет“ твърде рано сутринта и оставих съобщение да ми се обади, което той стори. Отидох в редакцията следобед да получа известен брой копия от най-добрите снимки на хората, които ни интересуваха и казах на Лон, че бихме могли да се възползваме от няколко десетки важни, но неизвестни факти, а той отвърна, че и на него няма да са му излишни. Заяви, че са отпечатали всичко, което знаят, въпреки че разполагали с маса любопитни клюки, например как мисис Денис Хорън веднъж замерила мисис Фром с шейкър за коктейли и как един вносител вдъхновил Винсънт Липскъм да напише статия в защита на ниските мита, като финансирал пътуването му до Европа. Нищо от тези истории не ми се видя толкова важно, че да се вдигна обратно на Трийсет и пета улица.

Освен това имах работа — трябваше да раздам снимките. Срещнах се със Сол Панцър пред Таймс Билдинг, където проучваше бежанците, с Ори Кедър в едно заведение на Лексингтън авеню и той ми съобщи, че човекът, който му дължи услуга, играе голф във Ван Кортлънд Парк и ще говорят по-късно. С Фред Дъркин и семейството му се видяхме в един ресторант на Бродуей, където в неделя обедът за възрастни струва долар и осемдесет и пет, а за деца — долар и петнайсет. В неделя към края на май Ню Йорк не е място да проправяте нови пътища.

Направих малък самостоятелен експеримент, преди да потегля обратно към Трийсет и пета улица. Не помня някога да съм услужвал на Някой продавач на бижута, но веднъж направих голяма услуга на един служител на нюйоркската полиция. Ако бях изпълнил дълга си като гражданин и правоспособен детектив, щеше добре да се нареди и още да е зад решетките, но се намесиха разни обстоятелства. Никой не знае за това, дори Улф. Човекът, на когото бях услужил, ми даде да разбера, че с удоволствие би държал палтото и шапката ми, ако един ден реша да вляза в юмручен бой, но доколкото бе възможно, бях стоял настрана от него. Тази неделя си казах, какво пък, защо да не дам възможност на човека да се реабилитира, позвъних му и се срещнахме на едно място. Обясних му, че има пет минути да ми каже кой е убил мисис Фром. Отвърна ми, че както вървят работите, ще му трябват пет години и пак не дава гаранция. Попитах го дали тези думи се основават на най-новите съобщения и той потвърди. Добавих, че това е всичко, което искам да знам и затова оттеглям предложението си за петте минути, но ако и когато би могъл да свърши това за пет часа, вместо за пет години, ще му бъда признателен да ми съобщи.

— Да ти съобщя какво? — попита той.

— Че работата е почти опечена. Нищо повече. За да предупредя мистър Улф да залегне.

— Прекалено дебел е, за да заляга.

— Аз обаче не съм.

— Добре. Съгласен съм. Сигурен ли си, че това е всичко?

— Абсолютно.

— Помислих си, че може би ще поискаш главата на Роуклиф с ябълка в устата.

Прибрах се вкъщи и казах на Улф:

— Успокойте се. Ченгетата си играят на криеница. Знаят повече от нас, но не са по-близко до отговора.

— А ти откъде знаеш?

— Ходих на врачка. Сведенията са достоверни, пресни и строго секретни. Видях се с момчетата и им дадох снимките. Искате ли маловажните подробности?

— Не.

— Някакви инструкции.

— Не.

— За утре нямам ли програма?

— Не.

Това беше в неделя вечерта.

В понеделник сутринта ми се поднесе рядко удоволствие. Улф никога не слиза долу преди единайсет. Закусва в стаята си и отива с асансьора за два часа при орхидеите, преди да слезе в офиса. Сутрин общува с мен по домофона, освен ако няма нещо специално. Явно тази сутрин беше специална — Фриц занесе закуската му, върна се в кухнята и тържествено обяви:

— Разрешена ти е аудиенция. Levèe!

Пиша го на френски, защото той го произнесе така.

Бях прегледал сутрешния вестник, където нищо не противоречеше на казаното от моята врачка и щом изпих кафето си се качих по стълбите, почуках и влязох. В дъждовни или дори облачни утрини Улф отмята черния копринен юрган към краката си, за да не го накапе и закусва в леглото, но когато е слънчево, кара Фриц да остави подноса на масата до прозореца. Сутринта беше слънчева и изживях въпросното удоволствие. С боси крака, разрошена коса и няколко декара жълта пижама, блеснала на слънцето, той беше сензационна гледка.

Поздравихме се с добро утро и ме покани да седна. Беше изпразнил чинията си, но не си беше допил кафето.

— Имам инструкции — съобщи той.

— Добре. Канех се да отида в банката в десет часа и да внеса чека на мисис Фром.

— Може. Оттам продължаваш. Вероятно ще си навън цял ден. Кажи на Фриц да вдига телефона и да взима обичайните предпазни мерки с посетителите. Докладвай периодично по телефона.

— Погребението е в два часа.

— Знам и следователно може да се върнеш вкъщи за обяд. Ще видим. Сега инструкциите.

Получих ги. Четири минути му стигнаха. Накрая попита дали имам въпроси. Намръщих се:

— Само един. Ясно ми е как трябва да действам, но какво търся.

— Нищо.

— В такъв случай сигурно точно това ще намеря.

Той отпи глътка кафе.

— Не очаквам друго. Целта е да ги поразмърдаш. Все едно, че пускаш тигър сред тълпата — или ако това звучи бомбастично — мишка. Как ще реагират? Дали някой от тях ще съобщи на полицията и ако стане така, кой?

— Ясно, разбирам възможностите — кимнах аз, — но ме интересуваше дали искате да се добера до нещо конкретно.

— Не. Нищо конкретно. — Той посегна към каничката с кафе.

Слязох в офиса. В едно чекмедже на бюрото ми има различни визитни картички, девет-десет вида, с различни, надписи за различни нужди и случаи. Взех няколко с името ми в средата и думите „Представляващ Ниро Улф“ в ъгълчето и на шест от тях написах с мастило под името си: „Искам да поговорим за казаното от мисис Фром пред мистър Улф в петък“. И така, с картичките в портфейла, с чека и банковата книжка в джоба и пистолет под мишница, бях в пълна бойна готовност. Взех си шапката и изчезнах.

Отидох пеш до банката — приятна петнайсетминутна разходка в хубава майска утрин, а оттам взех такси до Шейсет и осма улица. Не знаех как изглежда домът на покойна милионерка в деня на погребението й, което трябваше да се състои в една църква на Медисън Авеню, но отвън всичко беше по-спокойно, отколкото в събота. Единствените признаци за нещо необичайно бяха униформеното ченге на тротоара, което скучаеше, и черният креп на вратата. Не беше същото ченге от събота и ме позна. Тръгнах към вратата и той ме спря.

— Желаете ли нещо?

— Да, господин полицай, желая.

Вие сте Арчи Гудуин. Какво искате?

— Искам да позвъня на вратата, да дам на Пекъм картичката си, той да я занесе на мис Ести, да вляза, да ме посрещнат и да завържа разговор…

— Да. Няма съмнение, че вие сте Гудуин.

Това не изискваше отговор. Той не помръдна, а аз минах покрай него и натиснах звънеца. След малко Пекъм отвори вратата. Сигурно беше добре тренирай, но видът ми го извади от равновесие. Вместо да ме гледа в очите, както трябва да постъпи един истински иконом, той показа смущението си, като огледа моя кафяв костюм, бежова раирана риза, кафява вратовръзка и светлокафяви обувки. За да съм справедлив към него, ще ви припомня, че беше денят на погребението.

Подадох му една картичка:

— Мис Ести, моля.

Покани ме да вляза, но лицето му имаше особено изражение. Сигурно си мислеше, че съм луд, тъй като в светлината на известните му факти, това беше най-лесното обяснение. Вместо да ме заведе в офиса, той ми каза да почакам в коридора, отвори вратата и изчезна вътре. Чуха се гласове, но бяха твърде тихи, за да доловя думите. Скоро Пекъм се появи отново и каза:

— Заповядайте, мистър Гудуин.

Отдръпна се да ми направи път и ме въведе. Джийн Ести седеше зад едно бюро и държеше картичката ми. Не си направи труд да ме поздрави, само изкомандва:

— Затворете вратата! Подчиних се и се обърнах към нея.

— Знаете какво ви казах в събота, мистър Гудуин. — Зелените й очи не ме изпускаха. Кожата под тях беше подпухнала или от недоспиване, или от много сън. И сега бих потвърдил, че е хубава, но изглеждаше така, сякаш от последната ни среща са изминали не два дни, а две години.

Приближих се към бюрото й и седнах на един стол.

— Имате предвид, че полицията иска, ако се видите с Ниро Улф, да им кажете за какво сте си говорили?

— Да.

— И какво?

— Нищо. Само че… ако мистър Улф все още иска да ме види, може и да дойда. Не съм сигурна… но определено няма да предам на полицията какво сме говорили. Струва ми се, че са направо ужасни. Изминаха повече от две денонощия от убийството на Фром — петдесет и девет часа — и според мен още не са стигнали доникъде.

Налагаше се да взема решение за около секунда. При това нейно отношение щеше да е много лесно да я закарам в офиса, но дали Улф би желал това? Какво би предпочел — да я заведа в офиса, или да изпълня инструкциите му? Не знам как щях да постъпя, ако разполагах с време за необезпокояван размисъл, но трябваше да взема светкавично решение и се спрях на инструкциите.

— Ще предам на мистър Улф чувствата ви, мис Ести, сигурен съм че той с удоволствие ще ви изслуша, но трябва да ви обясня, че написаното на картичката — „Представляващ Ниро Улф“ — не е съвсем вярно. Идвам по собствено желание.

Тя ме погледна учудено.

— По собствено желание? Не работите ли при Ниро Улф?

— Разбира се, но работя и за себе си, когато ми се отдаде подходяща възможност. Ще ви направя едно предложение.

Тя погледна картичката.

Тук пише: „Искам да поговорим за казаното от мисис Фром пред мистър Улф в петък“.

— Така е. Точно за това искам да поговорим, но само между нас двамата.

— Не разбирам.

— Скоро ще разберете. — Наведох се към нея и понижих глас: — Вижте, присъствах на разговора между мисис Фром и мистър Улф. През цялото време. Имам изключително добра памет. Бих могъл да го възпроизведа дума по дума, или почти дословно.

— Е?

— Е, според мен ще ви е интересно да го чуете. Имам причини да мисля, че ще ви е много интересно. Може би смятате, че рискувам, но от дълги години съм близък помощник на мистър Улф, свършил съм му доста работа и съм се погрижил да спечеля доверието му. Ако му позвъните след като си тръгна или отидете да се срещнете с него и му съобщите какво съм ви казал, той ще сметне, че му пробутвате някакъв номер. А когато ме попита и му кажа, че сте долен лъжец, ще повярва на мен. Така че не се тревожете за риска, който поемам. Ще ви предам целия разговор срещу пет хиляди долара в брой.

Тя промълви: „О-о!“ или може би „Ъ-ъ!“ — все едно, беше някакво възклицание. После само ме гледаше смаяно.

— Естествено — продължих аз, — не искам да извадите тази сума от чантата си, така че може и следобед, но трябва да ми платите в аванс.

— Това е невероятно! — възкликна тя. — Защо по дяволите бих ви дала и пет цента за този разговор? Да не говорим за пет хиляди долара. Защо?

Поклатих глава.

— Не мога да ви кажа предварително. След като ми платите и ви предам разговора, сама ще прецените дали си струва парите. Не давам гаранция, че ще останете доволна, но щях да съм пълен глупак да дойда с подобно предложение, ако разполагам само с пликче пуканки.

Тя свали очи от мен. Отвори чекмеджето, извади пакет цигари, взе една, потупа с нея по бележника и посегна към запалката. Но не запали цигарата. Пусна я и остави запалката на бюрото.

— Сигурно — каза тя, като пак ме погледна, — трябва да се чувствам обидена или възмутена и вероятно това ще стане, но в момента съм прекалено шокирана. Не предполагах, че сте такъв дребен мошеник. Ако имах толкова пари за хвърляне, щях да ви платя и да ви изслушам. Бих искала да чуя що за лъжи се мъчите да ми продадете. Най-добре си вървете. — Тя стана. — Махнете се оттук!

— Мис Ести, мисля че…

— Вън!

Виждал съм как си тръгват дребните мошеници — както доброволно, така и когато са притеснени — и това става без всякакво достойнство. Не и аз. Взех си шапката от бюрото и си излязох. В коридора Пекъм показа облекчението си, че ще се отърве от побъркания погребален агент без неприятни инциденти, отвори вратата и ме изпрати с лек поклон.

Полицаят пред къщата се канеше да каже нещо, но после се отказа.

В една дрогерия зад ъгъла намерих телефон, обадих се на Улф, дадох му пълен доклад съгласно инструкциите, а после спрях едно такси.

Адресът на вторият ми клиент беше близо до Грамърси Парк. Оказа се стара жилищна сграда от жълти тухли. Имаше портиер с ливрея, просторно фоайе с хубави стари килими и асансьор със силен пристъп на астма. Портиерът се обади по домофона и ме пусна, а асансьорът запъхтя нагоре към осмия етаж. Натиснах звънеца на апартамент 8Б. Отвори ми старши сержант от женски пол, преоблечен като прислужница, която ме покани, взе шапката ми и посочи към вратата в дъното на коридора.

Влязох в голям хол с висок таван, малко претъпкан с мебели, а преобладаващите цветове на пердетата, мебелировката и килимите бяха жълто, виолетово, светлозелено и тъмночервено — поне такова впечатление получаваше човек от един бърз поглед. Към тези цветове се прибави и малко черно — роклята на жената, която тръгна да ме посрещне. Черното отиваше на пепеляворусата коса, събрана на кок, ясните сини очи и бялата, добре поддържана кожа. Не предложи да се ръкуваме, но изражението й не беше враждебно.

— Мисис Хорън? — попитах аз. Тя кимна.

— Съпругът ми ще побеснее, ако разбере, че съм се виждала с вас, но любопитството ми надделя. Разбира се, трябва да съм сигурна — вие ли сте същият Арчи Гудуин, който работи при Ниро Улф?

Извадих картичка от портфейла си, подадох й я и тя я обърна към светлината, за да я види по-добре. После отвори широко очи.

— Но аз не съм… „За да поговорим за казаното от мисис Фром пред мистър Улф“? С мен? Защо с мен?

— Защото вие сте мисис Денис Хорън.

— Да, така е, наистина. — Тонът й подсказваше, че досега не й беше хрумнало да погледне нещата откъм тази страна. — Съпругът ми ще побеснее.

Огледах се.

— Дали не може да седнем до прозореца? Работата е доста поверителна.

— Разбира се.

Тя се обърна и тръгна между множеството мебели. Седна до прозореца, а аз преместих един стол достатъчно близо до нея, за да се чувстваме уютно.

— Знаете ли, това е толкова ужасно нещо. Толкова ужасно. Лора Фром беше толкова приятна жена. — Със същият тон и изражение би могла да ми съобщи, че харесва прическата ми. После попита: — Добре ли я познавахте?

— Не. Виждал съм я само веднъж, миналия петък, когато дойде да се консултира с мистър Улф.

— Той е детектив, нали?

— Точно така.

— И вие ли сте детектив?

— Да, работя при мистър Улф.

— Това е страшно интересно. Разбира се, вече идваха двама души и задаваха въпроси — не, трима — а в събота в прокуратурата бяха още повече, но те всъщност бяха обикновени полицаи. Вие сте наистина детектив. Никога не съм си представяла, че един детектив ще бъде толкова… добре облечен. — Тя разтвори елегантно ръце. — Но ето, че пак се разприказвах, както обикновено, а вие искате да поговорите за нещо с мен, нали така?

— Дойдох с това намерение. За казаното от мисис Фром пред мистър Улф.

— В такъв случай първо трябва да ми съобщите какво е то. Не мога да обсъждам нещо, което не знам, нали така?

— Не — съгласих се аз, — но не мога да ви го кажа, преди да разбера доколко искате да го чуете.

— О, много искам!

— Добре. Така и предполагах. Нали разбирате, мисис Хорън, бях в стаята през цялото време, докато мисис Фром и мистър Улф разговаряха и помня всяка дума. Ето защо допуснах, че това ще ви е изключително интересно — не се учудвам, че наистина е така. Лошото е, че не мога да си позволя да задоволя любопитството ви даром. Трябваше да ви обясня — не съм тук като представител на Ниро Улф, това имах предвид, като казах, че е доста поверително. Представлявам само себе си. Ще удовлетворя любопитството ви, ако ми заемете пет хиляди долара, които ще ви върна, когато завали нагоре, вместо надолу.

Единствената й видима реакция беше, че сините очи малко се разшириха.

Това е забавна идея — каза тя, — да завали нагоре, вместо надолу. Имате предвид — от облаците нагоре или от Земята към облаците?

— И двата начина биха ме задоволили.

— На мен повече ми харесва от земята към небето. — Тя помълча. — Какво споменахте за някакви пари на заем? Извинявайте, но се замислих за дъжда, който вали нагоре.

Бях на път да призная поражението си, но все пак продължих борбата. Отказах се от дъжда.

— Ако ми платите пет хиляди долара, ще ви съобщя какво каза мисис Фром на мистър Улф. Авансово в брой.

— Така ли казахте? — попита ме тя пак с широко отворено очи. — Сигурно не съм разбрала.

— Усложних нещата с тази метафора за дъжда. Съжалявам. По-добре да говорим направо.

Тя поклати красивата си глава.

— За мен не е по-добре, мистър Гудуин. Това звучи абсолютно фантастично, освен ако… О, разбирам. Имате предвид, че е казала нещо ужасно за мен! Това никак не ме учудва, но какво ли е било?

— Не съм споменал, че е казала нещо за вас. Просто…

— Разбира се, че е казала! Типично за нея! Какво каза?

— Не. — Бях категоричен. — Може би не се изразих достатъчно ясно. — Вдигнах един пръст. — Първо, вие ми давате парите. — Вдигнах втори пръст. — Второ, аз ви давам фактите. Предлагам ви нещо за продан, това е всичко.

— Това е лошото. — Тя поклати тъжно глава.

— Кое?

— Не говорите сериозно. Ако бяхте предложили да ми кажете срещу двайсет долара, щеше да е друго. Аз, разбира се, страшно искам да науча какво е казала тя — но пет хиляди! Знаете ли какво си мисля, мистър Гудуин?

— Не знам.

— Мисля си, че сте прекалено изискан човек, за да използвате подобна тактика — да предизвикате любопитството ми, само за да ме накарате да говоря. Когато влязохте, за нищо на света не бих допуснала, особено с тези очи. Преценявам хората по очите.

Аз също донякъде преценявам хората по очите и нейните не съответстваха на представлението. Въпреки че не бяха най-проницателните и умни очи, които съм виждал, не бяха и очи на лекомислена жена. Щеше ми се да остана с нея около час и да се опитам да я разгадая, но инструкциите ми бяха да направя предложението най-безцеремонно, да отбележа реакцията и да изчезвам. Освен това исках да обиколя колкото може повече обекти преди началото на погребението. Затова станах да си тръгвам. Тя каза колко съжалява, дори намекна, че би могла да допълни контрапредложението си за двайсет долара с още десет, но аз й дадох да разбере, че съм оскърбен от забележката й за моята тактика и искам да остана сам.

Навън намерих телефонна будка, докладвах на Улф и после взех такси до Четирийсет и втора улица. Лон Коен ме беше предупредил да не се настройвам зле към Асоциацията за подпомагане на бежанци заради елегантния слънчев офис на двайсет и шестия етаж в един от по-новите небостъргачи в централен Манхатън, защото сградата е собственост на мисис Фром и те не плащат наем. Но въпреки това обстановката беше прекалено лъскава за организация, посветила се да помага на нещастните и потиснатите. В блестящата приемна видях с очите си такъв пример. На края на кафявото кожено канапе, прегърбен от умора и отчаяние, облечен със стар сив костюм, който му беше по-голям с две мерки, седеше един типичен екземпляр. Погледнах го крадешком, като се чудех как ли му действа обстановката, но после го погледнах втори път и престанах да се чудя. Беше Сол Панцър. Очите ни се срещнаха, после той наведе глава, а аз се приближих към жената зад бюрото, която имаше дълъг тънък нос и също такава брадичка.

Каза ми, че мис Райт е заета и приема само с предварително записан час. Подадох й картичката си, убедих я да предаде не само името ми, но и съобщението под него и след малко тя ме осведоми, че ще ме приемат, но не й е приятно. Даде ясно да се разбере, че не иска да има нищо общо с мен, като сви устни и вдигна брадичка.

Поканиха ме в голяма ъглова стая с прозорци от двете страни, от които се разкриваше гледка към Манхатън на юг и изток. Имаше две бюра, но беше заето само едното — там седеше служителка с кестенява коса, която изглеждаше почти толкова отчаяна, колкото Сол Панцър, но не се предаваше и нямаше такова намерение. Тя ме посрещна с въпрос:

— Бихте ли ми показали визитната си картичка?

Бяха й я прочели по телефона. Приближих се и й я подадох. Тя погледна първо картичката, после мен.

— Заета съм. Спешно ли е?

— Няма да ви отнема много време, мис Райт.

— Каква полза има да обсъждате това с мен?

— Не знам. Нека засега оставим настрана дали ще е от полза или не. Говоря само от мое име, не от името на Ниро Улф и…

— Не ви ли изпраща Ниро Улф?

— Не.

— Полицията?

— Не. Това е моя идея. Имах някои неудачи, трябват ми пари и предлагам нещо за продай. Знам, че сте прекарали тежък ден заради погребението на мисис Фром следобед, но това не търпи отлагане, поне за мен, и са ми нужни пет хиляди долара колкото може по-скоро.

Тя се усмихна накриво.

Страхувам се, че нямам толкова в мен, ако се каните да ме оберете. Мислех, че сте почтен правоспособен детектив? Старая се. Както споменах, имах някои неудачи. Просто предлагам да ви продам нещо, а вие може да приемете или ла откажете. Зависи доколко искате да знаете точно какво е казала мисис Фром на мистър Улф. Възможно е това да се окаже прекрасна сделка за вас срещу пет хиляди долара, възможно е да не е така. Вие ще прецените по-добре от мен, но разбира се не може да сте сигурна преди да сте го чули.

Тя ме изгледа.

— Значи такава била работата? — попита тя.

