Саки

Преобразяването на Гроуби Лингтън

Кажи ми с кого дружиш, за да ти кажа какъв си.

Гроуби Лингтън неспокойно шареше из всекидневната в дома на снаха си и се чудеше как да запълни бавно отминаващите минути, човъркан от плахата нетърпеливост на напредналата възраст. След петнайсетина минути щеше да стане време да се сбогува и да поеме през селските морави към гарата, придружен от избрана свита племенници и племеннички. Беше добродушен човек с мек характер и на теория с удоволствие посещаваше съпругата и децата на покойния си брат Уилям. На практика обаче далеч предпочиташе уюта и уединението на собствения си дом и градина, а компанията на книгите и папагала му бе по-скъпа от тези безсмислени и отегчителни нашествия в един семеен кръг, с който не го свързваше особена душевна близост. Всъщност не поривите на собствената съвест го караха периодично да предприема това кратко пътуване, за да погостува на роднините си — причината бе по-скоро склонността му да отстъпва послушно пред по-настойчивата, но проявяваща се все на чужд гръб съвест на другия му брат, полковник Джон, който често го обвиняваше, че не проявява нужното внимание към семейството на клетия стар Уилям. Гроуби обикновено забравяше или нехаеше за съществуването на тези родственици, додето над главата му не надвиснеше заплахата да бъде посетен от полковника; тогава оправяше положението с едно припряно пътешествие, изминавайки няколко мили с влак, за да поднови познанството си с племенниците и да прояви любезен, макар и малко изкуствен интерес към здравето и благосъстоянието на снаха си. В този случай тъй прецизно бе изчислил времето между оправдателната си визита и пристигането на полковник Джон, че щеше да се прибере у дома тъкмо преди появата на последния. Както и да е, Гроуби се бе справил със задължението си; шест-седем месеца можеха спокойно да изминат, преди да се наложи отново да принесе удобствата и привичките си в жертва върху олтара на семейните връзки. Тази мисъл го изпълваше с отлично настроение и той обикаляше стаята със скоклива походка, като вземаше ту един предмет, ту друг и им хвърляше бърз, сякаш птичи поглед.

Скоро обаче ведрото му равнодушие рязко премина в ядно, напрегнато внимание. Прелиствайки албум за рисунки и карикатури, принадлежащ на един от племенниците му, Гроуби попадна на обидно сполучлива скица, изобразяваща самия него и папагала му, застанали важно един срещу друг в комично тържествени самоуверени пози; между птицата и нейния стопанин имаше прилика, която художникът сериозно се бе потрудил да подчертае. Когато първоначалният пристъп на раздразнение отмина, Гроуби се засмя добродушно и призна пред себе си, че рисунката всъщност е доста удачна. После обаче пак бе обзет от негодувание — не срещу карикатуриста, изразил идеята с перо и мастило, а срещу евентуалната истина, която се съдържаше в тази идея. Дали не бе вярно, че с времето хората заприличват на домашните си любимци, и дали той не се превръщаше, макар и несъзнателно, във все по-близко подобие на комично тържествената птица, която бе негов постоянен другар? Докато крачеше към гарата с ескорта от неспирно бърборещи племенници, Гроуби бе необичайно мълчалив, а по време на краткото пътуване с влака усети как в съзнанието му все по-здраво се загнездва убеждението, че постепенно е възприел начин на живот, твърде подобен на папагалския. В края на краищата с какво бе изпълнено ежедневието му, ако не с безметежно шляене насам-натам, кълване и кацане — в градината, сред овощните дървета, в плетения стол на моравата или край камината в библиотеката? И до какво се свеждаха разговорите му със случайно срещнати съседи? „Прекрасен пролетен ден, не мислите ли?“ „Май се кани да завали.“ „Радвам се да ви видя пак; грижете се за здравето си.“ „Ама как си растат децата, а?“ Дойдоха му на ум цели нанизи от глупави, неизбежно повърхностни фрази — фрази, които изобщо не бяха плод на истинско мисловно общуване между хора, а някакво кухо папагалско бръщолевене. Човек можеше със същия успех да поздравява познатите си с възгласи като: „Мила Поли, мац-пис-пис!“ Гроуби взе наистина да се вбесява от своя образ на безмозъчно пернато, загатнат най-напред от скицата на племенника, която собственото му укоризнено въображение допълваше с такива неласкави детайли.

„Ще подаря на някого тази проклета птица“ — каза си той възмутено, макар и да знаеше, че не би могъл да стори подобно нещо. Толкова отдавна се грижеше за папагала, че щеше да изглежда абсурдно, ако ей тъй изведнъж се опиташе да му намери нов дом.

