Саки

Отстраняването на Тарингтън

— Господи! — възкликна лелята на Кловис. — Виждам към нас да се втурва един познат. Не помня името му, ала веднъж обядвахме заедно в града. А, да: казва се Тарингтън. Чул e за пикника, който устройвам в чест на принцесата, и сега ще се вкопчи в мен като в спасителен пояс. Няма да ме пусне, докато не го включа в списъка на поканените, а когато го включа, ще ме попита може ли да доведе и цялото си женско домочадие. Това им е лошото на такива курортни градчета — от никого не можеш да избягаш.

— Ако толкова ти се иска да напуснеш полесражението точно сега, аз ще защитавам тила ти — изстъпи се като доброволец племенникът й. — Имаш преднина от десет метра, стига да не губиш време.

Лелята на Кловис откликна с радост на предложението и се отдалечи със скоростта на нилски параход, следвана от кафявия пекинез, който се движеше в талвега й. Отдалечавайки се, тя подхвърли: „Преструвай се, че не го познаваш!“ — съвет наистина смел, но смел като за тилов герой.

В следващия миг един подчертано любезен джентълмен поднасяше приветствията си на Кловис. Той му отвърна с безстрастно изражение и внимателно изучаващ поглед, в който нищо не загатваше двамата да са се срещали по-рано.

— Вероятно не можете да ме познаете с мустаци — каза новодошлият. — Пуснах си ги преди два месеца.

— Напротив — рече Кловис, — мустаците са единственото у вас, което ми се струва познато. Бях сигурен, че и преди съм ги виждал някъде.

— Казвам се Тарингтън… — поде отново кандидатът за покана.

— Много полезно име — каза Кловис, — с подобно име никой няма да ви обвинява, ако не сторите нищо особено забележително или героично през живота си. Съгласен ли сте? Но ако все пак в страната се свика извънреден набор войска и вие оглавите ескадрон лека кавалерия, название като Леката кавалерия на Тарингтън ще накара всяко сърце да се разтупти. Докато, ако се казвахте Спупин например, и дума не би могло да стане. Дори при извънреден набор никому не би се искало да принадлежи към Леката кавалерия на Спупин.

Новодошлият се усмихна, с което даде да се разбере, че подобно неуважение не е достатъчно да го отблъсне, и поднови опитите си с търпелива настойчивост:

— Мисля, че би трябвало да си спомняте името ми…

— О, да — отвърна Кловис с безкрайно чистосърдечен вид, — и още как! Тъкмо тази сутрин леля ми ме помоли да измисля имена за четирите бухалчета, които някой є изпратил да си ги гледа; ще ги нарека и четирите Тарингтън. И ако едно-две от тях умрат или отлетят, или ни напуснат по друг характерен за домашните любимци начин, ще останат поне две, за да продължат името ви. А и леля ми няма да ми позволи да го забравя: все ще ме пита „Малките Тарингтън изядоха ли си мишките?“ или други такива. Тя смята, че когато човек държи в плен диви животни, трябва непрекъснато да се грижи за нуждите им, и, разбира се, е напълно права…

— Запознахме се веднъж на обяд у леля ви — прекъсна го Тарингтън, пребледнял, ала все още пълен с решимост.

— Леля ми никога не обядва — отвърна Кловис, — тя членува в Националната лига на необядващите.Тази организация по един кротък и ненатрапчив начин върши много, и то добра работа: например с членски внос от половин крона за тримесечие минавате без цели деветдесет и два обяда.

— Трябва да е съвсем нова! — възкликна Тарингтън.

— Не, друга леля не съм имал — отговори студено Кловис.

— Отлично си спомням, че ние се запознахме на официален обяд, даден от вашата леля — настояваше Тарингтън. От блед бе станал розов, с опасно наситени оттенъци.

— Какво имаше за обяд? — запита Кловис.

— О, та не мога да помня това!

— Колко мило, че помните леля ми, след като не можете да кажете какво сте яли тогава. Моята памет работи по твърде различен начин; аз съм в състояние да си представя едно меню дълго след като съм забравил домакинята, свързана с него. Веднъж например, когато бях седемгодишен, на едно градинско увеселение някаква титулувана дама ми даде праскова. За дамата не си спомням нищо, като изключим догадката, че познанството ни е било съвсем бегло, понеже тя ме нарече „мил малчуган“; за прасковата обаче и до ден днешен пазя най-скъпи спомени. Тя бе от онези разкошни представителки на вида си, които ви пресрещат, тъй да се каже, посред път и в един миг ви завладяват изцяло. Бе прекрасен, безупречен оранжериен продукт, който в същото време с успех се представяше за компотен. Всяка хапка от нея разливаше обилен сок в устата ми. Лично мен винаги ме обзема мистична омая, когато мисля за този кадифен валчест плод, който бавно се стопля и стига до съвършената си зрелост през дългите дни и уханните нощи на лятото, за да се появи внезапно в живота ми във върховния момент на своето съществуване. Да, не бих могъл никога да забравя тази праскова — дори да исках. А когато вече бях погълнал всичко ядивно от нея, остана ми костилката, която всяко невнимателно, разсеяно дете сигурно ще изхвърли; но аз я оползотворих, като я пуснах във врата на едно приятелче, облечено в матроска блуза с много широко деколте. Казах му, че е скорпион, и ако се съди по гърчовете и писъците му, то ми повярва. Макар че не знам как малкият глупак си е представял да изнамеря жив скорпион посред градинско увеселение. Както и да е: тази праскова за мен е щастлив и неувяхващ спомен и досега…

Тарингтън, бит по всички линии, вече се бе оттеглил достатъчно далеч, за да не чува Кловис, и се утешаваше с мисълта, че един пикник, украсен от присъствието на този млад човек, едва ли ще е особено приятно изживяване.

— Ще се кандидатирам за парламента — отбеляза си самодоволно Кловис, тръгвайки да търси леля си. — Наложи ли се да се осуети прокарването на неизгоден законопроект, ще бъда просто неоценим.

Информация за текста

© Мина Цанева, превод от английски

Saki

The talking-out of Tarrington,

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/38]

Последна редакция: 2006-08-11 11:48:30

Content

Саки
Отстраняването на Тарингтън

Информация за текста