— Такава — потвърдих аз.

Беше ми по-трудно да посрещна погледа на кафявите й очи, отколкото в случая на Джийн Ести и Клеър Хорън. Проблемът беше да си придам вид на пълен подлец, но същевременно да изглеждам като човек, който ще удържи на думата си. Под нейния прям и твърд поглед изпитах чувство, че не съм облечен подходящо за тази роля и се помъчих то да не проличи на лицето ми. Стори ми се, че ще е от полза да правя нещо, затова продължих:

— Разбирате, мис Райт, че ви правя това предложение с най-добри намерения. Мога да ви кажа всичко, за което си говориха.

— Но първо искате парите? — Гласът й беше не по-малко твърд от погледа.

Махнах с ръка:

— Страхувам се, че това е единственият начин. Бихте могли да ме изгоните.

— Вярно е. — Виждаше се, че мисли трескаво. — Може би ще постигнем компромис. — Тя извади бележник от чекмеджето и драсна в него с химикалката. — Седнете тук или на другото бюро и напишете накратко предложението си. Нещо такова:

„Срещу заплащане от пет хиляди долара в брой от Анджела Райт, ще й предам пълно и точно разговора, състоял се между Лора Фром и Ниро Улф миналия петък“.

Сложете датата, подпишете се, това е всичко.

— И да ви го дам?

— Да. Ще ви го върна веднага, щом изпълните поетото задължение. Не е ли справедливо?

Усмихнах й се.

— Хайде сега, мис Райт, Ако бях толкова наивен, колко време според вас щях да изкарам при Ниро Улф?

Тя също ми се усмихна.

— Бихте ли искали да знаете какво мисля?

— Разбира се.

Мисля, че ако бяхте способен да продавате тайните, които сте научили в офиса на Улф, той би разбрал и отдавна щеше да ви е изхвърлил.

— Споменах ви, че имах някои неудачи.

— Не чак такива. И аз не съм толкова наивна. Разбира се, прав сте за едно, по-скоро мистър Улф е прав — много бих искала да знам за какво се е консултирала с него мисис Фром. Чудя се какво би станало, ако събера парите и ви ги дам?

— Има един лесен начин да разберете.

— Може би има и още по-лесен. Бих могла да отида при мистър Улф и да го попитам.

— Ще кажа, че лъжете. Тя кимна.

— Да, предполагам, че ще кажете така. Той трудно би признал, че ви е изпратил с подобно предложение.

— Особено ако не ме е изпратил.

В кафявите й очи за секунда проблесна пламъче, но после тя пак придоби сериозен вид.

— Знаете ли какво мразя най-много от всичко, мистър Гудуин? Мразя да ме смятат за пълна глупачка. Суетна съм. Предайте това на мистър Улф. Предайте, че му се сърдя не защото се е опитал да ми изиграе този дребен номер, а заради това, че ме е подценил.

Усмихнах й се.

— Хареса ви тази идея, а?

— Да. Вижда ми се много привлекателна.

— Добре. Мислете си така. За това няма да ви искам пари. Обърнах се и излязох. Видях Сол на канапето в приемната и изпитах желание да го предупредя, че ще се изправи срещу ясновидка, но, разбира се, трябваше да го сподавя.

Във фоайето намерих телефон и докладвах на Улф. После отидох до едно павилионче за чаша кола, отчасти защото бях жаден и отчасти защото ми трябваше време за анализ. Аз ли обърках работата, тя ли се оказа прекалено умна или причината беше другаде? Изпих колата и реших, че единственият начин да се предпазите от случайните попадения на женската интуиция е напълно да избягвате жените, което на практика е невъзможно. Все едно, Улф като че ли не придаде особено значение на станалото, тъй като й бях направил предложението, а това беше главната му цел.

Следващият обект беше наблизо и стигнах пеш — беше постара и по-безлична сграда на Четирийсет и трета улица, западно от Пето авеню. Взех асансьора до четвъртия етаж, влязох през вратата с табелка „Съвременна мисъл“ и изживях приятна изненада. След като в неделя купих един брой на списанието, чийто главен редактор беше Винсънт Липскъм и го прегледах, преди да го дам на Улф, допуснах, че качествата на всички жени, работещи там, ако изобщо имат такива, ще са съсредоточени единствено в мозъка. Пред телефоните обаче заварих едно сладурче със сочни форми и игриви очи. Тя ми хвърли жизнерадостен поглед и ме посрещна с усмивка, която даваше да се разбере, че е постъпила на тази работа само защото се е надявала един ден да се появя там.

Щеше да ми е приятно да вляза в играта, като я попитам какви орхидеи обича, но наближаваше дванайсет, затова само отвърнах на усмивката, казах й, че искам да видя мистър Липскъм и й подадох картичката си.

— Картичка? — възхити се тя. — Много елегантно! Като видя какво пише на нея, тя ме погледна пак, все още приятелски, но по-резервирано, натисна едно копче и предаде съобщението по телефона.

Постави слушалката на място, върна ми картичката и каза:

— Като тръгнете по коридора, третата врата вляво.

Не се наложи да броя до три, защото една от вратите в тъмния тесен коридор се отвори и излезе някакъв човек.

— Тук съм! — изрева той сякаш се намирах на отсрещния бряг на реката и веднага се скри.

Когато влязох, стоеше до прозореца с гръб към мен и с ръце в джобовете. Стаята беше малка, а бюрото и двата стола сигурно бяха купени от Второ авеню на цената на чифт гуменки.

— Мистър Липскъм?

— Да.

— Известно ви е кой съм, нали?

— Да.

Макар и по-слаб от животински рев, гласът му звучеше с поне пет пъти повече децибели от необходимото. Може би това беше нормално за неговия ръст — беше пет сантиметра по-висок от мен и едрите му рамене бяха също толкова по-широки от моите, а може би така избиваше комплекса си заради широкия сплескан нос, който би развалил всяка физиономия, независимо от останалата част.

— Въпросът е конфиденциален — казах му аз. — Личен и поверителен.

— Да.

— И само между нас двамата. Предложението е само от мен и е предназначено само за вас.

— Какво е то?

— Информация срещу пари в брой. Щом като издавате списание, това едва ли е нещо ново за вас. Срещу пет хиляди долара ще ви предам разговора между мисис Фром и мистър Улф от миналия петък — достоверно и пълно.

Той се почеса по бузата и пак пъхна ръка в джоба си. Когато заговори, гласът му беше паднал до нормални децибели.

— Драги приятелю, аз не съм вестникарски магнат. Все едно, списанията не купуват информация по този начин. Процедурата е следната: казвате ми поверително с какво разполагате и после, ако мога да го използвам, се договаряме за сумата. Ако не се споразумеем, никой от двама ни не губи нищо. — Той повдигна широките си рамене. — Не знам. Със сигурност ще пусна статия за Лора Фром — задълбочена и подтикваща към размисъл статия. Тя беше забележителна жена и забележителна дама. Но в момента не виждам с какво би ми била полезна вашата информация. Какво представлява?

— Нямах предвид списанието, мистър Липскъм. Имах предвид вас лично.

Той се намръщи. Ако се преструваше, правеше го добре.

— Страхувам се, че не ви разбирам.

— Съвсем просто е. Чух целия разговор. Същата вечер мисис Фром беше убита, а вие сте замесен и затова…

— Това е абсурдно. Не съм замесен. Думите са моята специалност, мистър Гудуин. Една от трудностите, свързани с тях, е, че всички ги използват, много често без да знаят правилното им значение. Готов съм да допусна, че си послужихте с тази дума, без да знаете какво означава. В противен случай твърдението ви е клевета. Аз не съм замесен.

— Добре. А интересува ли ви разговорът?

— Разбира се. Не бяхме много близки с мисис Фром, но аз високо я ценях и се гордеех, че я познавам.

В петък сте били на вечерята в Хорън. Вие сте един от последните, които са я видели жива. Полицията, чиято специалност в известен смисъл също са думите, ви е задала много въпроси и ще ви зададе още. Твърдите обаче, че се интересувате от разговора. Като взех предвид всичко, включително онова, което чух мисис Фром да казва па мистър Улф, помислих си, че интересът ви може би ще струва пет хиляди долара.

— Това започва да звучи като изнудване. Така ли е?

— Нямам представа. Вие сте специалист по думите. Аз нищо не разбирам.

Липскъм внезапно извади ръце от джобовете си и за миг си помислих, че се кани да влезе във физическа разправа с мен, но той се задоволи само с потъркване на длани.

— Ако е изнудване, трябва да има заплаха. Ако платя, какво ще стане?

— Няма заплаха. Ще получите информацията, това е всичко.

— А ако не платя?

— Няма да я получите.

— Кой ще я получи? Поклатих глава.

— Казах ви, че няма заплаха. Просто се опитвам да ви продам нещо.

— Разбира се. Заплахата не трябва да е непременно явна. Вестниците писаха, че Улф разследва смъртта на мисис Фром.

— Така е.

— Но тя не го е наела за тази работа, тъй като със сигурност не е предвиждала смъртта си. Ето как изглежда работата: тя плаща на Улф да разследва нещо или някого и същата вечер е убита. Той решава, че е длъжен да разследва смъртта й. Не може да ми предложите за продан информация, която според Улф е свързана със смъртта й, защото не бихте могли да прикриете такива доказателства без знанието па Улф. И вие не твърдите това, нали?

— Не.

— В такъв случай онова, което предлагате, е информация нещо казано от мисис Фром пред Улф, което не е нужно да се разкрива като свързано със смъртта й. Не е ли така.

— Няма да коментирам.

— Така не — става поклати глава той. — Ако не ми кажете, няма как да се споразумеем. Не твърдя, че ще се споразумеем, дори и да ми кажете, но предварително не мога да реша.

Липскъм се обърна кръгом и ако не беше затворил очи, гледаше през прозореца. Виждах единствено широкия му гръб. Остана в тази поза доста дълго и накрая се обърна:

— Не виждам никаква полза, Гудуин, да нарека поведението ви с думата, която заслужава. Боже милостиви! Що за начин човек да си изкарва прехраната! Погледнете ме мен — отдавам цялото си време, талант и енергия на стремежа към по-висока етика в човешките отношения, и после погледнете себе си… Но вас не ви е грижа, интересуват ви единствено парите. Милостиви боже! Пари! Ще си помисля — може дави се обадя, може да не ви се обадя. Има ли ви в указателя?

Казах му, да, номерът на Улф е там и тъй като нямах желание да слушам повече колко съм отвратителен аз и колко прекрасен е той, бързо се измъкнах. Жизнерадостната ми приятелка на телефоните може би имаше желание малко да ми повдигне настроението, но си помислих, че всякакво общуване с типове като мен е вредно за нея и отминах без да спра.

Долу на улицата намерих телефон, набрах номера, който знам най-добре и чух гласа на Улф:

— Номер четири е готов — съобщих аз. — Липскъм. Добре ли се чувствате?

— Продължавай. Нямам въпроси.

„Нямам въпроси“ означаваше, че не е сам. Затова се постарах да му докладвам с пълни подробности, включително изграденото си вече мнение за радетеля за по-висока етика в човешките отношения. Щом свърших, добавих, че е дванайсет и двайсет, за да му спестя неудобството да поглежда часовника на стената и попитах дали да се отправя към номер пет, Пол Кафнър, консултанта по връзки с обществеността, който така ловко се беше справил с мен, когато ме завари с Джийн Ести.

— Не — отвърна кратко Улф. — Върни се веднага вкъщи. Мистър Пол Кафнър е тук и искам да те видя.

10

Разбира се, по тона и думите, с които Улф ми даде заповедта, знаех какво да очаквам, затова не се изненадах, че ме изгледа мръсно. Пол Кафнър седеше на червеното кожено кресло и също не разцъфна в такава възторжена усмивка, с каквато ме беше дарил в събота, но не бих казал, че имаше враждебен вид. Сигурно добрите връзки с обществеността изключват влизането в открити бойни действия с ближния, освен ако той не се опита да ви разкъса. Дребното ухапване не е достатъчен повод.

Канех се да седна на бюрото си, но Улф ме спря:

— Не там, Арчи. Ти загуби правото си да седиш на това бюро. — Той посочи един от жълтите столове. — Ето там.

— Какво! Какво означава това? — попитах смаяно.

— Премести се там! — нареди мрачно той. Припомних си, че освен слисан, трябва да изглеждам наскърбен и объркан, станах, отидох до жълтия стол, седнах и посрещнах изпепеляващия му поглед. Тонът му беше не по-малко изпепеляващ.

— Мистър Кафнър направи ужасно обвинение. Искам да го чуеш от него. Мистър Кафнър?

Кафнър изпитваше болка от това, което се налагаше да изрече. Нацупи дебелите си устни, при което проскубаният му мустак придоби формата на дъга. Обърна се към мен, не към Улф:

— Уведомиха ме, че сутринта сте направили предложение на една жена, чиято честност за мен е извън съмнение. Тя казва, че сте предложили да й съобщите целия разговор на мисис Фром с мистър Улф от миналия петък, ако първо ви плати пет хиляди долара в брой.

Не скочих възмутено от стола си, защото като детектив с дългогодишен опит, работещ под ръководството на Ниро Улф, трябваше да мога да посрещна едно долно обвинение с известно самообладание. Повдигнах брадичката си на половин сантиметър и го попитах:

— Как се казва тази жена?

Той поклати глава:

— Не съобщих името й на мистър Улф, защото тя така ме помоли. Естествено, вие го знаете.

— Забравих го. Припомнете ми.

— Не.

— Моля ви се! — казах аз с умерено негодувание. — Ако бяхте сенатор, естествено нямаше да искам от вас да назовете името на моя обвинител, но тъй като не сте, защо не се скриете някъде с това обвинение!

Кафнър се притесни, но продължи да упорства.

— Струва ми се много просто. Помолих ви единствено да отговорите на въпроса правили ли сте такова предложение на една жена сутринта?

— Добре. Да речем, че ви отговоря. После ще заявите, че един мъж ви се е оплакал, че снощи съм откраднал сиренето от капана му за мишки, ще ме питате дали е така, аз ще ви отговоря, след това ще кажете, че някакъв кон се жалвал пред вас, че съм му отрязал опашката…

— Достатъчно — намеси се Улф. — Той има право, мистър Кафнър. Анонимните обвинения са в съмнителен вкус.

— За мен не са анонимни. Познавам я.

— Тогава посочете името й.

— Тя ме помоли да не го споменавам.

— Ако сте й обещали, боя се, че стигаме до задънена улица. Нищо чудно, че мистър Гудуин поставя това условие — иначе щеше да е пълен глупак. По този начин въпросът е приключен. Няма да се занимавам повече с него. Щом вие нямате право да очаквате отговор на анонимно обвинение, и аз нямам.

Кафнър пак се нацупи — сега мустакът му приличаше на легнал полумесец. Той разсеяно бръкна в джоба си и извади табакера. Отвори я, взе една цигара, погледна, разбра какво държи и попита:

— Може ли да запаля?

— Не — отсече Улф.

Това в никакъв случай не беше желязно правило. Той често го нарушава не само за мъже, но дори за някои жени, при това не непременно бъдещи клиенти. Кафнър се обърка и изнерви. Неоснователно му бяха забранили да се отдаде на един стар и силен навик, а беше изправен и пред друг проблем. За да извадите цигара от метална табакера, трябва само да щракнете копчето с пръст, но да я върнете обратно е по-сложно. Той разреши въпроса, като сложи табакерата в левия, а цигарата в десния джоб. Мъчеше се да не се нервира, но гласът му го издаваше.

— Беше мис Анджела Райт. Посрещнах тези думи мъжки.

— Мис Райт ли ви каза това?

— Да.

— Че съм й направил такова предложение?

— Да — Станах и тръгнах към бюрото си.

Улф ме попита:

— Какво ще правиш?

— Ще позвъня на мис Райт да я питам. Ако потвърди, ще й кажа, че е чистокръвен лъжец и ще предложа да й продам срещу пет хиляди долара удостоверение с родословното й дърво.

— Няма да я намерите — каза Кафнър.

— Къде е?

— Канеше се да излезе да обядва и после да отиде в църквата, където ще е погребението.

— Правил ли си на мис Райт такова предложение, както твърди мистър Кафнър?

— Не, сър.

— Казал ли си й нещо, което би могла основателно да изтълкува като подобно предложение?

— Не, сър.

— Някой друг чу ли разговора ти с нея?

— Не, освен ако в стаята не е имало подслушвателно устройство.

— В такъв случай, моля те седни на бюрото си. — Улф се обърна към посетителя: — Ако предавате точно думите на мис Райт, въпросът е кой казва истината — тя или мистър Гудуин. Аз вярвам на мистър Гудуин. Освен онова, което вече казахте, разполагате ли с някакви други доказателства?

— Не, нямам доказателства.

— Все още ли вярвате на мис Райт?

— Да, вярвам й.

— Значи стигаме до следното положение. Сигурно разбирате, че за мен изборът не е само между мис Райт и мистър Гудуин, защото, като се изключи вашето собствено твърдение, не знам какво ви е казала тя.

Кафнър се усмихна. Вече беше възвърнал самообладанието и лицемерната си любезност:

— Май ще постигнем единодушие, мистър Улф. Досега не споменах това, защото е само заключение на мис Райт. Според нея именно вие сте изпратили Гудуин с това предложение, така че и за мен възможностите са повече от две.

Улф кимна невъзмутимо.

— Веднъж изтъкано, платното може да се украсява по вкус. — Той погледна към часовника. — Остават двайсет минути до времето, в което обядвам. Намираме се в задънена улица и най-добре е да се откажем, освен ако не пожелаете да изходим от определена хипотеза. Може да приемем, че лъже един от вас двамата с мис Райт, може да приемем, че лъже мистър Гудуин, или че лъжем ние двамата с него. Напълно готов съм да се спрем на последната възможност като основа за обсъждане. От ваша гледна точка това е най-добрата възможна позиция. Тогава какво?

Кафнър беше подготвен за въпроса:

— Тогава ще ви попитам как ще оправдаете подобно недостойно и грубо предложение спрямо мис Райт?

— Ще ви отговоря, че никой не ви е упълномощил да определяте поведението ми. После?

— Бих сметнал, макар и с известно колебание, сигурно бих сметнал за мой дълг да съобщя в полицията, че пречите на официалното разследване на убийството.

— Глупости. Разговорът ми с мисис Фром вече е съобщен на полицията, но не съм им прехвърлил и авторското право. Аз не съм адвокат и законът не ме задължава да пазя в тайна казаното пред мен от клиента. Не може да става дума за намеса, за непристойност и в никакъв случай за принуда. Напълно законно притежавам нещо — писмен запис от разговора и предлагам да го продам, без да си служа с принуда и намеци за някаква непочтена алтернатива. Не ме интересува, че смятате за ваш дълг да съобщите това в полицията.

Кафнър се усмихна:

— Явно сте се подготвили за тази възможност.

— Естествено. Нали аз построих тази хипотеза. Какво следва?

Усмивката му изчезна.

— Бих искал да не говорим повече за вашата хипотеза. Дори да можех да докажа, че сте направили такова предложение, а аз не мога, защото разполагам само с думата на мис Райт, след като според вас то е оправдано, ще приема доводите ви и тогава какво излиза? Не ни остава много време, трябва да тръгвам за погребението и искам да поговорим делово за тази работа.

— За вашата работа или за моята?

— И за двете. — Кафнър се наведе напред: — Мое професионално задължение, мистър Улф, е да давам съвет на клиентите си и в известна степен да ръководя делата им, така че както те, така и действията им да се приемат в благоприятна светлина. Мисис Фром беше мой клиент. Друг мой клиент е АСАДИП — Асоциацията за подпомагане на бежанци. Изпитвам силно задължение към мисис Фром, което не е отслабнало след смъртта й — напротив, ще положа всички усилия паметта и доброто й име да не пострадат. Загрижен съм и за АСАДИП. Доколкото ми е известно, между дейността на Асоциацията и смъртта на мисис Фром няма никаква връзка, но възможно е и да има. На вас известна ли ви е такава връзка?

— Продължавайте, мистър Кафнър.

— Продължавам. Според мен напълно възможно е — дори много вероятно — смъртта на мисис Фром да е свързана с разговора й с вас в петък. Онова, за което ви е потърсила, сигурно е било тайна, защото доколкото ми е известно, не е споделила с никого, че ще се види с вас. Би било съвсем естествено да ми каже, това е очевидно, но тя не го направи. Трябва да е било важно, защото не би се обърнала към частен детектив, особено такъв като вас, за нещо дребно, а ако е било свързано с причината за смъртта й или с убиеца, трябва да е било не само важно, но и съдбоносно. Искам и трябва да знам това. Помъчих се да накарам полицията да ми каже, но тя не пожела. Току-що споменахте, че законно притежавате запис от този разговор и не виждате нищо нередно да го продадете. Аз ще ви платя пет хиляди долара за него. Авансово, в брой. Ако желаете, готов съм да ви донеса сумата следобед.

Улф гледаше намръщено.

— Кое си избирате, мистър Кафнър — черно или бяло? Не може и двете. Канехте се да уведомите полицията за едно долно предложение, а сега сте готов да участвате в него. Невероятно морално салтомортале!

— Не по-малко невероятно от вашето — не отстъпи Кафнър. — Първо обвинихте Гудуин, дори му забранихте да седне на бюрото, а сега излиза, че вие сте прав.

— Естествено. Мистър Гудуин би предложил за продан нещо, което не е негово — то е моя собственост. — Улф махна с ръка. — Но ловкостта ви в казуистиката, макар и впечатляваща, в случая е второстепенна. Въпросът е дали приемам предложението ви? Отговорът ми е не. Трябва да го отхвърля.

Кафнър удари с юмруци по дръжките на креслото.

— Не можете да го отхвърлите! Не можете!

— Не мога ли?

— Не! Имам право да настоявам като представител на интересите на мисис Фром! Вие нямате право да откажете! Това е незаконна намеса в моите служебни правомощия!

Улф поклати глава.

— Ако нямаше никаква друга причина да ви откажа, щеше да е достатъчно и това, че ме е страх да си имам работа с вас. Вие сте прекалено пъргав за мен. Само преди няколко минути ме обвинихте в незаконна намеса заради това, че съм предложил да продам информацията, а сега излиза, че незаконна намеса е отказът ми да я продам. Съвсем ме объркахте. Най-малкото ще ми трябва време да се съвзема. Знам как да ви намеря. Ще закъснеете за погребението.