— Брат ми пристигна ли вече? — попита той конярчето, което бе дошло да го посрещне с файтона.

— Да, гусине, дойде с влака от два и петнайсе. Пък на вас ви умря папагала.

Момчето направи последното изявление с онази наслада, която представителите на неговата класа намират в оповестяването на трагични събития.

— Папагалът ми е мъртъв? — възкликна Гроуби. — Но какво причини смъртта му?

— Мумуната — отвърна момчето лаконично.

— Мумуната ли? — озадачи се Гроуби. — Това пък какво е?

— Мумуната, дет ни я донесе полковника — гласеше твърде обезпокоителният отговор.

— Да не искаш да кажеш, че брат ми е хванал някаква болест? — попита Гроуби. — Нещо заразно ли е?

— Полковникът си я кара кат сякога — заяви момчето.

Понеже не последва допълнително обяснение, смаяният Гроуби трябваше да потърпи, докато се прибере у дома. Брат му го чакаше, застанал пред вратата на хола.

— Чу ли вече за папагала? — попита той веднага. — Бога ми, ужасно съжалявам. Щом зърна маймунката, която ти бях донесъл като изненада, изкряка: „Дяволите да ви вземат, сър!“, а тя, проклетницата, скочи върху него, докопа го за врата и го завъртя като кречетало. Когато успях да го измъкна от лапите на тая хубостница, вече бе сдал багажа. Винаги е била такова мило зверче, маймуната де, и през ум не ми е минавало, че може така да пощурее. Просто нямам думи да ти кажа колко съжалявам; сега, разбира се, ще намразиш маймуната още щом я зърнеш.

— Ни най-малко — отвърна Гроуби съвсем искрено. Само преди няколко часа трагичната участ, сполетяла папагала, щеше да му се види същинска катастрофа; сега обаче я възприе почти като проява на любезно внимание от страна на орисниците. — Знаеш ли, птицата бе доста стара — додаде, за да обясни очевидната липса на благопристойно съжаление за загубата на любимеца си. — Направо бях почнал да се чудя дали наистина е проява на доброта да я оставя да живее, докато грохне от старост. Каква очарователна маймунка! — възкликна, когато му представиха виновника за събитията.

Пришълецът бе дългоопашата маймунка от Западното полукълбо с кротко, полусрамежливо, полудоверчиво държане, което веднага спечели симпатията на Гроуби. Все пак някой познавач на маймунските характери би могъл да изтълкува червените искрици, проблясващи понякога в очите й, като знак за онази скрита сприхавост, която папагалът тъй необмислено и с такива печални за себе си последици бе подложил на изпитание. Прислужниците, свикнали да възприемат покойната птица като редовен и създаващ твърде малко грижи член на домакинството, бяха направо скандализирани от факта, че кръвожадният й нападател веднага зае нейното място на почетен домашен любимец.

— Гадна дива мумуна, дет нивга нема да ти рече нищо умно и весело кат горкия Поли — гласеше неблагоприятната присъда на кухненския персонал.

Една неделна утрин, около година и нещо след посещението на полковник Джон и трагедията с папагала, мис Уепли скромно седеше в енорийската църква на своята пейка, която се намираше точно пред пейката на Гроуби Лингтън. Мис Уепли живееше сравнително отскоро в този район и лично не познаваше седящия зад нея богомолец, но през последните две години сутрешната неделна служба редовно ги събираше, тъй че всеки от тях волю-неволю осъзнаваше присъствието на другия. Макар и да не бе обръщала специално внимание на тези неща, тя навярно можеше съвсем точно да предаде начина, по който Гроуби произнасяше някои молитвени фрази, а той от своя страна бе добре запознат с тривиалния факт, че на пейката до нея редом с молитвеника и носната є кърпичка винаги лежеше хартиено пакетче с бонбончета за гърло. Мис Уепли рядко прибягваше до тях, но държеше необходимото спасително средство да й е подръка, в случай че внезапно я връхлетеше пристъп на кашлица. Тази неделя бонбончетата отклониха вниманието є от равния тенор на свещеника по твърде необичаен начин, който за нея лично бе далеч по-смущаващ дори от продължителна кашлица. Докато се изправяше, за да се включи в пеенето на първия химн, й се стори, че зърва ръката на съседа, седнал сам на пейката зад нея, да се промъква крадешком към пакетчето до нея. Мис Уепли се обърна рязко и установи, че бонбончетата наистина ги няма, но невъзмутимият мистър Лингтън изглеждаше дълбоко погълнат от своя псалтир. Ограбената дама го измери със строг въпросителен поглед, но по лицето му не се появи дори и лека сянка от чувство на вина.

