Саки

Гостите

— Пейзажът от прозорците ни е несъмнено очарователен — каза Анабел — с тези черешови градини и зелени ливади и с виещата се през долината река, и с църковната кула, която стърчи сред брястовете: като цяло картината е много красива. Ала в гледката има и нещо твърде сънливо, просто приспиващо — сякаш летаргия е обзела цялата околност. Тук не се случва нищо. Сеитба и жътва, понякога мъничка епидемия от дребна шарка или мълния със скромен ефект, веднъж на пет години предизборни вълнения: само толкова ни е дадено, за да си разнообразим живота. Доста зле, не намираш ли?

— Напротив — каза Матилда, — струва ми се, че тази монотонност е отморяваща и успокояваща. Ако не знаеш, живяла съм в страна, където се случват разни неща, и то по няколко наведнъж, и то в моменти, когато не си подготвена да се случват всичките едновременно.

— О, това е друго, разбира се — каза Анабел.

— Никога няма да забравя — поде Матилда — онзи път, когато епископът на Бекар най-неочаквано ни посети. Беше тръгнал да полага основния камък на седалището на някаква мисия или нещо подобно…

— Мислех, че там сте имали винаги готовност да посрещате непредвидени гости — вметна Анабел.

— Имах готовност и можех да посрещна и половин дузина епископи дори — потвърди Матилда, — но след кратък разговор бях доста смутена да науча, че този ми се пада далечен братовчед и принадлежи към клон от семейството, който години наред е бил в люта и злобна вражда с нашия клон заради един десертен сервиз от порцелан „Краун Дарби“; не помня дали те са го взели, а ние е трябвало да го получим съгласно някакво завещание, или обратното — ние сме го взели, а те е трябвало да го получат, но знам, че са се държали отвратително. И представи си, един от тях се появява в моя дом, в ореола на свещеническата си неприкосновеност, и моли за традиционното ориенталско гостоприемство.

— Било е голямо изпитание, но си могла да оставиш съпруга си да го забавлява.

— Съпругът ми беше заминал в някакво село на петдесет мили, където се опитваше да внуши здрав разум (или поне нещо, което той си представяше за такъв) у жителите му, а те си бяха въобразили, че един от най-видните им хора е тигродлак.

— Тиг… извинявай?

— Тигродлак, скъпа: нали си чувала за вълкодлаци? Или върколаци, както също ги наричат — кръстоски между човешки същества, вълци и демони. Е, в онези краища населението си има тигродлаци или си мисли, че има, а трябва да ти кажа, че според необорени и дадени под клетва свидетелства налице са редица основания да се мисли така. Но след като сме прекратили процесите срещу вещици още преди триста години, сега не бихме желали други хора да възобновяват преустановена вече от нас практика: това е признак на незачитане на моралното и умственото ни превъзходство.

— Надявам се, че не си била нелюбезна с епископа — каза Анабел.

— Е, разбира се, той беше мой гост, така че се налагаше да бъда крайно учтива с него. Ала той прояви нетактичността да припомни старата свада и да се опита да изтъкне, че имало какво да се каже относно начина, по който се е държал неговият клон от семейството; дори обаче наистина да имаше нещо за казване — което и за миг не признавам, — то нямаше да се казва в моя дом. Без да споря с епископа, пуснах готвачката да отиде да навести престарелите си родители, които живееха на деветдесет мили от нас. Заместникът, когото намерихме по спешност, не умееше да готви къри; всъщност допускам, че готвенето на каквито й да било гозби не беше силната му страна. Май първоначално дойде при нас като градинар, но след като никога не сме претендирали да имаме нещо, което би могло да се нарече градина, човекът премина на длъжност помощник-козар и в това си качество, както разбрах, служел напълно удовлетворително. Когато узна, че съм изпратила готвачката на дълга и съвсем не наложителна почивка, епископът се досети каква е същинската причина за отсъствието й, и оттогава двамата почти не си говорехме. Ако някога в къщата ти е идвал на гости епископ, с когото почти не си говориш, можеш да си представиш положението, в което се намирах.

Анабел призна, че в живота й никога не е имало такива смущаващи епизоди.