Вярно беше. Кафнър погледна часовника си и стана. По лицето му личеше, че на тръгване иска да остави добро впечатление. Усмихна се първо на мен, после на Улф.

— Извинявам се — каза той, — ако съм си позволил прекалено силни обвинения. Надявам се, че ще ме разберете. Това е най-тежката ситуация, в която съм попадал. Най-тежката! Очаквам и се надявам да ми се обадите.

Изпратих го и докато се върна, Улф вече беше в трапезарията.

11

В шест и трийсет същия следобед седях на твърд дървен стол в доста тесния кабинет на заместник-прокурора Манделбаум и държах реч.

Публиката се състоеше от трима души — достатъчно за такова помещение. Манделбаум, закръглен човек на средна възраст, на когото предстоеше след две години да бъде отнесен към категория „плешиви“, седеше на бюрото си. До него се намираше едно ченге от Отдел „Убийства“, казваше се Рендъл, беше висок, с тесни рамене и само кожа и кости. Срещу мен седеше Джийн Ести, с тъмносива рокля, която много не отиваше на зелените й очи, но вероятно в гардероба си не беше намерила по-подходящ тоалет за погребението.

Разговорът, състоящ се главно от въпросите на Манделбаум, на които ние двамата с мис Ести отговаряхме, продължи горе-долу десетина минути, докато в един момент почувствах, че вече има подходяща атмосфера за моята реч и я произнесох.

— Не ви обвинявам — казах на Манделбаум, — че си губите времето, нито дори, че губите моето, защото знам, че деветдесет процента от разследването на едно убийство се състои в обикаляне на погрешни адреси, но нещата се проточиха прекалено дълго. Къде се намираме сега? Независимо какви са фактите, аз във всички случаи ще изляза с достойнство. Ако мис Ести си е измислила всичко, не съм ви нужен, за да ви помагам да откриете защо. Ако казва истината и съм й направил въпросното предложение от свое име, вече уведомихте мистър Улф по телефона и той е този, който ще ме пече на шиш, не вие. Ако Улф ме е изпратил при нея с предложението, както предпочитате да мислите, за какво се вдига толкова шум? Той би могъл да пусне обява във вестника и да предложи копие от разговора си с мисис Фром на всеки, който е готов да заплати цената. Това може да не е много благородно и не би ви харесало, но за какво бихте го подвели под отговорност? Дойдох тук по ваше искане, а сега желая да си отида вкъщи и да се помъча да убедя работодателя си, че не е хранил змия в пазвата си.

Не беше чак толкова лесно, но след още пет минути ми разрешиха да си тръгна, без да се наложи да си пробивам път със стрелба. Джийн Ести не предложи да ме целуне за довиждане.

Наистина исках да се прибера вкъщи, защото трябваше да вечерям рано и след това да отида на среща с Ори Кедър. Към пет часа той беше пристигнал в офиса с доклад, който ми даваше основание да обезпокоя Улф и аз го качих горе. Улф беше кисел, но го изслуша. Продавачът от „Буде“ не бил виждал обици във форма на паяци — нито златни, нито някакви други, но беше дал на Ори списък с имена на хора, свързани с производители, вносители и търговци на едро и дребно, а Ори ги беше проверил, главно по телефона. Към четири часа вече почти се канел да докладва, че в Ню Йорк никога не е имало дори една обица във форма на паяк, когато представителят на един търговец на едро го посъветвал да поговори, с доставчика на фирмата, мис Грамън.

Мис Грамън заявила, че видяла обици-паяци и не останала възхитена. Един ден преди няколко седмици — не можела да посочи точната дата — минавала по Четирийсет и шеста улица, спряла да разгледа една витрина и ги видяла — две големи обици-паяци в кутийка със зелено кадифе. Сторили й се ужасни, със сигурност никога не би предложила такъв модел на своята фирма и се изненадала, че ги вижда на витрината на „Джулиъс Гърстър“, защото повечето бижута, предлагани в неговото магазинче, говорели за отличен вкус.

Дотук добре. Но Ори отишъл веднага в магазина на Гърстър и ударил на камък. Той твърдеше, че подходил майсторски, като казал на Гърстър, че е видял обиците на витрината и иска да ги купи. Но Гърстър си затворил устата още от самото начало. Не отрекъл, но и не потвърдил, че е имал в магазина подобни обици. Позицията му, изразена много пестеливо, била, че няма спомен за такъв артикул, а ако е бил изложен на витрината, не помни как и на кого го е продал. Позицията на Ори, изразена без да пести думи, беше, че Гърстър е долен лъжец и иска разрешение да го залее с бензин и да го запали. И така, двамата с Ори щяхме да посетим мистър Гърстър в дома му вечерта, въпреки че не ни беше поканил.

През деня се случиха различни други събития, които не си струва да описвам в подробности — обадиха се Сол Панцър и Фред Дъркин, които не бяха открили нищо ново, а също и Лон Коен с цел да подпитва. Трябва да спомена отсъствието на едно събитие — не получихме призовка от Джеймс Албърт Мадокс да върнем сумата. Нашият адвокат Паркър се почувства пренебрегнат.

С Ори се срещнахме в осем часа на ъгъла на Седемдесет и четвърта и Кълъмбъс Авеню и тръгнахме на изток към адреса близо до Сентръл Парк Уест, през ситния дъжд, който заваля късно следобед. Ако жилищните сгради в Ню Йорк могат да се разделят на две категории — си без навеси — тази попадаше по средата. Стълбовете от входа до улицата стояха, но върху тях нямаше опънато платно. Във фоайето казахме на портиера: „Отиваме при Гърстър“ и влязохме в асансьора. Човекът, който го обслужваше, ни съобщи, че апартаментът е 11Р.

Отвори ни осмокласник на възрастта и с телосложението на Пит Дросос, но много по-спретнат и чист. Щом го видях, моментално се отказах от стратегията, която бяхме разработили и избрах друга. Казах на Ори:

— Благодаря, че ме изпрати. До скоро виждане. Трябваше му около секунда да разбере, което за него беше постижение.

— Няма защо — каза той и тръгна към асансьора. Момчето ме поздрави, аз отвърнах, казах му името си и че искам да се видя с мистър Джулиъс Гърстър.

— Ще му предам, сър. Моля, почакайте — каза то и изчезна. Не прекрачих прага.

След малко излезе един мъж. Беше малко по-нисък и по-възрастен от мен. Имаше дребно лице и черна, пригладена назад коса, а по спретнатост и чистота не отстъпваше на сина си — надявах се, че момчето му е син.

— Искали сте да ме видите? — попита той любезно, но хладно.

— Да, ако е удобно. Казвам се Гудуин и работя при Ниро Улф, частния детектив. Искам да ви питам нещо във връзка с убийството на едно момче — дванайсетгодишно момче на име Питър Дросос.

Изражението му не се промени. Както щях да се убедя по-нататък, то никога не се променяше.

— Не знам нищо за убийството на никакво момче — заяви той.

— Не, знаете, но не се сещате — възразих аз. — Това, което знаете, може да е от съществено значение за разкриването на убиеца. Мистър Улф смята така. Може ли да вляза за пет минути и да ви обясня?

— Полицай ли сте?

— Не, сър. Частен детектив. Момчето е било прегазено умишлено с кола. Става въпрос за брутално убийство.

— Влезте. — Той се отдръпна и ми направи път да мина. Не ме покани в хола, откъдето излезе, а ме поведе по коридора в обратната посока и влязохме в малка стая, чийто стени бяха покрити с книги и картини. В ъгъла имаше малко бюро, до прозореца — маса за шах и два тапицирани стола. Покани ме на единия стол и седна на другия.

Разказах му за Пит, не надълго и нашироко, но достатъчно, за да разбере цялата история — за разговора му с Улф, за второто му посещение на другия ден, само няколко часа преди Стъбинс да ни донесе новината за смъртта му, и за визитата на мисис Дросос с цел да ни предаде последните думи на Пит и четирите долара и трийсет цента. Предадох всичко без излишна емоционалност. После се заех с него.

— Има усложнения, с които няма да ви занимавам, освен ако не пожелаете. Например, мисис Деймън Фром носела обици във форма на златни паяци, когато била убита в петък през нощта. Но онова, за което ви моля, е да ми помогнете да разкрием убиеца на момчето. Полицията не е стигнала доникъде. Както и мистър Улф. Според него най-добрата възможност да открием някаква следа са обиците, които според Пит носела жената от колата. Не можем да намерим никой, който е виждал жена с такива обици — с изключение, разбира се, на мисис Фром — и мистър Улф реши да се помъчи да почне от другия край. Възложи на един човек, казва се Кедър, да открие някой, който продава такива обици. До днес следобед Кедър вече беше почти сигурен, че в Ню Йорк няма нито такъв човек, нито такава фирма, и после се натъкна на нещо. Едно надеждно лице, което може да потвърди, ако е необходимо, му съобщило, че е видяло такива обици на вашата витрина преди няколко седмици. Той дошъл при вас и сте му казали, че не си спомняте.

Направих пауза, за да му дам възможност да отговори, но той не изяви такова желание. По дребното му лице не личеше никаква реакция.

Продължих:

— Разбира се, бих могъл да повиша глас и да се държа по-грубо. Бих могъл да ви кажа, че не е за вярване неотдавна да сте имали в магазина си такава необикновена стока и да не си спомняте нищо за нея. Вие бихте могли да ми отвърнете, че не е за вярване, но е така. После бих могъл да ви кажа, че паметта ви трябва да се поосвежи, но тъй като аз не разполагам със средство затова, ще се наложи да се обърна към някой друг, а именно инспектор Креймър от Отдел „Убийства“, колкото и да ми е неприятно.

Облегнах се спокойно на стола.

— Затова не казвам нищо. Предпочитам да ви изложа работата по същество. Момчето е преднамерено убито от човек, на когото не е сторило нищо лошо. Това стана преди пет дни и досега не е открита никаква следа. Възможно е никога да не се открие, освен ако не намерим жената, която е карала тази кола. Носела е обици във форма на паяци, явно единствените такива в Ню Йорк, и те са били забелязани на витрината ви преди по-малко от месец. Питам ви, мистър Гърстър, това няма ли никакво въздействие върху паметта ви?

Той облиза устни с крайчеца на езика си.

— Много ме затруднявате, мистър Гудуин.

— Не аз ви затруднявам, а човекът, който е убил Пит.

— Да, разбира се. Не знаех нищо за това. Обикновено не поглеждам убийствата във вестниците. Прочетох нещо за смъртта на мисис Фром, включително тази подробност, че е носила обици във форма на паяци. Вие сте напълно прав — те са уникати. Имам човек в Париж, който подбира необикновени бижута за мен. Беше включил обиците в една пратка, която получих в края на април. Изработени са от Леркари.

— И ги изложихте на витрината си?

— Точно така. Когато вашият човек ме попита… Как казахте, че е името му?

— Кедър.

— Да, когато ме попита за тях, предпочетох да не си спомня. Подозирах, че е полицай, разследващ смъртта на мисис Фром, въпреки че не знаех защо са важни обиците, а изпитвам дълбок страх от всякакъв вид сензации. Би било много неприятно да видя името си във вестника. Ще бъда изключително признателен, ако ми спестите това, но не ви моля за обещание. Ако е необходимо да свидетелствам, ще свидетелствам. Продадох обиците в понеделник следобед, единайсети май. Една жена ги видя на витрината, влезе и ги купи. Плати сто и четирийсет долара с чек. Беше мисис Деймън Фром.

Би било голямо изживяване да поиграя покер с тази птица. — Нямате съмнения в това? — попитах аз.

— Никакви. Чекът беше подписан „Лора Фром“ и я познах — бях виждал нейни снимки. Почувствах се длъжен да ви съобщя това, мистър Гудуин, след като ми разказахте за убийството за момчето, по разбирам, че няма да е от никаква полза, тъй като жената в колата е била мисис Фром и тя е мъртва.

Можех да му кажа, че мисис Фром не е била жената в колата, по съм обещал на баба ми никога да не дрънкам, само за да покажа на другите колко много знам, затова се сдържах. Поблагодарих му, казах му, че според мен няма да е нужно името му да се появява във вестниците и станах да си вървя. Когато стигнах до вратата и протегнах ръка, а той любезно я прие, лицето му беше с точно същото изражение, с което ме посрещна.

Ори ме чакаше във фоайето. Като излязохме пак на улицата под дъжда, попита:

— Накара ли го да проговори?

— Разбира се, какво по-лесно от това? Каза ми, че с удоволствие би ти съобщил всичко още следобед, но те хванал да пъхаш някаква гривна в джоба си. Мисис Фром ги е купила на единайсети май.

— По дяволите! Какво ще ни помогне това?

— Не е по моята част. Улф се занимава с мисленето. Аз само оправям работите, които си оплескал.

Спряхме такси на Сентрал Парк Уест и той се качи с мен.

Улф беше в офиса и гледаше телевизия, която му доставя голямо удоволствие. Наблюдавал съм го да пуска телевизора осем пъти за една вечер, да гледа с възмущение от една до три минути, да го изключва и да се зачита пак в книгата си. Веднъж ми изнесе дълга реч на тази тема, която някой ден може да запиша. Щом влязохме с Ори, той завъртя копчето.

Докладвах му. Накрая добавих:

— Признавам, че поех риск. Ако момчето не му беше син, а племенник, когото би искал да удуши, бях загубен. Препоръчвам, ако докладваме на ченгетата, да пропуснем името му. А Ори иска да знае какво ще ни помогне това?

— И аз искам — изсумтя той. — Обади се Сол. Захванал се е с нещо, но не знае с какво.

— Споменах ви, че го срещнах в АСАДИП.

— Да. Името му е Леополд Хайм и живее в един евтин хотел на Първо авеню — записано е в бележника. Имал е кратък разговор с мис Райт и също с помощника й, някой си мистър Чейни. Обърнал се е към тях за помощ. Влязъл е в страната нелегално и живее в ужас, че ще бъде заловен и депортиран. Те заявили, че не могат да му станат съучастници и да нарушат закона и го посъветвали да се консултира с адвокат. Отвърнал, че не познава адвокати и му дали името на Денис Хорън. Тази пушена треска беше много солена и съм жаден. Ще пиеш ли бира, Ори?

— Да, благодаря, ще пия.

— Арчи?

— Не, благодаря. Бирата ме обича, но аз не я обичам. Улф натисна копчето на бюрото си, за да сигнализира на Фриц за бира и продължи:

— Сол отишъл в кантората на мистър Хорън и му описал нещастието си. Хорън подробно го разпитал, като си водел бележки, и казал, че ще разгледа въпроса при първа възможност и ще му се обади. Сол се прибрал в хотела и прекарал в стаята цял следобед. В шест часа излязъл да хапне нещо и се върнал. Малко преди осем един мъж му дошъл на гости. Мъжът не си казал името. От известно време насам знаел за затруднението на Сол, съчувствал му и искал да му помогне. Тъй като трябвало да се мине както през полицията, така и през ЦРУ, щяло да струва скъпо. Според него общата сума, необходима да не го разкрият или тормозят, можела да възлезе на десет хиляди долара.

Улф извади от чекмеджето златната отварачка с посвещение от един бивш клиент, отвори една от бутилките, донесени от Фриц и си паля. Той изчака Фриц да отвори бирата на Ори и продължи:

— Разбира се, Сол изпаднал в отчаяние и заявил, че е невъзможно да намери такава сума. Мъжът бил готов на отстъпки. Казал, че не е нужно да плаща наведнъж, допустимо е да се издължи на седмични или месечни вноски. Добавил, че предоставя на Сол двайсет и четири часа да намери начини за това, а всеки опит да изчезне или да се скрие ще бъде катастрофален. Обещал да се върне утре по същото време и си отишъл. Сол го проследил. Да се решиш на такъв подвиг — да тръгнеш след подобен тип при тези обстоятелства — естествено би било безразсъдно и за най-опитния детектив и според мен рисковано дори за Сол. Но той се справил. Проследил го до един ресторант на Трето авеню, близо до Четиринайсета улица. В момента мъжът се храни в ресторанта. Сол се обади преди двайсет минути от отсрещния телефон.

Улф отпи глътка бира. Канех се, като свърши разказа си, да си направя един по-силен коктейл, за да удавя спомена за студения дъжд, но сега се отказах. Пред очите ми беше Сол и знаех как се чувства, свит в някаква дупка на Трето авеню, за да се скрие от дъжда, вперил поглед към ресторанта отсреща, надявайки се от все сърце, че неговият човек няма да позвъни на някой приятел да дойде да го вземе с колата. Тъй като ставаше дума за Сол, най-вероятно вече беше наел такси и то го чакаше на ъгъла, но дори и така…

— Мога да взема колата — предложих аз — и да откарам Ори при Сол, а аз ще чакам на волана. На нас тримата не би ни се изплъзнал и Худини.

Ори изпи бирата си на един дъх, стана и промърмори:

— Да вървим.

— Сигурно трябва — намръщи се Улф.

Хора, които не само желаят, а горят от нетърпение да излязат на улицата, като не дават пет пари за опасностите, дебнещи отвсякъде, винаги го изваждат от равновесие. Ако това става вечер, толкова по-зле, но ако отгоре на всичко вали дъжд, цялото нещо за него приема фантастични пропорции.

— Вървете — въздъхна той.

Телефонът иззвъня. Улф не помръдна, затова вдигнах слушалката на моето бюро.

— Домът на Ниро Улф, говори Арчи Гудуин.

— Обажда се Фред, Арчи. Трябва да слуша и шефът.

— Ще свършиш ли бързо?

— Не, доста е дълго и ще ми трябваш. Аз съм…

— Почакай секунда. — Обърнах се към Ори: — Фред е на телефона и нещо се вълнува. Ти тръгни сам. Най-сигурно ще хванеш такси на Десето авеню. Ако Фред не се нуждае от мен повече от Сол, след малко и аз ще дойда при вас. В противен случай няма да дойда.

Ори взе адреса на ресторанта и изчезна. Улф вдигна слушалката си.

— Готово, Фред — казах аз в моята слушалка. — Мистър Улф вече е на телефона.

— Откъде се обаждаш? — попита Улф.

— От една дрогерия на Девето авеню и Петдесет и пета улица. Струва ми се, че попаднах на нещо. Сутринта се видях с онзи човек от „Газет“, при когото ме изпрати Арчи и той ми даде куп сведения за Матю Бърч. Бърч има няколко порока, така че можех да си избирам, но основното му леговище е едно заведение на Девето авеню. Казва се „Бар и грил при Дани“. Намира се между Петдесет и четвърта и Петдесет и пета. Дани всъщност се казва Пинкас и се занимава с нелегални залагания. Заведението не отваря преди единайсет и през първия час е празно, а Дани се появи чак в един. Не останах вътре през цялото време, влизах и излизах няколко пъти и разпитвах всеки срещнат за Бърч. Естествено ченгетата са посещавали това място често през последните дни — сигурно и мен ме взеха за ченге, докато накрая си казах, какво пък толкова. Представих се на една малка компания под името О’Конър и обясних защо разпитвам за Бърч — някой ми е подхвърлил, че видял жена ми в една кола с него миналия вторник следобед, няколко часа преди да бъде убит. В тъмносив кадилак с номер от Кънектикът. Казах, че колата била спряла пред бара на Дани.

— Било е прекалено конкретно — изсумтя Улф.

— Сигурно сте прав. Но се мъчех да предизвикам нещо, а и нали ми казахте да следвам вашата хипотеза. И предизвиках нещо. Повечето не се заинтересуваха от мен, казаха ми само да не си тровя нервите и да си намеря друга жена, но после един от тях ме заведе в ъгъла и поиска да научи повече. Доста ме разпитва, отговарях му, както можех, а накрая ми каза, че според него са ме прекарали, но имал един познат, който може да ми съобщи всичко за Бърч, и ако искам да се срещна с него, най-добре да дойда тук между девет и половина и десет довечера. Казва се Липс Игън.

— Сега е девет и двайсет и осем.

— Знам. Канех се да нахлуя веднага след девет и половина, но се замислих. Арчи, да си чувал някога за Липс Игън?

— Не, доколкото си спомням.

— Аз като че ли съм чувал. Струва ми се, че навремето на доковете вършеше мръсната работа на Джо Слоукъм. Ако е същият май показах прекалено много карти и ще ме разкрият. Помислих си, че може би ще искаш да си наблизо, но ако не искаш, мога да продължа сам и да изиграя номера.

— Продължавай сам.

— Добре. — Гласът му не прозвуча възторжено.

— Но все пак почакай, докато дойда. От коя страна на авенюто е „При Дани“?

— От западната.

— Добре. Сега тръгвам. Ще взема колата. Като видиш, че паркирам от другата страна, влез в бара и се яви на срещата си. Ще остана на волана, докато чуя писъци или изтъркалят трупа ти навън. Ако излезеш с компания, ще потегля след теб. Ако излезеш сам, тръгни към центъра и не спирай — щом съм сигурен, че не те следят, ще те прибера. Разбра ли?

— Да. Как да го изиграя?

— Както каза мистър Улф, бил си много конкретен. Надробили сте си го, мистър О’Конър, сега ще си го сърбате. Ще ви потърся друга жена.

— Някакви нови инструкции, мистър Улф?

— Не. Действай.

Двамата затворихме. Извадих пистолета и кобура от чекмеджето, където ги бях прибрал предишния път, и си ги сложих. Улф седеше и ме гледаше намръщено. Трескавата физическа дейност и подготовката за нея го дразнят, но като практикуващ детектив той се подчинява на необходимостта да поставя другите — мен, например — в ситуации, в които може да бъдат застреляни, промушени с нож или хвърлени от някоя пропаст. Като се има предвид отвращението му към такива постъпки, това е много великодушно от негова страна. Извадих стара шапка и шлифер от гардероба в коридора и излязох. Взех колата от гаража зад ъгъла, прекосих към Десето авеню и потеглих нагоре. Дъждът се беше усилил и мъглата беше по-гъста, но и без това движението по Десето авеню е такова, че се налага да пълзите. Завих надясно по Петдесет и шеста, излязох на Девето авеню, минах в лявото платно и намалих. На ъгъла на Петдесет и пета имаше дрогерия. От другата страна на улицата видях неонов надпис БАР И ГРИЛ „ПРИ ДАНИ“. Свих към тротоара и спрях преди да се изравня с витрината. Загасих колата и свалих дясното стъкло, за да виждам. След половин минута Фред се появи на отсрещния тротоар, насочи се към бара и влезе. Беше 9:49.