— Това далеч не бе най-лошото — разправяше впоследствие мис Уепли пред истински скандализирана публика от приятели и познати. — Едва бях коленичила за молитва, когато едно бонбонче, едно от моите бонбончета, профуча над пейката току под носа ми. Обърнах се и се вторачих в мистър Лингтън, но той седеше със затворени очи и устните му се движеха, сякаш се молеше. Веднага щом се върнах към моите молитви, второ бонбонче изтрополи до мен, а след него и друго. Известно време не обръщах внимание, а после внезапно се обърнах точно когато този ужасен човек се канеше да ме замери със следващото бонбонче. Той побърза да се престори, че разлиства псалтира си, но този път не се хванах. Щом усети, че е разкрит, спря да хвърля бонбончета. Разбира се, оттогава съм си избрала друга пейка.

— Никой джентълмен не би извършил такава безобразна постъпка — каза един от слушателите й — и все пак преди мистър Лингтън се радваше на всеобщо уважение. Струва ми се, че в случая се е държал като невъзпитан ученик.

— Държа се направо като маймуна — отсече мис Уепли.

Това осъдително мнение спечели привърженици и другаде, и то горе-долу по същото време. Гроуби Лингтън никога не бе имал ореола на герой в очите на личните си прислужници, но затова пък бе споделял одобрението, оказвано на покойния папагал като весело и добродушно същество, което не създава особени грижи. През последните месеци обаче членовете на домакинството му трудно биха могли да заявят, че нравът му се е запазил все така непроменен. Флегматичното конярче, което най-напред му бе известило за трагичния край на пернатия любимец, бе сред първите, огласили неодобрителните шушукания, носещи се все по-упорито из помещенията на слугите. Впрочем момчето наистина имаше основателна причина да възроптае. Един следобед в разгара на летните жеги то получи разрешение да се изкъпе в неголямото изкуствено езеро в овощната градина. В тази посока се бе упътил и Гроуби, привлечен от нечии шумни гневни проклятия, примесени с пискливо маймунско дърдорене. Когато пристигна там, той завари дребния пълничък прислужник, облечен само с жилетка и чорапи, да ругае в пристъп на безсилна ярост маймуната, която седеше на един нисък ябълков клон и разсеяно въртеше в лапките си останалите одежди на момчето, като ги държеше на такова разстояние, че то да не може да ги стигне.

— Мумуната зе, че ми задигна дреите — завайка се момчето с онази охота, с която хората от неговата прослойка винаги се впускат да обясняват очевидни неща.

То доста се смущаваше от незавършения си тоалет, но все пак посрещна появата на Гроуби с облекчение, надявайки се да получи морална и материална подкрепа в опитите да си възвърне плячкосаното облекло. Маймуната, която доскоро предизвикателно бръщолевеше нещо на своя си език, изведнъж се умълча; известно увещаване от страна на господаря й несъмнено щеше да я накара да върне заграбеното.

— Ако те повдигна — предложи Гроуби, — ще успееш сам да си вземеш дрехите.

Момчето се съгласи. Хващайки го здраво за жилетката — кажи-речи единственото, за което човек можеше да се хване, — Гроуби го вдигна във въздуха. После с ловко движение го запокити право в един гъсталак от коприва, чиито високи стъбла гостоприемно се сключиха над него. Жертвата не бе възпитаник на школа, която учи да обуздаваш емоциите си. Ако някоя лисица се бе опитала да изгризе вътрешностите му, конярчето за разлика от спартанското момче щеше да изтърчи да се оплаче на най-близкия ловен комитет, наместо да заеме поза на стоическо равнодушие. В случая воплите, които нададе, подтиквано от болка, гняв и изумление, бяха гръмогласни и продължителни, но при все това собственият му рев бе донякъде заглушен от победоносното плещене на спотаения сред клоните враг, както и от пронизителния смях на Гроуби.

Когато завърши импровизираното си свети Витово хоро, което на сцената на Колизея би му донесло слава и което отдалечаващата се фигура на Гроуби Лингтън наистина приветства с бурно одобрение и аплодисменти, момчето установи, че и маймуната се е оттеглила дискретно, а дрехите му лежат разпръснати по тревата в подножието на дървото.

— Мумуни с мумуни, туй са и двамата — сърдито мърмореше конярчето; сурови слова, наистина, но не бива да забравяме, че бяха изречени след сериозно предизвикателство.