— А за да усложни още повече нещата — продължи Матилда, — река Гуадлипичи (Измислена от автора река в Индия)преля извън бреговете си (нещо, което прави от време на време, когато дъждовете продължат повече от необходимото) и целият приземен етаж на къщата бе потопен, както и всички стопански постройки в двора — конюшни, навеси, кокошарници и т. н. За щастие успяхме да отвържем навреме понитата и конярят ги отведе с плуване до най-близкия участък земя, останала над водата. Една-две кози, главният козар, жената на главния козар и няколко от невръстните им деца намериха пристан на верандата. Цялото останало пространство там бе заето от мокри и оплескани с тиня пилета и кокошки — човек наистина никога не знае колко домашни птици има, докато кокошарникът не бъде наводнен. Естествено, и по-рано, при други наводнения също се бяха случвали подобни неща; ала сега за пръв път имах да се справям с кози, невръстни деца, полуудавени кокошки и в добавка епископ, с когото не си говорим.

— Сигурно е било голямо изпитание — отбеляза Анабел.

— Но не приключи с това — продължи Матилда. — Не смятах да позволя едно най-обикновено наводнение да заличи от паметта ми онзи безценен сервиз от порцелан „Краун Дарби“ и намекнах на госта си, че би било най-добре да не напуска отредената му голяма спалня с бюро за писане и малка баня с добри запаси от студена вода в делви и че при съществуващите обстоятелства пространството е доста сгъстено. Към три часа следобед обаче, събудил се от следобедния си сън, епископът внезапно нахълта в помещението, което обикновено бе дневна, но сега служеше и за трапезария, и за склад, и за килер, и за още куп други нужди; по одеянието, в което се яви, можах да се досетя, че явно смята да го използва и като стая за преобличане. Посрещнах го хладно: „Опасявам се, че няма къде да седнете — казах му, — верандата е пълна с кози.“ „И в спалнята ми има коза“ — отвърна ми той също толкова хладно и с доловим в гласа сардоничен укор. „Така ли? Още една спасена, браво! — възкликнах. — Мислех, че с всички други е свършено.“ „С тази наистина е свършено — съобщи ми епископът, — в момента един леопард я поглъща. Затова и напуснах стаята: някои животни не обичат някой да ги гледа, докато се хранят.“

За леопарда лесно се намери обяснение — хищникът обикалял около козята кошара точно когато нахлула водата, и той се покатерил по външната стълба, водеща в банята на епископа, като предвидливо взел и една коза със себе си. Банята вероятно му се е сторила твърде влажна и някак клаустрофобична, затова преместил обяда си в спалнята, докато епископът си почивал…

— Ужас! — възкликна Анабел — Побеснял леопард да обикаля из къщата ти, залята от наводнение!

— О, ни най-малко не беше побеснял — отговори Матилда, — беше се натъпкал с козе месо, имаше на разположение колкото иска вода, ако ожаднее, и не желаеше вероятно нищо друго, освен да го оставят необезпокояван да спи. Обаче, смятам, всеки ще признае, че беше доста затруднително единствената ти стая за гости да е заета от леопард, верандата да е задръстена от кози, невръстни деца и мокри кокошки, а епископ, с когото не си говорите, да се е настанил в единствената ти дневна. Наистина не знам как издържах, като часовете просто се влачеха. А и обядът, чаят и вечерята, то се знае, само влошиха нещата: заместникът на готвачката се възползваше от наводнението като оправдание да ни поднася водниста супа и зле приготвен ориз, а тъй като нито главният козар, нито жена му бяха опитни гмуркачи, не можеше да се стигне до избата за вина. За щастие Гуадлипичи се връща в бреговете си толкова бързо, колкото бързо и прелива, и точно преди зори на следващия ден конярят се върна с понитата, на които водата стигаше само до глезените. После обаче възникнаха някои затруднения от факта, че епископът пожела да си тръгне, преди леопардът да бе пожелал същото, и тъй като вторият си бе направил твърде уютно леговище сред личните вещи на първия, не бе възможно редът на заминаването им да се промени. Изтъкнах пред епископа, че навиците и вкусовете на един леопард не са като на видрата и че той по природа предпочита придвижването по суша пред това във вода; и още, че изяждането на цяла коза, прокарана с течност в обем няколко делви, налага оправдан отдих. Ако бях стреляла с пушка, за да го уплаша, както предлагаше епископът, леопардът сигурно щеше просто да се премести от спалнята във вече претъпканата дневна. В крайна сметка беше голямо облекчение, когато и двамата си тръгнаха. Е, сега навярно ще можеш да разбереш защо толкова се радвам, че съм се озовала на място, където нищо не се случва.

Информация за текста

© Мина Цанева, превод от английски

Saki

The guests,

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/121]

Последна редакция: 2006-08-10 20:36:30

Content

Саки
Гостите

Информация за текста