Облегнах се назад — през отворения прозорец виждах добре бара, особено когато не минаваха коли, но те не бяха много. Реших да изчакам половин час, до 9:19, преди да пресека, да вляза и да проверя дали Фред е все още жив и здрав, но не се наложи да се измъчвам толкова дълго. Часовникът на таблото показваше десет и две минути, когато Фред излезе с някакъв човек, два пъти по-дребен от него. Човекът държеше дясната си ръка в джоба и се движеше от лявата страна на Фред, затова за секунда си помислих, че става въпрос за старата игра на придружител и придружаван, но после Фред забави крачка, а човекът тръгна в обратната посока.

Фред застана на тротоара, не ми направи никакъв знак и аз не помръднах. Човекът сви наляво по Петдесет и пета улица. Минаха три минути, през които останахме в това положение. После от Петдесет и пета излезе една кола, зави по авенюто и спря пред Фред. Караше я приятелят на Фред — беше сам. Фред се качи при него и колата потегли.

Двигателят ми беше още топъл и нямах трудности. Виждам добре нощем и дори в дъжда можех да им дам цяла пресечка преднина, а тъй като Девето авеню е широко и еднопосочно, можех да остана в моето платно, така че да не попадам в огледалото му. Едва обаче бях успял да изброя всичките си предимства, когато той бързо зави надясно по Четирийсет и седма. Пресякох диагонално под носа на огромен камион и свих след тях. Видях колата пред мен. На Десето авеню червеният светофар го спря и аз намалих скоростта. Когато светна зелено, той зави по Десето авеню, а аз успях да стигна дотам точно навреме, за да видя как потъва в един гараж. Докато мина покрай него, вече се беше скрил. Продължих, свих по Четирийсет и осма, паркирах на метър от пресечката, излязох и прекосих авенюто.

На табелата пишеше: „Гараж Нан“. Беше стара триетажна тухлена постройка — нищо забележително. Приближих се към входа, влязох и се огледах. Светлината беше слаба и Не виждах надалече. Двата горни етажа изобщо не бяха осветени. Единствената ярка светлина идваше от малка стая с два прозореца отдясно на входа. Вътре имаше две бюра и столове, но никакви хора. След като постоях там десетина минути без никой да се появи, реших, че това не ми харесва и няма да е зле да се помъча да разбера защо.

Отидох до ъгъла, пресякох на другия тротоар, върнах се обратно и спрях да погледна входа отсреща. Не се виждаха хора, но естествено сред стълпотворението от коли и автобуси, може би бяха заели позиция няколко взвода. Промъкнах се, минах наляво зад един микробус, застанах и се ослушах. Долових лек шум, а след малко някъде зад мен някой започна да си подсвирква „О, каква прекрасна сутрин“. Свирачът се приближаваше отдясно и аз се преместих към другия край на микробуса. Той завърши мелодията, но продължавах да чувам ясно стъпките му по бетонния под. Движеше се от дясната ми страна — за него лявата, — стигна почти до входа и после чух отваряне и затваряне на врата. Беше влязъл в офиса.

Тръгнах бързо, но тихо покрай стената и после се насочих към задната част през лабиринта от коли. Когато срещнех долепени брони, предпочитах да заобикалям, вместо да рискувам някой незатегнат болт да се откачи под тежестта ми. Насред пътя си набелязах обект — дървени стълби, които водеха нагоре — и се отправих натам, но като стигнах, намерих по-добра цел. Видях, че има и стълби надолу. Оттам се разнасяха гласове. Единият беше на Фред. Приближих се и застанах отгоре, но не можех да доловя думите.

В такава ситуация има само един начин да разузнаете, без да ви видят краката и обувките. Легнах на лявата си страна върху най-долното стъпало, опрях се с дясната на горното, много бавно приближих глава към прозореца и надникнах. Първо не виждах нищо друго, освен коли и части от коли, които се губеха в мрака, но надникнах, при което едва не си изкривих врата и установих, че гласовете идват зад вратата на нещо като импровизирана стаичка. Вратата беше отворена, но хората вътре не можеха да видят стълбите, без да излязат навън.

Изправих се на крака и тръгнах надолу, но не така бързо, както ви го предавам. Единственото, което може да направите, като слизате по дървени стълби, е да вървите открая, да стъпвате внимателно на всяко стъпало и от все сърце да се надявате, че дърводелецът си е свършил добре работата. Стигнах долу. Подът беше бетонен. Безшумно се приближих до първата кола отдясно, минах зад нея, промъкнах се към следващата и продължих нататък. Скрит в сянката, можех да наблюдавам и да чувам всичко, което ставаше вътре. Седяха на гола дървена маса насред стаята. Дребният мъж беше с лице към мен, а Фред — отляво, виждах го в профил. Фред беше поставил ръцете си на масата. Ръцете на дребния мъж също бяха на масата, но в едната държеше пистолет. Зачудих се как е успял да нареди така сцената, тъй като Фред не беше парализиран, но обяснението можеше да почака. Използвайки колата като опора за пистолета, можех да си избера всеки квадратен инч от дребосъка.

Той говореше:

— Не, не съм такъв човек, който ще ти тегли куршума само защото обича да натиска спусъка. Такъв човек все някой ден ще си намери белята. Предпочитам да не застрелвам никого, но както ти казах, Липс Игън мрази да си приказва с хора, които носят пистолети и това е негово право. Ще дойде всеки момент. Защо ти държа тая реч — не си мърдай ръцете! — защото сега ще ти взема пистолета, а ти си як и може да се опиташ да ми попречиш, затова не си въобразявай, че не ме бива да натисна спусъка. Тук в това мазе става идеално стрелбище. Някой ден може и да го направим.

По начина, по който държеше пистолета — здраво и без да трепва, но и без да го стиска — се виждаше, че е пълен лъжец. Явно обичаше да натиска спусъка. Продължи да го държи така, бутна стола си назад, изправи се и мина зад гърба на Фред.

Като застанете зад някого е малко неудобно да измъкнете пистолета изпод лявата му мишница с лявата си ръка, но той се справи много бързо и елегантно. Видях как Фред стисна зъби, но с изключение на това понесе всичко като джентълмен. Човечето се отдръпна крачка назад, погледна пистолета, кимна одобрително, пъхна го в страничния си джоб, върна се на стола си и седна.

— Бил ли си някога в Питсбърг, щата Пенсилвания? — попита той.

— Не — каза Фред.

— Там веднъж се запознах с един тип, който си правеше сам патрони. Не бях виждал подобно нещо. Твърдеше, че неговата барутна смес била по-силна, но всичко беше вятър работа. Просто беше луд, това е истината. Ако някой ден ми дойде толкова откачена идея, ще се откажа от занаята и ще се хвана да прекопавам боб. Излязох прав. Две-три години по-късно научих, че онзи тип си го е намерил в Сент Луис, щата Мисури. Според мен трябва да е забравил да сипе барут.

Той се разсмя. До този момент не хранех никакви лични чувства към него, но смехът му ми прозвуча неприятно.

— Ходил ли си някога в Сент Луис? — попита той.

— Не — отвърна Фред.

— И аз не съм. Знам, че е на Мисисипи. Ще ми се да видя тая проклета река. Веднъж един тип ми каза, че в нея имало алигатори, но докато не видя, няма да повярвам. Преди осем години…

Чу се звън. Стори ми се, че е от стаичката. Едно дълго позвъняване, две последователни къси, после още едно дълго. Дребосъкът тръгна покрай стената, като не сваляше погледа и пистолета си от Фред, протегна ръка към някакво копче и го натисна. Приличаше на едно късо, две дълги и едно късо натискане. После заобиколи, отиде до вратата и застана на прага с лице към стълбите, но без да изпуска Фред изпод око. Първо чух стъпки, после видях и краката на слизащия. Скрих се зад колата. Новодошлият естествено щеше да се огледа, а аз все още не бях готов да се присъединя към компанията.

— Здрасти, Морт!

— Здрасти, Липс. Чакахме те.

— Чист ли е?

— Да. Беше мушнал един Смит&Уесън под мишница да си мери температурата.

Останах в тази поза, докато чух, че новодошлият влезе в стаята, после бавно се надигнах и успях да погледна с едно око през прозореца на колата. Морт беше заел предишното си място и стоеше до стола. Липс Игън беше от другата страна на масата с лице към Фред. Беше доста як, с увиснали рамене и целият в сиво с изключение на синята риза — сив костюм, сива връзка, посивяло лице и малко сиво в тъмната коса. Носът му беше леко сплескан.

— Казваш се О’Конър, а?

— Да — отвърна Фред.

— Каква е тази история с Мат Бърч и жена ти?

— Някой ми спомена, че я видял в една кола с него миналия вторник следобед. Помислих си, че сигурно ми изневерява. Същата вечер го убиха.

— Ти ли го уби? — Фред поклати глава.

— Вчера за пръв път чух, че тя е била с него.

— Къде са ги видели?

— Колата била паркирана пред бара на Дани. Затова отидох там.

— Каква е била колата?

— Тъмносив кадилак седан. С кънектикътски номер. Виж какво, интересува ме само жена ми. Исках да я проверя. Този човек Морт, или както се казва, спомена, че ти можеш да ми помогнеш.

— Да. Възможно е. Къде са нещата му, Морт?

— Не съм го претърсил още, Липс. Чаках да дойдеш. Взех му само пистолета.

— Я да видим какво има.

Морт каза на Фред:

— Отиди да прегърнеш стената! Фред не помръдна.

— Първо — започна той, — да ви обясня за това име О’ Конър. Измислих го, защото не исках да споменавам моето, нали става въпрос за жена ми. Казвам се Дъркин, Фред Дъркин.

— Казах ти да отидеш до стената там отзад.

Фред се подчини. Направи три крачки и за да го виждам се налагаше да се преместя надясно и да подам глава зад предницата на колата. Нямаше смисъл да рискувам. Морт също изчезна. Чух слаб шум и след малко гласа на Морт:

— Не мърдай от мястото си.

После той пак се появи. Започна да изважда от джобовете си различни неща и да ги подрежда на масата. Нищо особено — вещи, каквито носи всеки мъж, но сред тях разпознах жълтия плик със снимките, които онзи ден бях дал на Фред.

Липс Игън прегледа купчинката и се спря на плика, портфейла и бележника. Той разгледа снимките, без да бърза. Когато проговори, гласът му беше съвсем друг. Не че до този момент беше дружелюбен, но сега звучеше наистина зловещо.

— Казва се Фред Дъркин и е частно ченге.

— Тъй ли? Мръсно копеле!

Гласът на Морт прозвуча така, сякаш Игън току-що му беше съобщил, че Фред търгува с наркотици.

— Сложи го пак на стола — нареди той.

Морт даде команда и Фред се появи в полезрението ми. Той се отпусна на стола и каза:

— Виж какво, Игън, и частният детектив си има личен живот. Научих, че жена ми…

— Затваряй си устата! За кого работиш?

— Това ти казвам. Исках да проверя…

— Казах, затваряй си устата! Откъде си намерил тези снимки?

— Това е друг въпрос. Те са отделно.

— Има го и Бърч. Откъде ги взе?

— Мислех, че може да открия нещо по убийството на онази мисис Фром и да изкарам нещо.

— За кого работиш?

— За никого. Това ти казвам. За себе си.

— Глупости! Дай ми пистолета, Морт, и намери въже и лещи.

Морт подаде пистолета, отиде до шкафа, отвори едно чекмедже и се върна с кълбо здраво въже и клещи. Клещите бяха средно големи и челюстите им бяха омотани с нещо, но не можех да определя точно с какво. Той мина зад Фред.

— Дай си ръцете отзад. Фред не помръдна.

— Искаш ли да те трясна по главата с твоя пистолет? Сложи си лапите отзад.

Фред се подчини. Морт размота въжето, отряза едно парче с нож, застана на колене, върза професионално китките на Фред, а краищата на въжето прекара през обръчите на стола и направи възел. После взе клещите. Не можех да видя какво прави с тях, но не ми беше нужно.

— Боли ли? — попита той.

— Не — отвърна Фред. Морт се разсмя.

— Внимавай! Трябва да отговориш на някои въпроси. Ако почнеш да се вълнуваш и да се дърпаш, може да ти откъсна някой пръст. Така че, мисли му! Готово, Липс!

Игън седна срещу Фред и сложи пистолета пред себе си.

— За кого работиш, Дъркин?

— Казах ти, Игън, за себе си. Кажи ми само дали си видял жена ми с Бърч — да или не — това е всичко!

Фред успя да довърши изречението си, но леко изохка и замръзна от болка. Сигурно можех да издържа още малко, да речем две минути, а и би било полезно да видя колко ще издържи Фред, но ако му счупеха някой пръст, Улф трябваше да плаща сметката на доктора, а аз обичам да се грижа за интересите на моя работодател. Затова се преместих надясно, облегнах пистолета на капака на колата, прицелих се в ръката на Игън и стрелях. После с един скок се озовах от другата страна и полетях с всички сили към вратата.

Помнех, че Морт сложи пистолета на Фред в левия си джоб и стига да не беше работил като жонгльор, по мои изчисления разполагах с около три секунди, още повече че беше застанал на колене. Той обаче не направи опит да се изправи — още преди да стигна до вратата се хвърли по лице зад Фред. Залегнах, погледнах под стола и видях, че вади пистолета от джоба си с лявата ръка. Бях готов и стрелях. После пак скочих на крака — или по-точно във въздуха — и се приземих зад стола на Фред. Морт все още беше на колене и протягаше дясната си ръка към пистолета, който беше на половин метър от него. Изритах го в корема, видях как се присви от болка и се обърнах към Игън. Той беше на три метра от мен и се навеждаше да вдигне пистолета си. Ако знаех в какво състояние е, щях само да стоя и да гледам. Както научих по-късно, куршумът ми не го беше засегнал. Бях улучил барабана на пистолета и го бях избил от ръката му. Той го беше стискал толкова силно, че сега пръстите му бяха изтръпнали и като се помъчи да го вдигне, не можа. Тъй като не знаех това, аз се хвърлих към него, блъснах го в стената, взех пистолета, чух шум зад себе си и се обърнах.

Фред по някакъв начин беше стигнал заедно със стола до мястото, където лежеше неговият пистолет и го беше настъпил с два крака. Морт се гърчеше на пода.

Останах неподвижен, като дишах дълбоко и все още треперех от възбуда.

— Боже милостиви! — възкликна Фред.

Не можех да говоря. Игън се беше облегнал на стената и разтъркваше дясната си ръка. От лявата ръка на Морт течеше кръв. Постоях още малко, докато дишането ми се успокои. Когато напълно се овладях, пъхнах пистолета на Морт в джоба си, извадих ножа си, приближих се до Фред и прерязах въжето. Той отмести крака от пистолета си, вдигна го, стана и се помъчи да ми се ухили.

— Отиди да полегнеш малко.

— Да. — Вече дишах почти нормално. — Онази птица горе може да полюбопитства какво става тук. Ще се кача да проверя. Гледай тези двамата да не вдигат шум.

— Нека аз да отида. Ти си свърши работата.

— Не, аз ще погледна. Наблюдавай тези пиленца.

— Бъди спокоен.

Излязох от стаята, приближих се до стълбите, спрях и се ослушах. Нищо. С пистолет в ръка, като гледах нагоре, бавно и предпазливо се заизкачвах. Съмнявах се дали пазачът на гаража ще представлява голяма заплаха, но можеше да се обади за помощ — възможно беше и Липс Игън да не е дошъл сам. След като току-що бях доказал пред публика, че съм като герой от криминален филм, възнамерявах да остана жив, за да се порадвам на аплодисментите. Затова щом погледът ми се изравни с пода на горния етаж, отново спрях да се огледам и ослушам. Пак нищо. Продължих и стъпих на бетона. Пътят, по който бях дошъл, беше не по-лош от всеки друг и поех обратно през лабиринта от коли и камиони. На всеки няколко крачки спирах да се ослушам и по средата усетих, че наблизо от дясната ми страна има някой. Това често ми се случва. Сигурно и миризмата играе някаква малка роля, но според мен човек по-скоро усеща такива едва доловими неща, когато зрението и слухът му са изострени докрай. Все едно, там имаше някой. Спрях и приклекнах.

Останах неподвижен, плътно притиснат до някакъв камион, напрягайки зрението и слуха си в продължение на десет часа. Е, добре — нека да е било десет минути. Започнах да се придвижвам към задната част на камиона със скорост трийсет сантиметра в минута. Исках да се огледам оттам. Стори ми се цяла вечност, но накрая успях. Застанах неподвижно, ослушах се, после протегнах шия и надзърнах предпазливо с едно око. На половин метър от мен стоеше човек и ме гледаше право в очите. Преди да успее да направи някакво движение, показах цялата си глава.

— Здравей, Сол — прошепнах аз.

— Здравей, Арчи — прошепна той.

12

Приближих се към Сол.

— Къде е пазачът? — попитах пак шепнешком.

— С Ори го вързахме горе в стаичката. Ори остана на входа.

Престанах да шепна.

— Ура! Ще те предложа за повишение. Вие ли проследихте Липс Игън дотук?

— Не знам как се казва, но тръгнахме след него. Решихме да влезем да се скрием от дъжда, пазачът ни видя и се наложи да го опаковаме. После чухме два изстрела, върнах се да видя какво става, подуших те и спрях да помисля. Много тропаш като ходиш!

— И ти! Проглуши ми ушите! Вече може да говориш високо. Игън е в мазето с един приятел, а Фред ги наглежда да не правят бели.

Трудно е да учудите Сол, но тази новина му въздейства.

— Наистина ли?

— Ела да видиш.

— Как успя? С радар?

— О, обикновено съм там, където има нужда от мен. Наричат ме Готиния Гудуин. Ще ти разказвам после. Сега имаме малко работа. Нека да поговорим с Ори.

Тръгнах напред, а той ме последва. Ори стоеше недалеч от входа и при вида ми щеше да падне от изненада.

— По дяволите! Какво става?

— После. Фред е долу — държи двама души. Сол и аз слизаме да поиграем сантасе. Тук може да се появят какви ли не екземпляри, затова внимавай! Пазачът добре ли е?

— Със Сол се погрижихме да е добре.

— Хубаво. Животът ни е в твоите ръце, така че може да спиш спокойно. Хайде, Сол.

Долу в мазето Фред владееше положението. Седеше на стола на Морт с лице към вратата. Самият Морт лежеше проснат по гръб до стената с вързани глезени, а Игън се намираше близо до него на пода, подпрян на стената и вързан по същия начин. Появата на Сол с мен причини известно оживление.

— Значи затова се забави толкова — каза недоволно Фред. — Да не би да ни трябва цяла армия?

Липс Игън промърмори нещо.

— Не — обясних на Фред, — не съм го викал. Намерих го горе. Проследил е Игън. И Ори е тук — всичко е в наши ръце.

— Дявол да го вземе! Дай да видя пистолета на Морт. Извадих го от джоба си, подадох му го и той го разгледа.

— Да, така си помислих. Ето тук, на барабана. Не си засегнал Игън. Ръката на Морт е малко поразмазана, но го превързах с носна кърпа и ще издържи известно време. С ритника си му качил стомаха в гърлото. Казах му да седне, за да го понамести, но той предпочита да лежи.

Отидох до Морт, клекнах и го огледах. Цветът на лицето му не ми хареса, но очите му бяха отворени и не се беше оцъклил. Натиснах го леко няколко пъти в корема и го попитах дали боли. Без дори да примигне, той ме прати да правя нещо неприлично, затова станах, приближих се до Игън и застанах над него. Сол дойде при мен.

— Казвам се Арчи Гудуин — съобщих му аз. — Работя за Ниро Улф. Както и моите приятели тук. Нали питаше Фред Дъркин за това? Сега може да се успокоиш — ние сме на ред. Ти за кого работиш?

Той не отговори. Дори не си направи труд от учтивост да ме погледне, а продължи да се взира в глезените си. Казах на Сол:

— Аз ще пребъркам него, а ти се заеми с другия. Занесох плячката си на масата. Сол стори същото. В дареното от Морт нямаше нищо, което заслужава да бъде поставено в рамка, с изключение на шофьорска книжка на името на Мортимър Ървин, но в купчинката на Игън намерих нещо многообещаващо — дебел бележник с размери дванайсет на двайсет сантиметра, към сто страници. На всяка бяха записани десетина имена и адреси. Прелистих го набързо. Всички имена звучаха доста екзотично, а адресите бяха все в Ню Йорк. Подадох го на Сол и докато го преглеждаше, отидох до шкафа — единствената част от мебелировката в тази стаичка, където може би имаше нещо — и го прерових. Не открих нищо интересно.

— Последното записано име тук е Леополд Хайм, заедно с адреса — извика Сол. Хвърлих един поглед.

— Това е интересно. Не го забелязах.

Пъхнах бележника в празния си джоб — в другия беше пистолетът на Морт — и се приближих към Игън. Той ме изгледа с истинска злоба и после пак насочи очи към глезените си.

— Ако в този бележник има хиляда имена — казах му аз — и всяко струва десет хиляди, това прави общо десет милиона долара. Може би преувеличавам, но дори да намалим цифрата с деветдесет процента, пак ще ти остане една приятна сумичка. Какво ще кажеш?

Не получих отговор.

— Няма да те чакаме цяла нощ — продължих аз, — но трябва да ти обясня нещо — макар принципно да не одобряваме изнудването като бизнес, особено в тази форма, в момента не се занимаваме с това. Разследваме убийство, по-точно три убийства. Ако разпитвам за твоя рекет, то е само за да стигнем до убиеца. Например, Матю Бърч участваше ли в рекета?

Той повдигна рязко глава и изрева срещу Сол:

— Мръсен келеш такъв! Кимнах.

— Добре му го каза, сега ще ти олекне. Бърч участваше ли в рекета?

— Не.

— Кой ти даде името на Леополд Хайм?

— Никой.

— Колко е твоят дял от парите и кой получава останалите?

— Какви пари? Свих рамене.

— Значи си го просиш. Хвани го за ръцете, Сол.

Аз го хванах за краката и двамата го пренесохме до отсрещната стена. Сложихме го до масичката с телефона. Той се помъчи да се изправи и да се облегне на стената, но аз казах на Сол:

— Дръж го долу, докато проверя дали телефонът работи. Вдигнах слушалката и набрах един номер. Само след два сигнала чух глас:

— Ниро Улф.