Седмица-две по-късно прислужничката пожела да напусне, след като бе стресната почти до сълзи от внезапно избухване на господаря по повод на някакви недоопечени котлети.

— Ма той ми скърцаше със зъби, на, кълна се — съобщи тя пред съчувстващата публика в кухнята.

— Да го видим дъл ша посмей и с мен да са държи тъй — войнствено обяви готвачката, но от този ден в кулинарните й умения настъпи чувствително подобрение.

Рядко се случваше Гроуби Лингтън до такава степен да се откъсне от установените си навици, че да склони да гостува в нечий дом. Затова наистина се почувства жегнат, когато отиде на гости у мисис Глендъф и тя го настани в мухлясалото старо крило на къщата, строено през епохата на крал Джордж, и като капак на всичко — в съседство със стаята на видния пианист Ленърд Спабинк.

— Та той свири Лист като ангел — гласеше въодушевената препоръка на домакинята.

„Не ме е грижа, ако ще, да свири като вещица — мислено си каза Гроуби, — но съм готов да се обзаложа, че тоя човек хърка. Личи му само като го погледнеш. И ако го чуя да хърка през тия смешно тънки стени, ще стане някоя беля.“

Предположението се оказа вярно и белята стана.

Гроуби търпя хъркането в продължение на около две минути и половина, след което се промъкна по коридора и влезе в стаята на Спабинк. Вследствие на енергичните мерки, предприети от Гроуби, отпуснатата и закръглена фигура на сънения смаян музикант се понадигна, както бе килната на една страна като топящ се сладолед. Гроуби го посръга, за да го разбуди напълно, при което киселият самодоволен пианист здравата се ядоса и шляпна тираничния посетител по ръката. В следващия миг Спабинк едва не бе задушен от една плътно омотана около главата му калъфка за възглавница, която успешно заглуши воплите му, а пълната му облечена в пижама снага биде измъкната от леглото и пляскана, щипана, ритана и блъскана в стил свободна борба по целия път до плитката разлата вана, в чиито крайно неподходящи за целта дълбини Гроуби упорито се помъчи да удави музиканта. Известно време стаята тънеше в мрак: свещта на Гроуби бе съборена в началния етап на схватката и мъждукащата й светлина отначало не стигаше до мястото, където се разнасяха трясъци, плясъци, плющене, сподавени викове, гневно, почти маймунско бърборене и други шумове, издаващи сражението, което се водеше край бреговете на ваната. Няколко мига по-късно сцената на неравната битка бе ярко осветена от огнените езици, които обхванаха завесите и бързо плъзнаха по ламперията. огато сепнатите в съня си гости панически изскочиха на моравата, джорджианското крило на сградата вече бе изцяло обхванато от пламъците и бълваше мощни струи дим. След малко се появи Гроуби, мъкнейки полуудавения пианист навън, понеже току-що му бе хрумнало, че езерцето в дъното на градината предлага по-благоприятна възможност за удавяне. Свежият нощен въздух мигновено охлади яростта му и когато разбра, че останалите невинно го приветстват като героичен спасител на клетия Ленърд Спабинк и гръмко го хвалят, че е запазил самообладание и се е сетил да върже мокра кърпа около главата на пострадалия, за да не се задуши от дима, Гроуби прие спокойно аплодисментите и впоследствие описа с най-живи краски как е намерил музиканта заспал с преобърната свещ край пламтящото легло. Няколко дни по-късно, когато се съвзе частично от шока, предизвикан от среднощния побой и потапянето, Спабинк разказа случката от своя гледна точка, ала любезните съчувствени погледи и уклончивите коментари, с които бе посрещната историята му, ясно му дадоха да разбере, че хората са глухи за неговата версия. Все пак той отказа да присъства на церемонията по връчване на медала, присъден от Кралското дружество за спасяване на удавници.

Скоро след тези събития любимата маймунка на Гроуби стана жертва на болестта, която покосява толкова много представители на нейния вид, когато попаднат под влиянието на северния климат. Господарят й изглеждаше дълбоко покрусен от загубата и никога не си възвърна онази жизнерадостност, която бе добил в последно време. Понастоящем се тътри из моравата и зеленчуковата градина в компанията на костенурката, която полковник Джон му подари при последното си гостуване. Помен не е останал от предишното му оживление, а племенниците и племенничките му с право го споменават в разговорите си като „стария чичо Гроуби“.

Информация за текста

© Светла Христова, превод от английски

Saki

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/205]

Последна редакция: 2006-08-11 11:48:31

Content

Саки
Преобразяването на Гроуби Лингтън

Информация за текста