— Арчи. Само проверявам дали телефонът тук работи.

— Вече е полунощ. Къде си, по дяволите?

— Тук сме и четиримата. Обслужваме един гараж на Десето авеню. Чакат ни клиенти и нямам време за разговори. Ще ви се обадим по-късно.

— Каня се да си лягам.

— Разбира се. Приятни сънища.

Прекъснах линията, бутнах масичката настрана да не ни пречи, сложих телефона на пода до рамото на Игън и извиках на Фред:

— Дай ми онова въже! Фред го донесе и попита:

— На кръст ли?

— Точно така. Трябва ми парче към два метра и половина. Докато той режеше въжето, аз обяснявах на Игън:

— Не знам дали си запознат с този научен метод за стимулиране на гласните струни. Щом решиш, че вече не ти е приятно, телефонът ти е под ръка. Можеш да се обадиш или в Централното управление, което е на 226 2000, или в Шестнайсето управление, 246 0416 — то е съвсем наблизо. Но не прави опити да се обаждаш на никакъв друг номер. Ако позвъниш на ченгетата, ще изключим научната апаратура и може да им кажеш каквото искаш, няма да ти пречим. Гарантирам ти. Добре, Сол, дръж го за раменете. Вземи, Фред.

Приклекнахме от двете страни на Игън. Не е сложно, но е малко деликатно, ако пациентът има крехки кости. Първо, правите примка и пъхате в нея левия глезен. После кръстосвате краката му, като десният отива върху левия и нагласявате пръстите на дясната обувка под тока на лявата. Усуквате надясно. За целта коленете трябва да са свити. Издърпвате десния глезен надолу, така че да се изравни с левия, омотавате двойното въже около двата крака три пъти здраво, правите хлабав възел и готово! Ако хванете свободните краища на въжето и дръпнете силно право надолу, пациентът вероятно ще припадне, така че не правете това. Дори лекото подръпване не е правилен метод. Достатъчно е да държите въжето опънато. Междувременно колегата ви натиска раменете на пациента, въпреки че и без него владеете напълно ситуацията. Ако се съмнявате, пробвайте.

Сол натисна раменете на Игън, Фред взе краищата на въжето, аз преместих един стол, седнах и се вгледах в лицето му. Той се мъчеше да не показва, че го боли.

— Теб те боли повече, отколкото мен — казах му аз, — така че щом пожелаеш, можеш да повикаш ченгетата. Ако краката ти са в много неудобно положение и ти е трудно да се обърнеш и да набереш номера, ще прережа въжето. Опъни малко, Фред. Съвсем леко. Бърч участваше ли в рекета?

Почаках десет секунди. Лицето му се сгърчи, а дишането се ускори.

— Бърч беше ли в онази кола във вторник следобед? Той затвори очи и се помъчи да освободи раменете си.

Изминаха още десет секунди.

— Кой те прати при Леополд Хайм?

— Искам ченгетата — обади се той с дрезгав глас.

— Добре. Режи, Фред.

Вместо това Фред разхлаби възела, размота въжето, така че пръстите на лявата обувка се върнаха върху тока на дясната. Игън бавно и внимателно започна да раздвижва коленете си.

— Без художествена гимнастика — казах му аз. — Върти номера.

Той се обърна по хълбок, вдигна слушалката и започна да набира. Сол и аз го наблюдавахме. Навъртя точните цифри — 226 2000. От другата страна се обадиха и той попита:

— Полицията ли е? — После затвори и ми каза: — Копеле гадно, наистина ми даваш да се обадя в полицията!

— Разбира се — отвърнах аз. — Гарантирах ти. Преди да те стимулираме пак, няколко уточнения. Разполагаш с още една възможност да звъннеш на ченгетата и край! Иначе може да ни разиграваш цяла нощ. Второ, може би ще е по-хитро да изпееш всичко сега. Ако смяташ, че бележникът с адресите така или иначе ще стигне в полицията, грешиш. Аз ще го предам на мистър Улф, а той разследва убийство и според мен едва ли би искал да издаде всички тези хора на властите. Неговите възгледи са други. Не обещавам нищо, само ти казвам. Хайде, Фред. Дръж го, Сол.

Този път разменихме краката — сложихме левия върху десния и стегнахме въжето малко повече. Фред взе краищата, а аз се върнах на стола. Реакцията беше по-бърза и по-силна. След десет секунди лицето му се сви от болка. След още десет челото и вратът му плувнаха в пот. Кожата му придоби още по-сив цвят, а очите му се изцъклиха. Вече се канех да кажа на Фред да отпусне малко, когато той изстена:

— Стига.

— По-леко, Фред. Само дръж въжето. Бърч беше ли в рекета?

— Да!

— Кой е шефът?

— Бърч. Махни това въже.

— След малко. По-ефикасно е от клещите. Кой е шефът сега?

— Не знам.

— Глупости. Тогава нека въжето си стои. Видя ли Бърч в една кола с една жена миналия следобед?

— Да, но не беше паркирана пред Дани.

— Стегни мъничко, Фред. А къде беше?

— Караше по Единайсето авеню към Петдесета.

— Тъмносив кадилак с номер от Кънектикът?

— Да.

— Колата на Бърч ли беше?

— За пръв път я виждах. Но Бърч работеше и с една банда крадци на коли, а естествено оня кадилак беше краден. Бърч беше забъркан в най-различен рекет.

— Да, нали е мъртъв, защо не? Коя беше жената с него?

— Не знам. Бях отсреща, не я видях. Махнете въжето! Няма да говоря, докато не го махнете!

Дишането му пак се ускори, а лицето му посивя още повече, затова казах на Фред да му даде почивка. Когато му разсукахме краката, Игън реши да ги свие, после да ги протегне и след това се отказа да ги движи повече.

— Разпозна ли жената? — попитах аз.

— Не.

— Би ли могъл да я идентифицираш?

— Едва ли. Минаха много бързо покрай мен.

— Към колко часа във вторник следобед?

— Около шест и половина. Може би малко по-късно. Приех това на консигнация. Пит Дросос ни бе съобщил, че жената от колата му казала да повика полиция в седем без четвърт. Зададох следващия въпрос почти неохотно от страх, че Игън ще се дисквалифицира, като даде погрешен отговор.

— Кой караше — Бърч ли?

— Не, жената. Това ме учуди. Бърч не е от тези, дето дават на жена да кара.

Бях готов да разцелувам този гнусен тип. Той почти доказа хипотезата на Улф. Изпитах желание да извадя снимките на Джийн Ести, Анджела Райт и Клеър Хорън от плика на Фред и да попитам Игън дали жената в колата прилича на някоя от тях, но се отказах. Той твърдеше, че не би могъл да я идентифицира и очевидно не можеше да понесе повече натоварване.

— На кого снасяш парите? — попитах го аз.

— На Бърч.

— Той е мъртъв. Сега на кого?

— Не знам.

— Май свалихме въжето много рано. Ако Леополд Хайм ти беше платил десетте бона или част от тях, какво щеше да направиш с парите?

— Да ги държа в мен, докато ми се обадят.

— Кой да ти се обади?

— Не знам. Станах.

— Въжето, Фред!

— Почакайте малко — примоли се Игън. — Попита ме откъде съм научил за Леополд Хайм. Получавах сведенията по два начина — направо от Бърч и по телефона. От време на време ми се обаждаше една жена и ми даваше имената.

— Каква жена?

— Не знам. Никога не съм я виждал.

— Откъде знаеше, че не е клопка? Само по гласа й ли?

— Познавах гласа й, но имаше и парола. — Игън стисна устни.

— Повече няма да я използваш — уверих го аз, — така че нека да я чуем!

— „Казал паякът на мухата“.

— Какво?

— Това е паролата. Така получих сведението за Леополд Хайм. Питаш ме на кого ще занеса парите, след като Бърч е мъртъв. Мислех си, че тя ще позвъни да ми каже.

— Защо не ти каза, когато ти позвъни за Хайм?

— Питах я, но отвърна, че ще ми съобщи по-късно.

— Тя как се казва?

— Не знам.

— На кой номер й се обаждаш?

— Никога не съм й се обаждал. Моята връзка беше Бърч. Сега вече не знам как да я намеря.

— Уф! Ще се върнем пак към това, ако се наложи да те стимулирам. Защо уби Бърч?

— Не съм го убил. Не съм убиец.

— Кой го уби?

— Не знам. Седнах.

— Както ти споменах, интересува ме само убийството. С това въже може да измъкнем всичко от теб, но ще е безполезно. Нужни са ни само факти, при това такива, които можем да проверим. Щом като не си убил Бърч и не знаеш кой го е направил, кажи ми сега точно как действаше схемата и недей…

Позвъни се. Станах от стола. Чуха се две къси, едно дълго и две къси позвънявания. Бързо казах:

— Запушете им устата.

Сол сложи ръка върху устата на Игън, а Фред се зае с Морт. Отидох до копчето на стената и го натиснах така, както го беше натиснал Морт. Един път късо, два пъти дълго и пак късо може и да не беше верният отговор, но се налагаше да импровизирам. После излязох от стаята и с изваден пистолет застанах на три крачки от стълбите. Долових отгоре гласове, настъпи кратка тишина, а след това се разнесе звук от приближаващи стъпки.

— Арчи? — извика отгоре Ори.

— Да. Тук съм.

— Водя компания.

— Прекрасно! Колкото повече хора, толкова по-весело! Стъпките стигнаха до стълбите и някой започна да слиза.

Видях първо грижливо лъснати черни обувки, после добре изгладен тъмносин панталон, след това сакото към тях и като връх на всичко това — лицето на Денис Хорън. Изразително лице. Зад него беше Ори с пистолет в ръка.

— О, здравейте — казах аз.

Той не искаше да говори с мен, затова се обърнах към Ори.

— Как пристигна?

— Сам, с кола. Вкара я в гаража, а аз си придадох нехаен вид. Погледна ме, но не каза нищо, приближи се до звънеца на една колона и го натисна. Щом чух сигнала от другата страна, реших, че е време да се намеся, показах му пистолета и му наредих да тръгне пред мен. Който даде сигнала може би е наблизо…

— Всичко е наред. Аз го дадох. Препипа ли го?

— Не.

Приближих се към Хорън и го потупах както по вероятните, така и по някои по-слабо вероятни места.

— Добре. Върни се горе и обслужвай клиентите. Ори излезе, а аз извиках:

— Сол! Прибери този пистолет, вържи му краката и ела тук. Хорън тръгна към вратата на стаичката. Сграбчих го за ръката и го дръпнах. Той направи опит да се освободи и аз я извих доста силно.

— Не си мислете, че се шегувам — казах аз. — Знам на кой номер да повикам линейка.

— Да, работата е сериозна — съгласи се той. Тънкият му тенор се нуждаеше от смазване. — Достатъчно сериозна, за да те унищожа, Гудуин.

— Може би. Но в момента сериозният съм аз и ми е причерняло, така че внимавайте. — Появи се Сол. — Запознайте се с мистър Сол Панцър. Сол, това е Денис Хорън. След малко ще го поканим на конференцията, но първо искам да се обадя по телефона. Закарай го до онази стена. Не го обезобразявай, освен ако не настоява. Не е въоръжен.

Влязох в стаичката и затворих вратата. Фред седеше на масата и си масажираше пръста, а другите двама бяха както преди. Дръпнах масичката на мястото й, вдигнах телефона, сложих го отгоре, седнах и набрах номера. Този път звъних по-дълго, докато постигна резултат — при това само някакво недоволно измърморване.

— Обажда се Арчи. Нужен ми е съвет.

— Спя.

— Наплискайте си лицето със студена вода.

— Боже Господи! Какво има?

— Както ви съобщих, и четиримата сме тук в един гараж. В стаичка в мазето имаме двама пациенти. Единият е двуного на име Мортимър Ървин и вероятно е безполезно за нас. Другият се казва Липс Игън. Малкото му име в шофьорската книжка е Лорънс. Той е индивидът, който е потърсил Сол в хотела, а Сол и Ори са го проследили дотук. Истинско бижу е. Носеше бележник, който сега е в джоба ми, с около хиляда имена и адреси на клиенти, като последният е на Леополд Хайм, така че сам може да си направите заключение. Стимулирахме го леко и каза, че Матю Бърч е командвал рекета, но не му вярвам. Приемам, че е видял Бърч в онзи кадилак във вторник следобед, карала го е жена. Не му вярвам, че не я е разпознал и не би могъл да я идентифицира, нито че…

— Продължавай с него. Защо ме безпокоиш, след като си свършил работата едва наполовина?

— Защото нас ни обезпокоиха. Денис Хорън пристигна в гаража с кола, позвъни ни с парола в мазето, а Ори го смъкна долу. В момента не ме чува, но другите двама са до мен. Искам вашето мнение за това какъв вид и количество стимулация да приложа към един член на адвокатската колегия. Естествено, дошъл е да се види с Игън и участва в рекета, но нямам това написано черно на бяло.

— Наранен ли е мистър Хорън?

— Не сме го докоснали.

— Задавал ли си му някакви въпроси?

— Не, реших първо да ви се обадя.

— Това е много задоволително. Почакай на телефона, докато се разсъня.

Почаках. Мина цяла минута, може би повече, докато пак чух гласа му.

— Какво е разположението?

— С Фред сме в стаичката в мазето при Ървин и Игън. Сол пази Хорън отвън. Ори е горе да посреща гости.

— Покани мистър Хорън в стаичката и му се извини.

— О, имайте милост!

— Знам, но той е адвокат и не бива да му даваме козове. Ървин или Игън извадиха ли оръжие?

— И двамата. Срещу Фред. Взеха му пистолета, вързаха го на един стол и му усукваха пръстите с клещи, когато ги прекъснах.

— Добре. В такъв случай държиш ги по две точки — опит за изнудване на Сол и нападение с огнестрелно оръжие срещу Фред. Ето какви са инструкциите ми.

Даде ми ги. Част от тях бяха много непълни и поисках повече подробности. Накрая казах, че горе-долу съм разбрал. Той ми нареди да не изпускам бележника на Игън, да не споменавам за него пред никого и да го заключа в сейфа веднага щом се върна вкъщи. Оставих слушалката, отворих вратата и извиках на Сол да доведе Хорън.

Лицето му вече не беше така изразително. Явно беше избрал друга линия на поведение и тя изискваше непроницаемост. На влизане хвърли един поглед към двете проснати на пода фигури и седна безропотно на един стол, без да показва какъвто и да е по-нататъшен интерес към Ървин и Игън.

— Извинете, мистър Хорън — обърнах се аз към него. — Трябва да кажа нещо на тези двамата. Слушаш ли ме, Ървин?

— Не.

— Както искаш. Ти извърши умишлено нападение със зареден пистолет срещу Фред Дъркин и му нанесе телесна повреда с клещи. Ти слушаш ли ме, Игън?

— Чувам те.

— И ти извърши нападение с пистолета, който избих от ръката ти. Освен това направи опит за изнудване на Сол Панцър — второ престъпление. Ако зависеше от мен, щях да се обадя на ченгетата да дойдат да приберат и двама ви. Но аз работя за Ниро Улф и има слаба вероятност той да е на друго мнение. Иска да ви зададе някои въпроси и ще ви закарам при него. Ако предпочитате да отидете в полицията, кажете ми. Но това е единственият ви избор. Ако направите опит да се измъкнете, чака ви изненада, но може би вече няма да е толкова голяма.

Обърнах се към адвоката.

— Що се отнася до вас, мистър Хорън, изказвам ви искрените ни извинения. Бяхме под голямо напрежение, докато се справим с тези двама типа и Ори Кедър, пък и аз, малко прекалихме. Току-що разговарях с мистър Улф по телефона и той нареди да ви предам, че съжалява за начина, по който са се отнесли към вас неговите служители. Струва ми се, би трябвало да ви се извиня и за една друга дреболия — когато ви представих Сол Панцър навън, забравих да добавя, че днес ви е посетил в кантората под името Леополд Хайм. Сигурно съм ви объркал. Това е всичко, освен ако не искате да допълните нещо. Вършете си работата и се надявам, че не ни се сърдите — не, почакайте малко, хрумна ми нещо.

Обърнах се към Игън:

— Искаме да бъдем абсолютно справедливи, Игън, и ми дойде на ум, че може би като отидеш при мистър Улф ще ти трябва адвокат, а по една случайност този човек е адвокат. Казва се Денис Хорън. Не знам дали ще иска да те представлява, но може да го попиташ, ако желаеш.

В момента си помислих, и все още съм на същото мнение, че това беше едно от най-блестящите дребни хрумвания на Улф и не бих пропуснал да видя израженията на лицата им, дори да ми струва едноседмична заплата. Игън извъртя глава към Хорън, очевидно за напътствия. Самият Хорън се нуждаеше от същото. Предложението го свари неподготвен — явяваха се твърде много неизвестни. Да се съгласи би било рисковано, тъй като би се свързал с Игън, а не знаеше какво е издрънкал. Отказът криеше не по-малко, а двойно повече рискове — Игън можеше да си помисли, че го изоставя, предстоеше да го закарам на разпит при Ниро Улф и не се знаеше как ще се държи. Ситуацията беше прекалено сложна, а се налагаше да отговори и нямаше време за размисъл. С истинско удоволствие наблюдавах как примигва с дългите си мигли и се мъчи да запази лицето си безизразно, докато се чуди какво да прави.

Игън пръв наруши мълчанието.

— Имам в мен пари за аванс, мистър Хорън. Доколкото знам, нещо като един вид дълг на всеки адвокат е да защитава хора, изпаднали в беда.

— Така е, мистър Игън — отвърна с усилие Хорън. — Но в момента съм много зает.

— Да, и аз съм доста зает.

— Без съмнение. Да. Разбира се. — Хорън изправи рамене. — Много добре. Ще видя какво мога да направя за вас. Трябва да си поговорим.

Ухилих се.

— Каквото и да си говорите — заявих аз, — ще бъде пред слушатели. Да вървим, момчета. Развържете ги. Фред, вземи клещите за спомен.

13

Нужни са ми осем и половина часа сън, но предпочитам девет. Всяка сутрин будилникът до леглото ми включва радиото в седем и трийсет, а аз се обръщам на другата страна и се завивам презглава. След малко протягам ръка да го спра, отпускам се на възглавницата и се мъча да си представя, че е неделя. Знам обаче много добре, че Фриц ще е приготвил закуската ми в осем и десет. Две-три минути се боря с изкушението да му звънна и да кажа, че ще се позабавя, после се отказвам, отмятам юргана, стъпвам на пода, протягам се и се изправям пред действителността.

Тази сутрин не стана точно така. Бях нагласил часовника с един час по-рано — за шест и половина и когато от радиото се разнесе едно отвратително жизнерадостно утринно предаване, с отчаяно усилие едновременно го изключих и станах. )ЯХ прекарал в хоризонтално положение само два часа. Изкъпах се, обръснах се, вчесах се, облякох се, слязох долу и влязох в предната стая.

Сцената не беше никак весела. Мортимър Ървин се беше проснал на килима, а под главата му беше подложена една възглавница от канапето. На самото канапе лежеше Липс Игън. Денис Хорън седеше в креслото и въпреки че дрехите му бяха измачкани, нямаше отпочинал вид. Сол Панцър беше на един стол с гръб към прозореца, за да наблюдава всичките си пленници, без да си напряга зрението.

— Добро утро — казах мрачно аз. — След малко ще ви поднесем закуска.

— Това е непоносимо! — изквича Хорън.

— Не сте длъжен да го понасяте. Повторих ви най-малко пет пъти, че сте свободен да си вървите. Що се отнася до тях, осигурили сме им луксозна обстановка. Единият лежи на канапе, другият — на мек килим. Доктор Волмър, когото събудихме в два часа през нощта да превърже ръката на Морт, е сред най-добрите в професията. Правим всичко по силите си да ви угодим. Мистър Улф се опасяваше да не си помислите, че ще се възползва от обстоятелствата и ще ги разпита самостоятелно, преди да е уведомил полицията, затова дори не стана да ги погледне. Усамотил се е в стаята си и спи или се разхожда напред-назад — не знам кое от двете. Във ваше присъствие позвъних на Отдел „Убийства“ — Манхатън, в един и четирийсет сутринта, предадох, че мистър Улф иска да съобщи нещо важно лично на инспектор Креймър и го моли да му се обади при първа възможност. Що се отнася до желанието ви да останете насаме с клиента си, в никакъв случай не бихме могли да изпуснем такъв грубиян като Игън от погледа си. Креймър много ще ни се кара. Как си, Сол?

— Добре. Поспах три часа, преди да сменя Фред в пет и трийсет.

— Не ти личи. Ще отида да видя какво става със закуската. Докато бях в кухнята с Фриц, влезе Фред, напълно облечен и донесе изумителна новина. Двамата с Ори дремели на леглата в южната стая, която е на моя етаж и се събудили, защото някой започнал да чука отдолу — там е стаята на Улф. Фред слязъл да провери и Улф му наредил веднага да изпрати Ори при него. Трябваше да се поровя дълбоко в паметта си, за да се сетя за друг такъв случай, при който Улф е вършил каквото и да е преди да закуси.

Фриц нямаше свободна минута, тъй като трябваше да приготви и сервира закуска за осем души, без да се брои неговата, но с Фред му помогнахме — наредихме една маса в предната стая и пренесохме храна и прибори. Ние закусвахме в кухнята и тъкмо довършвахме царевичните кифлички с препечена шунка и мед, когато Ори се втурна и нареди на Фриц:

— Остави тези безделници и се погрижи за мен. Гладен съм, а трябва да излизам по работа. Арчи, отиди да ми донесеш петстотин долара. През това време ще ти отнема стола. Дай ми и името на онази фирма, която се обажда от твое име по телефона и за услугата ти взима толкова и толкова на хиляда разговора.

Не му отстъпих мястото си, докато не си изядох закуската и не изпих още чаша кафе, така че той трябваше да използва високия стол без облегалка. После изпълних нарежданията му. Безполезно беше да се мъча да отгатна какво ще прави с петстотинте долара, но ако значителна част от тази сума беше за покупка на телефонни запитвания на едро, за тренировка можех да се опитам да се сетя защо. Вече бях докладвал подробно на Улф и той знаеше точно толкова, колкото знаех и аз — нищо повече. Кои ли бяха евентуалните кандидати за тези хиляди телефонни разговори? Едва ли бяха хората, фигуриращи в бележника с клиентелата на Игън, защото беше заключен в сейфа — видях го вътре, като извадих парите от чекмеджето за текущи разноски, а и Ори не го поиска. Отбелязах си мислено този въпрос, за да го разгледам, когато имам свободно време. Не за първи път Улф изпращаше някой от помощния персонал да свърши нещо, без да се консултира с мен.

Към осем часа Фриц вече беше свалил подноса на Улф, Ори беше излязъл, а двамата с Фриц вдигнахме масата в предната стая и миехме чиниите в кухнята, когато се позвъни. Хвърлих кърпата, излязох в коридора и видях пред вратата инспектор Креймър и сержант Пърли Стъбинс. Не се налагаше да ги оставя да чакат, за да питам Улф какво да правя. Той вече ми беше дал инструкции, погледнах към предната стая да проверя дали е затворена и после ги поканих.

Те не влязоха.

— Бързаме за някъде — рязко каза Креймър. — Какво искаш да ми съобщиш?

— Нищо. Мистър Улф се занимава със съобщенията. Заповядайте.

— Не мога да седя да го чакам.

— Не е нужно. Самият той ви очаква с нетърпение вече шест часа.

Двамата влязоха и се отправиха към офиса. Последвах ги и Креймър изръмжа:

— Няма го!

Направих се, че не съм чул. Предложих им да седнат, отидох до бюрото си, звъннах в стаята на Улф по домофона и му съобщих кой е пристигнал. Креймър извади пура от джоба си, разтърка я между дланите си, огледа внимателно крайчето, сякаш да провери дали някой не го е намазал с рядко срещана и малко известна отрова, сложи я в устата си и я стисна със зъби. Никога не съм го виждал да я запали. Стъбинс седеше и ме гледаше накриво. Не му беше приятно, че шефът му идва при нас, докато има сензационно убийство, което чака да бъде разкрито — не бих се обзаложил дали няма да продължи да изпитва същите чувства, дори ако научеше, че вече сме заловили убиеца с предостатъчно доказателства, опаковали сме го и ги чакаме да си го приберат. Разнесе се звукът от слизащия асансьор и след миг се появи и самият Улф. Той поздрави компанията без особен възторг, отиде на бюрото си и преди да седне, попита:

— Защо се забавихте толкова много? Мистър Гудуин ви позвъни преди повече от шест часа. Къщата ми е пълна със съмнителни лица и искам да се отърва от тях.

— Без много приказки — прекъсна го Креймър. — Бързаме. Какви са тези лица?

Улф седна и доста се помая, докато се настани удобно.

— Първо — започна той, — имате ли някакъв коментар относно обвинението на мис Ести, че мистър Гудуин предложил да й продаде съдържанието на разговора ми с мисис Фром?

— Не. Това е работа за прокурора. Нещо го усуквате. Улф сви рамене.

— Второ, обиците-паяци. Мисис Фром ги е купила от магазин в центъра на Манхатън в понеделник следобед, единайсети май. Както без съмнение сте открили, вероятно в Ню Йорк няма и никога не е имало друг такъв чифт обици.

Стъбинс извади бележника си.

— Откъде научихте това? — попита Креймър.

— Разследвахме. Съобщавам ви факта — как съм го научил е моя работа. Мисис Фром ги е видяла на витрината, купила ги е, платила е с чек и ги е взела със себе си. Тъй като имате достъп до чековата й книжка, сигурно е възможно да намерите магазина и да проверите това, но не мога да си представя по-глупав начин да си губите времето. Гарантирам този факт, а ако помислите, ще разберете, че е изключително важен.

— В какво отношение?

— Не. Сам си правете изводите. Аз предоставям единствено фактите. Ето още един. Познавате Сол Панцър, нали?

— Да.

— Вчера той отиде в Асоциацията за подпомагане на бежанци, представи се като Леополд Хайм и им даде адрес в евтин хотел на Първо авеню. Разговарял е с мис Анджела Райт и с някакъв човек на име Чейни. Казал им е, че се намира в Съединените щати нелегално, страхува се да не бъде разкрит и депортиран и моли за помощ. Те отвърнали, че нещастието му е извън тяхното поле на дейност, посъветвали го да потърси адвокат и му дали името на Денис Хорън. Той отишъл при мистър Хорън, разговарял с него и после се прибрал в хотела си. Малко преди осем вечерта в стаята му пристигнал някакъв човек и предложил да го предпази от разкриване и неприятности срещу десет хиляди долара. Мистър Панцър ще ви съобщи всички подробности. Човекът му дал двайсет и четири часа да събере каквито може пари, а щом си излязъл, мистър Панцър го проследил. Той има изключителен талант за това.

— Знам. После какво?

— Мистър Гудуин ще продължи нататък. Преди да започне, трябва да обясня, че възприех една хипотеза относно мъжа в колата с жената миналия вторник, когато жената казала на момчето да повика полиция. Допуснах, че този мъж е Матю Бърч.

Креймър го изгледа с учудване.

— Защо Бърч?

— Не е нужно да обяснявам, тъй като хипотезата беше доказана. Със сигурност е Бърч. Още един факт.

— Докажете ми. Този факт трябва да бъде добре подплатен.

— Мистър Гудуин ще се погрижи за това. Арчи, започни от снощното обаждане на Фред и продължавай нататък.

Изпълних нареждането. Тъй като знаех, че рано или късно това ще бъде включено в програмата, прекарах почти цял час — по време на дежурството ми в предната стая от три и трийсет до четири и трийсет — да преговоря внимателно всичко. Бях решил да пропусна само два по-съществени елемента — точния начин за стимулация, приложен върху Липс Игън и бележника му. Последният не биваше да се споменава. Улф заяви, докато се съвещавахме в стаята му, че ако по-късно той се окаже необходимо доказателство, ще трябва да го представим. Иначе не.

Поднесох им цялата история с изключение на тези две неща. Стъбинс започна да си води бележки, но по средата се отказа. Не беше по силите му. Връчих му пистолета на Морт и представих клещите — челюстите им бяха дебело омотани с черна лента, за да не разкъсват кожата и да не правят рани. Когато свърших, Креймър и Стъбинс се спогледаха. Креймър се обърна към Улф:

— Това трябва малко да се изясни.

— Да — съгласи се Улф. — Наистина трябва. Креймър попита Стъбинс:

— Познаваме ли този Игън?

— Аз не. Но открай време работя само в Отдел „Убийства“.

— Намери Роуклиф и му кажи бързо да го провери. Отстъпих мястото си на Пърли, той седна и набра номера.

Докато говореше, Креймър държеше пурата в едната ръка, разглеждаше я намръщено и потъркваше устните си с кокалчетата на другата. Имаше вид на човек, който се чуди защо не вземе да се откаже от навика си да дъвче пури. Когато Пърли свърши и се върна на стола си, Креймър вдигна поглед към Улф:

— Хорън е затънал в тази работа до гуша, но сега не може да го задържим.

— Аз не го задържам — той доброволно прави компания на свой клиент, изпаднал в беда.

— Да, така е. Добре сте го изработили. Нещата с Хорън са ясни. Ако може да накараме Игън да проговори, всичко ще е в ръцете ни.

Улф поклати глава.

— Но не непременно и убиецът. Възможно е Игън да не знае за убийствата нищо повече от вас.

Това беше подла шега, но Креймър не й обърна внимание.

— Ще му дадем възможност — заяви той. — Много възможности. Трябва да си изясня нещата. Не е абсолютно сигурно, че Бърч е бил в колата с онази жена. Да допуснем, че не е бил той. Да приемем, че мъжът в колата е някой от онези нещастници, които са били изнудвани. Жената е участвала в рекета, тя е давала по телефона сведенията на Игън. Помислила е, че мъжът ще я убие, затова е казала на момчето да повика полиция. По някакъв начин е успяла да се измъкне, но същата вечер е открила Бърч — организатора па рекета — и го е убила. Същият човек се страхувал, че момчето ще го разпознае, възможно е дори той да е убил жената и още да не сме открили тялото й, така че на другия ден убил и момчето. Знаел е още, че мисис Фром е шеф на тази Асоциация, затова убил и нея. Боже мой! Така всичко излиза наяве. Рекетът и участието на Хорън. Тези хора са в отчаяно положение, а в Ню Йорк има хиляди като тях. Хора, които са пристигнали нелегално и се страхуват, че ще бъдат изритани. Те са лесна плячка за изнудвачи. Някъде трябва да има списък на нещастниците, попаднали в лапите на тези мръсници и бих искал да се добера до него. Бих се обзаложил, че името на убиеца е в него. А вие?

— Аз не бих се обзаложил.

— Само и само да ми противоречите. Защо казвате не?

— Още не сте си изяснили нещата, мистър Креймър. Но щом избирате за убиец една от жертвите на този рекет, разбирам, че сте силно затруднен. Бяха извършени три убийства. Като допускате, за да ви е по-лесно, че убиецът е един и същ, отказвате ли се от всички други, които са ви подръка?

— Не.

— От кого се отказвате?

— Никого не съм зачеркнал. Разбира се, има усложнения. Например, мисис Хорън твърди, че в петък вечерта съпругът й е излязъл да изпрати мисис Фром до колата й, прибрал се е след десет минути, легнал си е и не е ставал от леглото до сутринта. Но това са показания на съпруга за съпруг. Ако сте готов да назовете кандидат, няма да ви спирам. Имате ли такъв?

— Да.

— Е, щом имате, кажете му името.

— Въпросът ви беше дали имам кандидат, не дали съм готов да го назова. Възможно е да съм готов след час, или след седмица, но не сега.

Креймър изпръхтя:

— Или си придавате важност, което няма да ви е за пръв път, или премълчавате нещо. Признавам, че сте се добрали до много факти — този рекет, Игън и по случайност и Хорън. И съм ви много задължен. Добре. Но нито един от тях не сочи кой е убиецът. Има ли друго? Ако искате да се споразумеем за нещо — ето ме. Ще ви дам всичко, с което разполагаме. Питайте ме каквото искате — естествено, вие точно това целите — стига в замяна да ми съобщите онова, с което разполагате вие.

Стъбинс издаде някакъв звук, а после си даде вид, че няма нищо.

— Това — каза Улф — на теория може да е честно и прямо предложение, но на практика е безсмислено. Първо, вече ви дадох всичко, с което разполагам, и второ, вие нямате нищо, което искам или ми е нужно.

Креймър и Стъбинс го изгледаха с изненада и подозрение.

— Вече ми казахте — продължи Улф, — че никой от заподозрените не е зачеркнат от списъка, повече от три дни след убийството на мисис Фром. Това ми е достатъчно. До този момент имате доклади и декларации, съдържащи десетки хиляди думи. Признавам, че е възможно някъде там да се крие факт или фраза, които биха могли да са важни за мен. Но дори да докарате всичко това тук, нямам намерение да се ровя в него. Например, с колко страници разполагате за биографията, близките и действията в последно време на мис Анджела Райт?

— Достатъчно са — изръмжа Креймър.

— Разбира се. Не омаловажавам това. Подобен подход на разследване често довежда до отговор, но в този случай очевидно не ви е насочили към нищо, иначе нямаше да сте тук. Бих ли намерил във вашите папки отговор на следния въпрос: защо мъжът, който е убил момчето посред бял ден пред очите на толкова хора, се е решил да поеме риска да бъде идентифициран по-късно от един или повече свидетели на случилото се? Или на друг въпрос: как да си обясним пътя на обиците — купени от мисис Фром на единайсети май, носени от друга жена на деветнайсети май, и пак от мисис Фром на двайсет и втори? Открихте ли някаква по-късна следа от обиците? Да ги е носил някой друг в даден момент?

— Не.

— Аз вече намерих отговори за себе си, но тъй като не мога да ги споделя, без да посоча името на моя кандидат, налага се да отложим това. Междувременно…

Той спря, защото вратата се отвори. Отвори се наполовина, Фред подаде глава и ми направи знак да изляза.

Станах, но Улф попита:

— Какво има, Фред?

— Съобщение за Арчи от Сол.

— Предай му го. Ние нямаме тайни от мистър Креймър.

— Да, сър. Хорън иска да говори с вас. Сега. Спешно.

— Той знае ли, че мистър Креймър и мистър Стъбинс са тук?

— Не, сър.

Улф се обърна към Креймър:

— Този Хорън е истински лешояд и ме дразни. Мислех си, че вие бихте предпочели да се разправяте с него на собствена територия, а също и с другите двама. Защо не ги отведете?

Креймър го изгледа. Извади пурата от устата си, повъртя я половин минута и пак я захапа.

— А аз си мислех — каза той неодобрително, — че вече сте използвали всички възможни трикове, но този е нов. Признавам си, че не го разбирам. Хорън и онзи адвокат Мадокс са идвали при вас, а вие сте ги изгонили. Постъпили сте по същия начин с Пол Кафнър. Сега Хорън и другите двама са оттатък в предната стая, а вие дори не искате да ги видите, като едновременно твърдите, че търсите убиеца. Познавам ви прекалено добре, за да ви питам защо е всичко това, но Бог ми е свидетел, че много бих искал да разбера. — Креймър обърна глава към Фред: — Доведи Хорън тук.

Фред не помръдна, а погледна Улф, който изпусна дълбока въздишка и кимна:

— Доведи го, Фред.

14

Помислих си за миг, че Денис Хорън наистина се кани да се обърне и да офейка. Той влезе целенасочено, стъписа се, като видя, че имаме компания, направи четири решителни крачки, разпозна Креймър и пак се стъписа. Точно в този момент си помислих, че се кани да се изпари.

— О-о! — каза той. — Не искам да ви преча.

— Изобщо не ми пречите — увери го Креймър. — Седнете. Тъкмо си говорехме за вас. Ако имате да ни съобщите нещо, не се колебайте. Разказаха ми как сте се озовали тук.

Като се има предвид обстановката и обстоятелствата, включително тежката нощ, която беше прекарал, Хорън се справи доста добре. Налагаше се да вземе светкавично решение дали да внесе промени в представлението си поради присъстващите представители на закона. Той премести един стол, постави го между Стъбинс и Креймър и се седна, но през цялото време явно обмисляше какво да направи. Погледна Креймър, после Улф и пак Креймър.

— Радвам се, че сте тук — каза той.

— И аз — изръмжа Креймър.

— Защото — продължи Хорън — сигурно смятате, че ви дължа извинение, въпреки че може и да не се съглася с вас. — Тенорът му звучеше с няколко тона по-ниско. — Сигурно си мислите, че би трябвало да ви съобщя за разговора си с мисис Фром в петък вечер.

Креймър го погледна изпитателно:

— Вече ни казахте за това.

— Да. Но не всичко. Налагаше се да взема изключително трудно решение — тогава ми се струваше правилно, но вече не съм толкова сигурен. Мисис Фром ми съобщи нещо, което можеше да се окаже пагубно за Асоциацията за подпомагане на бежанци, ако станеше обществено достояние. Тя беше президент на Асоциацията, а аз — юридически съветник и поради това казаното от нея представляваше поверително сведение. Естествено, при нормални обстоятелства, не е правилно адвокатът да разкрива такива сведения, но бях изправен пред въпроса дали в този случай общественият интерес не трябва да се постави на първо място. Реших, че Асоциацията има право да разчита на моята дискретност.

— Струва ми се, както личи и от протокола, с нищо не показахте, че премълчавате информация.

— Сигурно сте прав — призна Хорън. — Възможно е дори да съм заявил, че съм ви предал целия разговор от онази вечер, но вие разбирате как става. — Помисли си да се усмихне, но се отказа. — Така реших, това е всичко. Сега обаче ми се струва, че сбърках. Искам, ако не друго, то поне да поправя грешката си. След вечеря мисис Фром ме дръпна настрана и ми каза нещо, което силно ме шокира. Имала информация, че някой, свързан с Асоциацията, предава имената на хора, нелегално намиращи се в страната, на изнудвач или група изнудвачи и те ги тормозят. Изнудвачът или шефът на групата се казва Матю Бърч и е убит във вторник вечерта, намесен е и един човек на име Игън и…

— Вие не сте ли адвокат на Игън? — попита Креймър.

— Не. Това беше грешка. Импулсивно решение. Премислих и му казах, че не мога да го представлявам. Мисис Фром също така спомена, че изнудвачите се събират в един гараж на Десето авеню — даде ми името и адреса. Искаше да отида там в петък в полунощ. Каза, че на втората колона отляво в гаража има звънец и трябва да дам сигнал — да позвъня два пъти късо, един път дълго и пак късо — и да сляза по стълбите в мазето. Каза, че оставя на мен да се справя с хората, които намеря там, но подчерта, че главното е да се предотврати скандал, който би навредил на Асоциацията. Това беше типично за нея! Винаги мислеше за другите, никога за себе се.

Той направи пауза, явно обзет от вълнение. Креймър попита:

— Отидохте ли?

— Известно ви е, че не отидох, инспектор Креймър. Както ви съобщихме аз и съпругата ми, изпратих мисис Фром до колата й, върнах се в апартамента си и си легнах. Казах на мисис Фром, че трябва да си помисля. Вероятно щях да реша да отида следващата вечер, събота, но на сутринта дойде новината за смъртта на мисис Фром и този ужасен удар… Хорън пак замълча от вълнение и след малко продължи:

— Откровено казано, надявах се, че ще намерите убиеца и няма да установите никаква връзка между това престъпление и дейността на Асоциацията. Затова не ви споменах за този разговор. Но мина неделя, после понеделник и започнах да се страхувам, че съм сбъркал. Снощи реших да опитам нещо. Към полунощ отидох с колата си до този гараж, влязох вътре и намерих звънеца на втората колона. Натиснах го така, както ми беше казала мисис Фром и ми отговориха също със сигнал. Продължих навътре, но някакъв непознат човек, който се въртеше наоколо, извади пистолет и ми заповяда да вървя пред него. Подчиних се. Заведе ме до стълбите и ми нареди да тръгна надолу. В подножието на стълбите ме чакаше друг човек с пистолет, когото познавам — Арчи Гудуин.

Хорън кимна към мен. Не му отвърнах. Той продължи:

— Видях го в събота вечер в този офис. Макар вече да не се тревожех за собствената си безопасност, естествено не ми беше приятно да насочват пистолет към мен и възразих. Гудуин повика от една стаичка друг човек, също въоръжен, отведоха ме до стената и ме принудиха да стоя там. Бях виждал другия и преди — вчера сутринта дойде в кантората ми, представи се като Леополд Хайм и…

— Знам — пресече го Креймър. — Довършете с гаража.

— Както желаете, инспектор Креймър, разбира се. След малко Гудуин нареди на този човек — обърна се към него с името Сол — да ме вкара в стаичката. Там имаше още трима, единият явно с Гудуин, а другите двама лежаха на пода с вързани крака. Гудуин каза, че е говорил по телефона с Ниро Улф и ми се извинява. После се обърна към двамата и каза, че са извършили престъпление и ще ги отведе на разпит при Ниро Улф. Спомена на единия от тях — на онзи, когото наричаше Игън, че съм адвокат и може би ще се съглася да го представлявам. Човекът ме помоли, аз се съгласих и трябва да призная, че това беше необмислена постъпка. Обяснявам си го — като не искам от вас да ме извините — единствено с факта, че бях изваден от равновесие. С мен се разпореждаха мъже с пистолети в ръце, а освен това се възмутих от своеволното решение на Гудуин да закара тези хора в дома на своя работодател, след като законната процедура изисква да уведоми властите. Затова дойдох с тях и ме държаха тук цяла нощ.

— Не — възразих аз, — поправка. Не сме ви държали. Няколко пъти ви казах, че може да си тръгнете, когато поискате.

— Държахте другите двама, а аз останах поради глупавото задължение, което бях поел. Признавам, че постъпих неразумно и съжалявам. Като взех предвид последните събития, неохотно стигам до заключение, че смъртта на мисис Фром все пак може би има някаква връзка с дейността на Асоциацията или с някой от работещите там и в този случай моят дълг е ясен. Сега го изпълнявам честно и докрай с надежда, че от това ще има полза.

Той извади носна кърпа и избърса челото, лицето и врата си.

— Нямах възможност да направя утринния си тоалет — извини се той.

Това беше чиста лъжа. Предната стая беше свързана с добре обзаведена баня и той я беше посетил. Ако тогава все още се колебаел дали да изпълни дълга си честно и докрай с надежда, че от това ще има полза, и не си беше измил очите, за да не изпуска Игън от погледа си дори за миг, това си беше негова работа.

Твърдото изражение на Креймър не омекна.

— Ние винаги сме признателни за всякаква помощ — каза той без капка благодарност, — дори когато е малко закъсняла. Някой друг чу ли разговора ви с мисис Фром?

— Никой. Както ви казах, тя ме отведе настрана.

— Вие споменахте ли за това на някого?

— Не. Тя пожела да не казвам на никого.

— А кого подозираше, че е замесен?

— Казах ви — Матю Бърч и един човек на име Игън.

— Не. Имам предвид кой е осъществявал връзката с Асоциацията?

— Не ми каза. Останах с впечатление, че не подозира никого.

— Откъде беше получила тези сведения?

— Не знам. Не ми каза.

— Трудно е да се повярва. — Креймър се мъчеше да не избухне. — Знаела е много подробности — имената на Бърч и Игън, адреса на гаража, дори звънеца на колоната и сигнала. Не ви ли каза откъде е научила всичко това?

— Не.

— Вие не я ли попитахте?

— Разбира се. Отвърна, че не може да ми каже, тъй като е обещала да не разкрива източника.

И четиримата бяхме вперили поглед в него. Той самият не сваляше зачервените си очи с дълги извити мигли от Креймър. Всички, включително и той, разбирахме идеално ситуацията. Знаехме, че е долен лъжец, а той знаеше, че знаем. Беше затънал до гуша и сега се мъчеше да се измъкне. Налагаше се да измисли някакво обяснение за отиването си в гаража, особено за звънеца и сигнала, и общо взето, се справи нелошо. Мисис Фром беше мъртва и можеше да я цитира колкото иска, Бърч също беше мъртъв и можеше да споменава името му без риск. Неговият проблем беше Игън. Нямаше как да го пренебрегне, защото се намираше в съседната стая. Не можеше да го подкрепя — да представлява изнудвач, чийто рекет е разкрит и разкритието вреди на Асоциацията, на която е юридически съветник — беше немислимо. Затова Игън трябваше да бъде хвърлен на вълците. Така виждах положението аз и познавайки добре другите трима и наблюдавайки лицата им, обърнати към мен, явно и те ги виждаха по същия начин.

Креймър повдигна вежди и погледна към Улф, но Улф само поклати глава.

— Пърли, доведи Игън — каза Креймър.

Пърли стана и излезе. Хорън се понамести на стола, като се мъчеше да си придаде солиден вид. Нямаше да му е лесно, но си го беше изпросил.

— Нали разбирате — попита той Креймър, — че този човек е доказан долен престъпни и се намира в отчаяно положение? Той едва ли е надежден свидетел.

— Да, да, може би — каза Креймър и спря дотук. — Гудуин, защо не преместиш един стол за него там, близо до теб, с лице насам.

Изпълних желанието му. По този начин Стъбинс щеше да е между Игън и Хорън. Улф щеше да вижда Игън в профил, но не изказа възражения и поставих стола така, както поиска Креймър. Стъбинс се върна с Игън.

— Насам — казах му аз и той го доведе. Долният престъпник седна и впери очи в Денис Хорън, но последният не го погледна. Хорън наблюдаваше Креймър.

— Вие сте Лорънс Игън — каза Креймър, — известен като Липс Игън.

— Същият. — Гласът на Игън прозвуча дрезгаво и той се поизкашля.

— Аз съм полицейски инспектор. Това е Ниро Улф. След малко ще получа сведението за вас. Имате ли досие в полицията?

Игън се поколеба и после измърмори:

— Нали ще видите в сведението?

— Да, но сега питам вас.

— По-добре си вижте сведението. Аз може да съм забравил.

Креймър не реагира.

— Онзи човек до вас, Арчи Гудуин, ни разказа какво е станало вчера от момента, когато сте посетили едно лице в хотела му на Първо авеню — мислели сте, че се казва Леополд Хайм — до момента, когато са ви довели тук. По-късно ще ви разпитам за всичко това, но първо искам да ви обясня какво е положението. Може би смятате, че имате адвокат, който е тук, за да защитава интересите ви, но всъщност нямате такъв. Мистър Хорън ви е уведомил, че не може и няма намерение да ви представлява. Той съобщи ли ви това?

— Да.

— Недейте да мърморите. Говорете високо. Той съобщи ли ви това?

— Да!

— Кога?

— Преди половин час.

— В такъв случай ви е известно, че нямате защитник. Срещу вас са предявени две обвинения — нападение със зареден пистолет и опит за изнудване. По първото има двама свидетели — Фред Дъркин и Арчи Гудуин. Така че там нещата са ясни. По второто може би си мислите, че има само един свидетел — Сол Панцър, известен също като Леополд Хайм, но грешите. Сега получихме допълнителни показания. Мистър Хорън твърди, че миналия петък научил от сигурно и добре осведомено лице, че участвате в организирано изнудване и принуждавате хора, влезли в страната нелегално, да ви плащат пари. Той твърди, че се е съгласил да ви представлява, като се е поддал на вътрешен импулс, но сега съжалява. Твърди, че не би представлявал долен престъпник като вас.

— Не съм казал това — изписка Хорън. — Аз само…

— Млъкнете! — изръмжа Креймър. — Ако ме прекъснете още веднъж, ще ви изхвърля. Казахте ли, че са ви съобщили за участието на Игън в този рекет? Да или не?

— Да.

— Казахте ли, че няма да го представлявате?

— Да.

— Нарекохте ли го долен престъпник?

— Да.

— В такъв случай, млъкнете, ако искате да останете. — Креймър се обърна към Игън: — Според мен имахте право да знаете какво е казал мистър Хорън, но това не ни е необходимо, за да ви лепнем обвинението. Леополд Хайм не е бил първият и не си мислете, че не можем да намерим някои от другите. Това никак не ме тревожи. Искам да ви питам нещо в присъствието на мистър Хорън. Познавате ли го отпреди?

Игън дъвчеше нещо, може би езика си. От ъгълчето на устата му протече малко слюнка и той я избърса с опакото на ръката си. Продължи да мърда челюсти, сплете пръсти и ги стисна силно. Никак не му беше лесно.

— Е? — попита пак Креймър.

— Трябва да си помисля — отвърна дрезгаво Игън.

— Помислете си добре. Не се залъгвайте. Държим ви в ръцете си — Креймър сви пръсти в юмрук. — За нападението и изнудването. Въпросът е прост. Познавате ли мистър Хорън отпреди?

— Да. Май го познавам. Вижте какво. Нека се споразумеем.

— Не, няма да се споразумяваме. Ако прокурорът и съдията искат да проявят известна снизходителност в замяна на сътрудничество от ваша страна, това е тяхна работа. Те често постъпват така, известно ви е.

— Да, известно ми е.

— В такъв случай, отговорете на въпроса. Игън пое дълбоко въздух:

— Напълно прав сте, че го познавам отпреди. Виждал съм го много пъти. Десетки пъти. — Той хвърли подигравателна усмивка към Хорън. — Нали така, приятелче? Подъл страхливец!

— Това е лъжа. — Хорън посрещна подигравателната усмивка спокойно и се обърна към Креймър: — Вие го подведохте.

— В такъв случай — отвърна Креймър. — ще го подведа още малко. Как е първото име на мистър Хорън?

— Денис.

— Къде е кантората му?

— На Източна Четирийсет и първа улица 121.

— Къде живее?

— Грамърси Парк 315.

— Каква кола кара?

— Крайслър, лимузина, модел 51.

— Какъв цвят?

— Черна.

— Кой е телефонният номер в кантората му?

— 793 4141.

— А домашният му телефон?

— 728 6307.

Креймър се обърна към мен:

— Имал ли е възможност да получи цялата тази информация през нощта?

— Не. Нищо от казаното.

— Засега това е достатъчно. Мистър Хорън, задържам ви като важен свидетел по убийство. Пърли, отведи го в другата стая — кой е там?

— Дъркин и Панцър с оня Ървин.

— Кажи им да наглеждат Хорън и се върни.

Хорън се изправи. Беше спокоен и изпълнен с достойнство.

— Предупреждавам ви, инспектор Креймър, това е грешка, за която ще съжалявате.

— Ще видим, мистър Хорън. Отведи го, Пърли. Двамата излязоха от стаята, като Пърли вървеше отзад. Креймър стана, приближи се до моето кошче, хвърли остатъка от пурата в него и се върна на червеното кожено кресло. Канеше се да каже нещо на Улф, видя, че той се е облегнал назад със затворени очи и се отказа. Вместо това ме попита дали гласът му се чува от съседната стая — отвърнах, че не се чува, защото е звукоизолирана. Пърли влезе и се върна на стола си.

Креймър се обърна към Игън:

— Добре, хайде да чуем. Хорън участва ли в този рекет?

— Искам да се споразумеем — настояваше Игън.

— За бога! — възкликна с отвращение Креймър. — С вас е свършено. Да ми беше пълен джоба със споразумения, не бих изхабил нито едно за вас. Ако искате да облекчите положението си, заслужете го. При това, бързо. Хорън участва ли в рекета?

— Да.

— Какво вършеше?

— Казваше ми какво да правя, например, кои хора се мъчат да се измъкнат. Нали е адвокат. Понякога ми даваше сведения. Той ми даде сведението за Леополд Хайм, дявол да го вземе!

— Носехте ли му пари?

— Не.

— Никога?

— Не. Той взима своя дял от Бърч. Взимаше го.

— Откъде знаете?

— Бърч ми каза.

— Вие как влязохте в тази работа?

— Чрез Бърч. Той ми предложи преди две Години и аз опитах. Три-четири месеца по-късно имах някаква неприятност с един човек в Бруклин и Бърч уреди да се видя с адвокат в гаража, за да ме измъкне — адвокатът беше Хорън. Тогава го видях за пръв път. Оттогава сме се виждали — не съм сигурен — може би десетина пъти.

— Винаги в гаража?

— Да, винаги. Не сме се срещали другаде, но съм говорил с него по телефона.

— Имате ли нещо с почерка на Хорън? Нещо, което ви е изпратил или ви е дал?

— Не.

— Нито дума? Нищо?

— Нищо, казах ви. Какво друго очаквате от това подло копеле!

— Присъстваше ли някой друг на срещите ви с Хорън?

— Разбира се. Много пъти Бърч беше там.

— Той е мъртъв. Някой друг? Игън помисли:

— Не.

— Никой друг?

— Не. Долу в мазето с нас, никой друг. Нощният пазач в гаража, Бъд Хаскинс, естествено го виждаше всеки път като идваше. — Очите на Игън светнаха. — Разбира се! Бъд го е виждал!

— Без съмнение. — Креймър не се развълнува. — Хорън е подготвен за това, или поне така си мисли. Ще противопостави думата на един достопочтен адвокат срещу думата на долен престъпник като вас, подкрепен от приятел, за когото ще твърди, че сте се наговорили. Не казвам, че Хаскинс няма да е полезен. Ще го намерим и ще… Къде тръгнахте?

Улф бутна стола си назад, стана на крака и направи една крачка.

— Качвам се в оранжерията. Девет часът е — отвърна той, изгледа Креймър отвисоко и продължи.

— Вие наистина… — започна възмутено Креймър. — Излизате си точно когато…

— Когато какво? — попита Улф и се обърна преди да стигне до вратата. — Хванали сте този нещастник натясно и се мъчите Да измъкнете от него нещо, с което да докажете участието на друг нещастник, на оня непоносим Хорън, в най-презряното престъпление на света. Съгласен съм, че това е необходимо — всъщност възхитително е, но аз дадох своя принос и повече не съм ви нужен — аз не преследвам изнудвачи, а убиец. Знаете графика ми, приемам от единайсет часа. Ще ви бъда признателен, ако махнете тези жалки създания от къщата ми. Може да се справите с тях не по-зле и на друго място.

— Естествено, че мога. — Креймър стана от креслото. — Ще взема и вашите хора с мен, и четиримата — Гудуин, Панцър, Дъркин и Кедър, и не знам кога ще свършим с тях.

— Може да вземете първите трима, но не и мистър Кедър. Той не е тук.

— Трябва ми. Къде е?

— Няма го. Изпълнява задача. Не ви ли дадох достатъчно за една сутрин? Арчи, помниш ли къде отиде Ори?

— Не, сър. Не бих могъл да си спомня, дори ако от това зависеше живота ми.

— Добре. Не се мъчи.

Той се обърна и си излезе с достойнство.

15

— Никога не бях виждал толкова високопоставени лица за един ден, колкото през следващите осем часа — от девет сутринта до пет следобед във вторник — точно седмица, откакто Пит Дросос дойде да се консултира с Улф по неговия случай. В Десето управление се срещнах със заместник-полицейския комисар Ниъри. На Сентър Стрийт 240 — със самия комисар Скинър. На Ленърд Стрийт 155 ме прие лично прокурорът Бауън, придружен от трима помощници, включително Манделбаум.

Не се възгордях, защото знаех, че всичко това не се дължи само на обаятелния ми характер. На първо място, въпреки че бяха минали четири дни, по убийството на мисис Деймън Фром и връзката му с другите две убийства, можеше да се изписват по хиляда варела мастило на ден, да не говорим за ефира. На второ място, започваше предварителното боричкане в местните избори и Бауън, Скинър и Ниъри използваха случая да си оплетат кошниците. Едно наистина първокласно убийство предлага някои прекрасни възможности за човек, който служи толкова всеотдайно на обществото, че е готов да поеме допълнително бреме и да разшири своето поле на действие. В Отдел „Убийства“ — Западен Манхатън в Десето управление ни разделиха, но в това нямаше нищо лошо. Единствените неща, които пазехме за себе си, бяха научният метод, приложен върху Игън, и бележникът му, а Сол и Фред знаеха всичко по този въпрос. Прекарах един час при стенографа, напечатаха показанията ми, прочетох ги и ги подписах, а после ме отведоха в кабинета на Креймър да се срещна със заместник-комисаря Ниъри. Креймър и Стъбинс не бяха там. Ниъри беше изнервен, но дружелюбен. Държанието му намекваше, че ако само ни оставят на спокойствие за четирийсет минути, двамата ще изясним напълно случая, но лошото беше, че преди да мине и половината от това време, някой му позвъни и се наложи да ме пусне. Като тръгнах с придружаващите ме лица по коридора, по стълбите и към чакащата кола, всички служители на реда — тези, които познавах бегло по физиономия, както и други, които изобщо не бях виждал — се надпреварваха да ме поздравяват. Очевидно бяха с впечатлението, че снимката ми ще излезе във вестниците и кой знае, може би щяха да ми предложат да се кандидатирам за кмет на Ню Йорк. Отвръщах на поздравите с вид на човек, който цени такава добронамереност, но е страшно зает. На Ленърд Стрийт самият прокурор Бауън държеше пред себе си копие от показанията ми и по време на разговора ни постоянно ме прекъсваше, поглеждаше в показанията, намираше съответното място и първо се мръщеше, а после кимаше, сякаш искаше да каже: „Да, може би в края на краищата, не лъжеш“. Той не ме поздрави за залавянето на Ървин Игън, нито за това, че съм изиграл Хорън. Напротив, намекна, че като съм ги отвел в дома на Улф, вместо да повикам ченгетата в гаража, сигурно заслужавам пет години в кафеза, стига да има време да се порови в закона. Тъй като го познавах добре, не му обръщах внимание и се мъчех да не го разстройвам. Горкият човек и без мен си имаше достатъчно грижи в този ден. Уикендът му със сигурност беше съсипан, очите му бяха зачервени от безсъние, телефонът непрекъснато звънеше, помощниците му влизаха и излизаха, а един сутрешен вестник го беше поставил на четвърто място в списъка на предпочитаните кандидати за кмет. В допълнение към всичко това, ФБР сега щеше да се намеси в случая Фром — Бърч — Дросос поради рекета, разкрит от Сол, Фред и мен, като съществуваше неприятната възможност да разкрие и убийствата. Нищо чудно, че прокурорът не ме покани на обяд. Всъщност никой не ме покани. На никого не му хрумна, че и аз от време на време ям. Бях закусил рано. Срещата в кабинета на Бауън свърши малко след дванайсет и вече си мислех за едно ресторантче на ъгъла, чийто специалитет е свински крачета с кисело зеле, но Манделбаум каза, че иска да ме пита нещо и ме отведе по коридора в неговата стая. Намести се на бюрото си, покани ме да седна и започна:

— Относно предложението, което вчера сте направили на мис Ести.

— Боже мой, пак ли?

— Сега нещата изглеждат другояче. Колегата ми Рой Бонино в момента е при Улф и го разпитва за това. Нека прекратим комедията и да изходим от позицията, че Улф ви е изпратил с такова предложение. Сам казахте, че в това няма нищо нередно, така че защо не?

Бях гладен.

— Добре, да изходим от тази позиция. И какво от това?

— Следователно може да приемем, че Улф е знаел за рекета още преди да ви изпрати с такова предложение. Допускал е, че мис Ести ще бъде жизнено заинтересована да научи дали мисис Фром е съобщила на Улф за рекета. Не очаквам от вас да признаете — нека видим какво ще каже Улф на Бонино. Искам обаче да знам каква беше реакцията на мис Ести — какво точно ви каза?

Поклатих глава.

— Ще си създадете погрешно впечатление, ако разискваме въпроса от тази позиция. Нека аз да предложа позиция.

— Предложете.

— Да речем, че мистър Улф не знае нищо за никакъв рекет, а само иска да предизвика раздвижване. Да речем, че не си избира мис Ести — тя просто е първа в списъка. Пак да речем, че правя това предложение не само на нея, но и на мисис Хорън, Анджела Райт и Винсънт Липскъм — бих опитал и с други, но мистър Улф ме спира, защото Пол Кафнър се явява в офиса с обвинението, че изнудвам мис Райт. Това няма ли да е по-интересна позиция?

— Без съмнение. Аха! Разбирам. В такъв случай искам да знам какво е казал всеки от тях. Започнете с мис Ести.

— Ще трябва да си измислям.

— Да, бива ви за това. Говорете.

Така мина още почти час. Когато свърших с измислиците и отговорих на голям брой интелигентни въпроси, Манделбаум стана, като ми нареди да чакам. Казах му, че ще отида да хапна нещо, но той не се съгласи, защото искал да съм му под ръка. Приех да почакам и така минаха още двайсет минути. Най-после се върна и съобщи, че Бауън пак иска да ме види и ще бъда ли така любезен да отида в стаята му. Той, Манделбаум, имал някаква друга работа.

Влязох в стаята на Бауън и не заварих никого. Пак трябваше да чакам. Прекарах известно време, отдаден на мислите си за свински крачета, когато вратата се отвори и влезе млад човек с поднос. Казах си ура, все пак някой на това място не е напълно лишен от хуманност, но без дори да ме погледне, той отиде до бюрото на Бауън, сложи подноса върху попивателната и излезе. Когато вратата се затвори зад него, отидох на пръсти до бюрото и повдигнах салфетката — видях и подуших апетитен горещ сандвич с телешко филе и парче черешов пай. Имаше също половинлитрова бутилка мляко. Ситуацията изискваше самообладание, а аз притежавам такова. Трябваха ми може би осемнайсет секунди да се върна на стола си, да поставя подноса на колене и да отхапя солидна част от сандвича. Преди да успея да преглътна, вратата се отвори и влезе прокурорът.

За да му спестя неудобство, веднага казах:

— Страшно любезно от ваша страна да ми поръчате закуска, мистър Бауън. Не че бях гладен, но знаете старата поговорка: младият организъм има нужда от силна храна. Гласувайте за Бауън!

Той демонстрира сила на характера. Някой по-посредствен човек щеше или да изтръгне подноса от мен, или да вдигне телефона, да съобщи, че един негодник му е откраднал обеда и да поиска да му донесат друг, но той само ме изгледа мръсно, обърна се и излезе. След три минути се върна с друг поднос и го занесе на бюрото си. Не знам от кого го беше конфискувал.

Онова, което искаше, беше да изясним не повече от осемдесет и пет — деветдесет точки по доклада, който Манделбаум току-що му беше връчил.

Така че стана почти три часът, когато пристигнах с ескорт на Сентър Стрийт 240, а докато ме въведат в частния кабинет на полицейския комисар Скинър, вече наближаваше четири. Следващият час беше малко накъсан. Сигурно си мислите, че когато трябва да разговаря с толкова важна личност като мен, Скинър би наредил да го безпокоят единствено в случай на гражданска война, но уви! Между прекъсванията успя да ми зададе няколко съществени въпроса, например дали когато съм отишъл в гаража е валяло и дали от погледите, разменени между Хорън и Игън, е проличало, че се познават отпреди, но ако не отговаряше на някой от четирите телефона на бюрото си, не се обаждаше той самият, не се занимаваше с досадници и не преглеждаше току-що донесените му документи, той предимно се разхождаше напред-назад из стаята, която беше просторна, с висок таван и красива мебелировка.

Към пет часа влезе прокурорът Бауън, придружен от двама свои подчинени с препълнени чанти. Очевидно предстоеше конференция на високо равнище. Може би щях да науча нещо полезно, ако не ме изхвърлеха, затова станах от стола си до бюрото на Скинър, като се стараех да не привличам внимание, и се преместих на по-скромно място до стената. Скинър беше прекалено зает, за да ме забележи, а другите явно помислиха, че ме е оставил за десерт. Те подредиха столовете си около голямото бюро и започнаха. Имам добра памет по рождение и през годините при Ниро Улф съм я тренирал, така че бих могъл да дам подробен и точен доклад на това, което чух през следващия половин час, но нямам такова намерение. За подобна постъпка биха ме изритали следващия път, когато се мъча да присъствам незабелязано на среща между такива големи умове, пък и кой съм аз, че да разрушавам доверието на хората към високопоставени обществени служители.

Случи се обаче нещо, което трябва да предам. Прекъснаха ги точно насред разгорещен спор какво трябва и какво не трябва да се каже на ФБР. Първо иззвъня телефонът, Скинър каза една-две думи, после се отвори вратата и влезе посетител. Беше инспектор Креймър. Той тръгна към бюрото, като ми хвърли бегъл поглед, но умът му беше зает с по-възвишени неща. Обърна се към присъстващите и каза на един дъх:

— Онзи Уитмър, дето мислеше, че може да идентифицира шофьора на колата, с която е убито момчето Дросос! Преди малко е посочил Хорън от полицейската редица. Твърди, че е готов да се закълне.

Те го изгледаха глупаво. Бауън измърмори:

— Дявол да го вземе!

— Е? — попита ядосано Скинър. Креймър се намръщи.

— Не знам. Току-що го научавам. Ако приемем това, всичко пак се обръща с главата надолу. Хорън не би могъл да бъде в колата с тази жена във вторник. Не можем да разбием алибито му за вторник с булдозер, а и все едно, допуснахме, че там е бил Бърч. Тогава защо Хорън ще убива момчето? След като вече му лепнахме рекета, може естествено да поработим и още, но ако го обвиним в убийство, никога няма да изтръгнем нищо от него. Трябва да преглътнем това и да го проучим, но работата става все по-заплетена. Казвам ви, господин комисар, трябва да се приеме закон срещу очевидци.

Скинър все още беше ядосан:

— Мисля, че малко преувеличавате, инспектор Креймър. Очевидците често са изключително полезни, Това може да се окаже шансът, на който всички се надявахме. Седнете и ще го обсъдим.

Креймър дръпна един стол и в същото време телефонът иззвъня. Скинър вдигна слушалката — беше червеният, първият отляво — размени няколко думи и погледна към Креймър.

— Търся ви Ниро Улф. Казва, че е важно.

— Ще отида в другата стая.

— Не. Говорете тук. Гласът му е доста самодоволен. Креймър заобиколи бюрото и взе слушалката.

— Улф? Креймър е на телефона. Какво искате?

След този въпрос той главно слушаше. Другите седяха и наблюдаваха лицето му. Същото правех и аз. Видях как бавно придобива тъмночервен цвят, а очите му все повече се свиват и изпитах желание да скоча от стола и да хукна право към Трийсет и пета улица, но си помислих, че е неразумно Да привличам внимание към себе си. Изчаках края на разговора. Когато най-после свърши, Креймър остана прав, със стиснати зъби и потрепващи от възмущение ноздри.

— Този тлъст негодник! — възкликна той и отстъпи назад. — Наистина има самодоволен глас. Твърди, че е готов да си изкара парите, които му е платила мисис Фром. Иска сержант Стъбинс и мен. Иска шестимата заподозрени. Иска Гудуин, Панцър и Дъркин. Иска три-четири полицайки в цивилни дрехи, на възраст между трийсет и пет и четирийсет години. Иска незабавно Гудуин. Иска Игън. Това е всичко, което иска.

Креймър изгледа присъстващите с възмущение.

— Твърди, че ще отведем убиеца с нас. Убиецът, според него.

— Той е луд — отбеляза горчиво Бауън.

— Боже мой, как е възможно? — обади се Скинър.

— Това е непоносимо — продължи Бауън. — Докарайте го тук.

— Няма да дойде.

— Доведете го насила.

— Не можем без заповед за арестуване.

— Аз ще ви дам.

— Няма да отвори уста. Ще излезе под гаранция, после ще си отиде вкъщи и ще покани когото пожелае, с изключение на нас.

Спогледаха се и всеки видя в лицата на другите това, което виждах аз. Нямаха избор.

Станах от стола си, подвикнах им жизнерадостно: „Ще се видим по-късно, господа!“ и си излязох.

16

Никога не съм влизал в интимни отношения с полицайка, но съм срещал тук-там по някоя и трябва да призная, че който беше избрал трите за събирането при Улф този следобед имаше добър вкус. Не че бяха зашеметяващи, но без колебание бих завел всяка от тях до дрогерията на ъгъла да я черпя една кола. Единствената особеност беше професионалният им поглед. Но човек не можеше да им се сърди за това, тъй като бяха на работа в присъствието на инспектор и естествено трябваше да изглеждат бдителни, добре подготвени и твърди. И трите бяха облечени като хора, а първата носеше синя рокля на ситни бели райета, която й стоеше доста добре.

Успях да се прибера преди тълпата и дадох на Улф кратък доклад за изминалия ден, което като че ли не го заинтересува много, а после помогнах на Фриц и Ори да пренесем и подредим столовете. Когато позвъниха първите гости, Ори изчезна в предната стая и затвори вратата. Вече бях влизал вътре и видях какво крие там. Човек на средна възраст със заоблени рамене, очила и прекалено стегнат колан. Ори ни беше запознал, затова знаех, че се казва Бърнард Ливайн, но това беше всичко.

Подреждането на местата беше определено от Улф. Шестте дами бяха на първия ред, като полицайките седяха между Анджела Райт, Клеър Хорън и Джийн Ести. Инспектор Креймър беше на червеното кожено кресло, а Пърли Стъбинс от лявата му страна до Джийн Ести. Зад Джийн Ести беше Липс Игън — в обсега на Стъбинс, в случай че го обземе нервност или почне да изтезава някого с клещи, а отляво на Игън, на втория ред, бяха Хорън, Липскъм и Кафнър. Сол Панцър и Фред Дъркин седяха най-отзад.

Споменах, че Креймър беше на червеното кожено кресло, но всъщност го пазехме за него. Той беше настоял да говори насаме с Улф и двамата се намираха в трапезарията. Не знам какво искаше, но се съмнявам дали го беше получил, ако се съди по изражението, с което влезе в офиса пред Улф. Стискаше зъби, устните му бяха свити, а лицето зачервено. Остана прав, огледа присъстващите, почака Улф да стигне до стола си и да седне, и после каза:

— Искам да сме на ясно, че това е официално само донякъде. Доведени сте тук от полицията с разрешение на прокурора — дотук е официалната част. Но Ниро Улф ще продължи на своя отговорност и няма право да настоява да отговаряте на въпросите, които ще ви задава. Всички ли разбирате това?

Разнесе се мърморене.

— Продължавайте, Улф — каза Креймър и седна. Улф огледа присъстващите от ляво на дясно и обратно.

— Малко е неудобно — започна общително той, — обаче съм виждал само двама от вас преди, мистър Хорън и мистър Кафнър. Мистър Гудуин ми е дал чертеж с имената, но искам пак да проверя. Вие ли сте мис Джийн Ести?

— Да.

— Мис Анджела Райт? Тя кимна.

— Мисис Денис Хорън?

— Да, така се казвам. Не мисля, че…

— Ако обичате, мисис Хорън — прекъсна я той. — По-късно, ако толкова настоявате. Вие сте мистър Винсънт Липскъм?

— Точно така.

Улф пак огледа всички.

— Благодаря ви. Струва ми се, че за първи път се наемам да посоча убиец сред група главно непознати хора. Изглежда малко самонадеяно, но да видим. Мистър Креймър ви каза, че нямам право да настоявам за отговори на въпросите си, но в това отношение ще ви успокоя. Нямам въпроси. Нито един. Докато говоря, може да се наложи да ви питам нещо, макар че не е много вероятно.

Креймър леко изръмжа. Погледите се насочиха към него, но той не ги усети. Не откъсваше очи от Улф.

— Всъщност, ще задавам въпроси — каза Улф, — но на себе си и ще си отговарям. Тази афера е толкова сложна, че може да има стотици въпроси, но ще се огранича с минимума. Например, знам защо мисис Фром носеше онези златни обици на ушите си, когато дойде да се срещне с мен в петък на обяд. Тя се мъчеше да се представи за друго лице и обиците бяха част от костюма й. Защо обаче ги е сложила в петък вечер на събирането при Хорън? Очевидно с надежда да предизвика изненада у някого. Пак например, защо мистър Хорън снощи е отишъл в гаража? Защото е знаел, че алчността му го е подтикнала към глупава постъпка — да даде името и адреса на Леополд Хайм на Игън в този критичен момент, и се е разтревожил — както се оказа, с основание.

— Протестирам! — обади се Хорън с пискливия си тенор. — Това е клевета! Инспектор Креймър, твърдите, че Улф говори на своя отговорност, но вие носите отговорност, че ни докарахте тук.

— Може да го съдите — озъби се Креймър.

— Мистър Хорън — Улф поклати пръст към него, — на ваше място не бих вдигал толкова шум за участието си в изнудване. В това отношение сте затънал до гуша и го знаете. Но сега сте изправен пред много по-голяма опасност — да бъдете идентифициран като убиеца на Питър Дросос. Едва ли може да избегнете затвора, но с моя помощ, може да останете жив. Когато свършим тук, вие ще имате дълг към мен.

— Абсолютно прав сте и ще ви го върна.

— Добре. Не се опитвайте да го платите в смисъла, който вие влагате, нито в смисъла, в който аз го казах. Както бях започнал, предполагам, че повечето от вас не знаят нищо за организираното изнудване, което доведе до смъртта на трима души, така че няма да разбирате всичко, но това може да почака. Един от вас със сигурност ще е в състояние да ме разбере.

Той се наведе малко напред, като се облегна с лакти на дръжките на стола и разпери пръсти върху бюрото си.

— Не претендирам, че мога да посоча убиеца без чужда помощ, но все пак имам някои указания. Онзи ден един от вас се е постарал да разкаже на мистър Гудуин за движенията си в петък вечер и вторник следобед, без каквато и да е причина да прави това. Същият подхвърлил странната забележка, че били изминали петдесет и девет часа от убийството на мисис Фром — изключителна точност. Тези неща си струваше да бъдат запомнени като указания, но нищо повече. Той сключи ръце върху най-изпъкналата си част.

— Имаше обаче две важни индикации. Първо, обиците. Мисис Фром ги е купила на единайсети май. Някаква друга жена ги е носила на деветнайсети май. Трябва да ги е получила назаем или като подарък от мисис Фром или пък ги е взела без разрешение. Във всеки случай, мисис Фром си ги е възвърнала и ги е носила три дни по-късно — петък, двайсет и втори. Но защо? За да се помъчи да се представи за жената, която е била с тях във вторник! Значи, тя е знаела коя е жената, изпитвала е някакво подозрение към нея и, което е най-важно като индикация, била е в състояние да си възстанови обиците открито или чрез кражба с цел да се представи за тази жена.

— Индикация за какво? — попита Креймър.

— За самоличността на тази жена. Това в никакъв случай не е окончателно, но навежда на размисъл. Естествено то е влизало в сметките ви, мистър Креймър, и вие сте го използвали максимално, но без резултат. Огромното количество отрицателни отговори, до които стигнахте във вашето следствие, се оказа безценно за мен. Не поставям под съмнение способността ви да съпоставяте фактите. Знаете, че обявата ми във вестниците относно една жена с обици във форма на паяци се появи в петък сутринта, а мисис Фром дойде тук в петък по обед с тях. Приех като добра работна хипотеза, че си ги е взела обратно през този кратък интервал от най-много два-три часа. Ако е трябвало да ходи надалече, за да си ги вземе, щяхте да сте открили това, да се възползвате от откритието си и сега нямаше да бъдете тук. Не е ли вярно?

— Щом казвате — изръмжа Креймър. — Едва днес научавам, че са купени от мисис Фром.

— И така да е, знаели сте, че те вероятно са уникати. Между другото, едно интересно разсъждение — защо мисис Фром ги е купила, когато случайно ги е видяла на една витрина? Мистър Игън каза, че, обаждайки му се по телефона, неизвестна жена използвала парола: „Казал паякът на мухата“. Възможно, дори много вероятно е, мисис Фром да е чула да се произнася тази странна парола и това сигурно е увеличило подозренията й, а когато е видяла обиците във форма на паяци, изведнъж й е хрумнало да изиграе един номер с тях.

Улф пое дълбоко въздух, което в неговия случай означаваше поне един кубически метър и го изпусна шумно.

— Да продължим. Мъжът, който е прегазил момчето Пит Дросос, е странно създание — трудно е да си го представим, невъзможно е да го възприемем. Най-простата хипотеза — че той е мъжът, който е бил в колата с жената предишния ден и се е страхувал, че момчето би могло и ще го идентифицира — беше отхвърлена, когато научих, че мъжът в колата с жената е бил Матю Бърч, убит във вторник вечерта. Но във всеки случай поведението му е странно. Поставям се на негово място. Имам някаква причина и решавам да убия момчето, като отивам с кола на онзи ъгъл посред бял ден, и когато то се появява и ми се предлага възможност, го прегазвам. Не мога да се надявам на рядкото щастие, че веднага ще ми се отдаде случай, естествено не мога да разчитам на това — трябва да предвидя, че ще се наложи да премина през кръстовището няколко пъти, може би много пъти. Наоколо ще има хора.

Той махна с ръка.

— В такъв случай какво ще направя? Естествено не мога да нося маска, но има други начини. Фалшива брада би свършила чудесна работа. Отхвърлям всички подобни средства и не правя усилие да се дегизирам. Облечен в кафяв костюм и с мека шапка, потеглям към тази опасна и смъртоносна авантюра. В такъв случай аз явно съм безподобен кретен или съм жена. Предпочитам да приема, че съм жена, поне като работна хипотеза. Ако съм жена, изчезват много усложнения, тъй като повечето роли са мои. Участвам в рекета с изнудването, може би дори аз го ръководя. Мисис Фром подразбира нещо, което не е достатъчно, за да предприеме действия, но стига, за да събуди подозренията и. Тя ми задава предпазливи въпроси, дава ми златните паяци. Във вторник следобед се срещам с Матю Бърч — един от моите съучастници. Той ми дава да карам колата, което е необичайно и изведнъж вади пистолет и опира дулото му в ребрата ми. На каквото и да се дължи враждебността му, познавам характера му и се страхувам за живота си. Той ми нарежда да карам някъде. На един ъгъл спираме пред червен светофар, приближава се момче, иска да измие стъклото и като се навежда близо до мен, беззвучно казвам „Помощ, повикай полиция!“. Светва зелено, Бърч ме мушка с пистолета и продължаваме. Съвземам се от паниката, защото и аз съм силна личност. Стигаме някъде — все едно къде, все едно кога. Аз го издебвам и го нападам. Оръжието ми е чук, гаечен ключ, тояга или собствения му пистолет — но не го застрелвам. Оставям го безпомощен в безсъзнание в колата и късно вечерта го закарвам в безлюдна уличка, изхвърлям го навън, прегазвам го, паркирам някъде колата и се прибирам вкъщи.

— И аз мога да ви разкажа подобна история — каза Креймър с раздразнение. — Дайте някакви доказателства.

— Това възнамерявам да направя. На други ден решавам, че момчето представлява непоносима заплаха. Ако по някакъв начин подозренията на мисис Фром се потвърдят и връзката ми с Бърч бъде разкрита, то би могло да ме идентифицира като спътничката на Бърч в колата. Горчиво съжалявам за моментната си слабост, когато съм го помолила да повика полиция, защото съм го изненадала и съм го накарала да се взре в нас — не мога да понеса заплахата. Затова същия следобед, преоблечена като мъж, взимам колата от мястото, където е паркирана и действам по вече описания начин. След това оставям колата в отдалечен квартал и се прибирам вкъщи с метрото. В този момент аз вече съм напълно аморално същество, егоцентрична свиня с глигански бивни. В петък утринта мисис Фром взима златните паяци, слага си ги и влиза с тях. Прибира се късно следобед, разговаря с мен и наред с другото ми съобщава, че е наела Ниро Улф, за да разследва. Много неразумно от нейна страна — би трябвало най-малкото да предполага колко съм опасна. Същата вечер получава доказателства за това, макар че така и не успява да го разбере. Отивам, намирам колата й паркирана недалеч от апартамента на Хорън и се скривам зад предната седалка, въоръжена с гаечен ключ. Хорън слиза с нея, но…

— Чакайте — прекъсна го Креймър, — обвинявате Джийн Ести в убийство без никакви доказателства. Заявих, че вие носите отговорност за онова, което ще кажете, но аз ги докарах тук и всичко си има граници. Дайте ми някакъв факт или ви отнемам думата.

Улф направи гримаса.

— Имам само един факт, мистър Креймър, и той не е потвърден.

— Нека го чуем.

— Много добре. Арчи, доведи ги.

Като станах и тръгнах към вратата на предната стая, видях, че Пърли Стъбинс поднесе на Улф един от най-големите комплименти, които някога е получавал. Обърна глава и погледна Джийн Ести в ръцете. И всичко това постигна с една реч! Както спомена Креймър, не беше дал и най-дребно доказателство. По лицето на Джийн Ести нямаше и следа от паника. Пърли обаче, който седеше до нея, не откъсваше очи от ръцете й.

Отворих вратата и извиках:

— Хайде, Ори.

При влизането им някои се обърнаха да ги погледнат, други — не. Ори остана назад, а аз преведох Ливайн през тълпата до стола, поставен за него близо до бюрото ми. От това място щеше да вижда целия първи ред. Той се мъчеше да не показва колко е нервен, но седна толкова накрая на стола, че се наложи да го поканя да се настани по-удобно.

Улф се обърна към него:

— Казвате се Бърнард Ливайн?

— Да, сър — отвърна Ливайн и облиза устни.

— Този господин на червеното кресло е инспектор Креймър от Нюйоркската полиция. Той е тук служебно, но само като наблюдател. Въпросите са лично от мен, а вие отговаряте по ваша преценка. Разбрахте ли?

— Да, сър.

— Аз се казвам Ниро Улф. Виждали ли сте ме някога преди този момент?

— Не, сър. Разбира се, чувал съм за вас…

— С какъв бизнес се занимавате, мистър Ливайн?

— Съдружник съм във фирмата „Б. и С. Ливайн“. Двамата с брат ми имаме магазин за мъжко облекло на Филмър Стрийт 514 в Нюарк.

— Защо сте тук? Какво се случи? Просто ни разкажете.

— Ами един мъж се обади по телефона в магазина и каза…

— Почакайте. Кога?

— Днес следобед към четири часа. Каза, че жена му е купила мека шапка и кафяв костюм от нашия магазин миналата сряда и попита дали си спомням. Отвърнах му, че си спомням, аз я обслужих. После ме помоли, за да няма никаква грешка, да му я опиша и аз му я описах. После…

— Почакайте. Той ли ви описа жена си или ви помоли вие да опишете клиентката?

— Както ви казах. Той попита как е изглеждала жената и аз я описах.

— Продължавайте.

— После каза, че иска да дойде, може би да смени шапката. Попита дали ще бъда там и аз отвърнах, че ще бъда. След Около половин час, възможно е да беше малко повече, влезе в магазина. Показа ми нюйоркско разрешително за детектив с неговата снимка и името му — Орвалд Кедър — и ми обясни, че жена му не е купувала костюм, а той разследва случай. Спомена, че работи за прочутия детектив Ниро Улф, около костюма и шапката излязло нещо, затова искал да дойда в Ню Йорк с него. Това беше проблем. Двамата с брат ми не обичаме никакви неприятности. Не сме „Брукс Брадърс“, но се мъчим да поддържаме един хубав, малък, честен бизнес.

— Да. Но все пак решихте да дойдете?

— Решихме двамата с брат ми. Ние решаваме всичко заедно.

— Мистър Кедър използва ли някакъв стимул? Предложи ли да ви плати?

— Не. Просто ни убеди. Той умее да говори добре, този човек. От него ще излезе добър търговец. И така, дойдохме заедно с метрото и ме доведе тук.

— Знаете ли защо?.

— Не. Не ми каза точно. Спомена само, че е нещо много важно във връзка с костюма и шапката.

— И дори не намекна, че ще ви помолят да идентифицирате жената, която е купила костюма и шапката.

— Не, сър.

— Не ви е показвал снимки или някакви рисунки на никого?

— Не, сър.

— Нито ви е дал устно описание?

— Не, сър.

— В такъв случай, би трябвало да сте непредубеден, мистър Ливайн. Сега ще ви попитам за жената, която е купила кафяв костюм и мека шапка от вашия магазин миналата сряда. Има ли някой в тази стая, който да прилича на нея?

— Разбира се, видях я още щом влязох. Жената там от края. — Той посочи Джийн Ести. — Това е тя.

— Сигурен ли сте?

— Сто процента. Улф обърна глава:

— Този факт стига ли ви, мистър Креймър?

Разбира се, Джийн Ести, която седеше между сержанта и полицайката, разполагаше с четири-пет минути да помисли. В момента, в който видя Ливайн, разбра, че е разкрита за покупката на дрехите, тъй като С. Ливайн със сигурност щеше да подкрепи Б. Ливайн. Така че беше подготвена и изпревари отговора на Креймър.

— Добре — каза тя. — Това е факт. Аз съм кръгла глупачка. Купих костюма и шапката за Клеър Хорън. Помоли ме и й услужих. Занесох пакета…

Подреждането на гостите, при което полицайките се редуваха с цивилните дами, излезе сполучливо. Мисис Хорън скочи от стола си да се нахвърли върху Джийн Ести, но беше спряна толкова бързо и грубо, че падна право в скута на полицайката от другата страна, която я пое много професионално. На задния ред някои от господата се изправиха на крака, чуха се гласове, сред тях този на инспектор Креймър. Пърли Стъбинс, който сега естествено беше малко пообъркай, остави Джийн Ести на колежката си и се насочи към Денис Хорън. Той беше станал, за да спасява жена си от лапите на служителката, която я беше хванала в движение. Хорън усети тежката ръка на Пърли на рамото си, дръпна се рязко, възвърна самообладанието си и заговори без да се обръща конкретно към никого:

— Това е лъжа! — извика той с писклив глас и посочи с треперещ пръст Джийн Ести. — Тя е лъжец и убиец! — После се обърна и насочи пръста към Липс Игън. — Ти знаеш, Игън. Знаеш как Бърч я хвана, че лъже в сметките, даваше му по-малко, а също така знаеш какво имаше предвид Бърч, когато каза, че ще се справи с нея. Колко глупаво от негова страна беше да си мисли, че ще успее. Сега тя се опитва да ми лепне убийство, а ще изиграе и тебе. Ще понесеш ли това?

— Няма — отвърна дрезгаво Игън. — Достатъчно съм изигран. Нека се пържи на стола, тази откачена кучка.

Хорън се обърна към Улф.

— Поставихте ме натясно, Улф, дявол да ви вземе. Разбирам, че за мен всичко свърши. Жена ми не знае нищо за това, абсолютно нищо, а аз не знам за убийствата. Може да съм подозирал, но не бях сигурен. Сега мога да ви кажа всичко, което наистина знам.

— Не ми е необходимо — отвърна мрачно Улф. — И за мен всичко свърши. Мистър Креймър? Ще махнете ли тези гниди от къщата ми? — Той се обърна към множеството и продължи с друг тон: — Това се отнася, дами и господа, само за онези, които са го заслужили.

Отворих най-долното чекмедже на бюрото си да извадя фотоапарата. Помислих си, че Лон Коен от „Газет“ е заслужил една хубава снимка на Бърнард Ливайн в офиса на Ниро Улф.

17

В единайсет сутринта три дни по-късно, в петък, Улф слезе от оранжерията и ме завари да пиша на машина писмо до един колекционер на орхидеи. Вместо да тръгне към бюрото си, той отиде до сейфа, отвори го и извади нещо. Обърнах се да погледна, защото не обичам да рови. Това, което извади, беше бележникът на Липс Игън. Затвори сейфа и се насочи към вратата.

Станах да го последвам, но той се обърна към мен и каза:

— Недей, Арчи. Не искам да те правя съучастник в углавно престъпление — е, може и да ме е чак углавно.

— Глупости! Ще ми бъде много приятно да лежим в една и съща килия!

Той отиде в кухнята, извади голямата тава от шкафа, сложи я на масата и грижливо покри дъното с алуминиево фолио. Седнах на столчето да гледам. Разтвори бележника, скъса един лист, смачка го и го хвърли в тавата. Когато се събраха десетина листа, поднесе клечка кибрит и после продължи да подхранва огъня лист след лист, докато бележникът свърши.

— Готово — каза доволно той и отиде до мивката да си измие ръцете. Аз хвърлих корицата на бележника в кошчето.

Тогава ми се стори, че малко избързва, тъй като все още беше възможно да потрябват някакви допълнителни доказателства. Но това беше преди много седмици. Сега вече — след като Хорън и Игън бяха изправени пред съда, признати за виновни и осъдени, а съдебните заседатели — седем мъже и пет жени — заседаваха само четири часа, за да решат, че Джийн Ести заслужава най-тежкото наказание — имаше ли някакво значение?

Информация за текста

© 1953 Рекс Стаут

© Илиян Лолов, превод от английски

Rex Stout

The Golden Spiders, 1953

Сканиране, разпознаване и редакция: Boman, 2007

Публикация:

Рекс Стаут

Златните паяци

Оформление: Николай Пекарев

Предпечатна подготовка: Славян Митов

Корица от TopType

ISBN 954-8208-05-9

Екслибрис

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/3622]

Последна редакция: 2007-10-19 09:04:08

Content

Рекс Стаут
Златните паяци

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Информация за текста