Уилки Колинс

Жената в бяло

ПЪРВА ЧАСТ

Историята започва от името на УОЛТЪР ХАРТРАЙТ, живеещ на Клемънтс Ин, учител по рисуване

I

Тази история ще ни разкаже какво може да понесе търпението на една Жена и какво може да постигне решителността на един Мъж.

Ако една умерена сума е в състояние да задвижи празния апарат за разясняването на всеки случай на подозрение и осъществяването на всяко разследване, то събитията, които ще изпълнят тези страници, биха могли да претендират за известно обществено внимание в съда.

Ала в определени фатални случаи Законът е все още премного зависим от дълбокия джоб. И затова историята ще бъде разказана за първи път тук. Тъй — както някога би могъл да я чуе Съдията, така ще я чуе сега Читателят. Всички важни събития от началото до края ще бъдат представени чрез показанията на очевидци. Авторът на тези встъпителни редове (именуван Уолтър Хартрайт) ще опише сам онези събития, с които е свързан по-тясно, отколкото други люде, имащи отношение към тях. Когато му липсват преки наблюдения, той ще се оттегли от мястото на разказвача, а оттам нататък със същата яснота и категоричност неговата задача ще поемат онези, които могат да говорят за въпросните събития от гледна точка на собственото си участие в тях.

По този начин представената тук история ще бъде разказана от различни пера, тъй както в Съда историята на дадено престъпление се изгражда посредством многобройните свидетелски показания. И в двата случая целта е една и съща — най-точно и най-разбираемо да се разкрие истината и да се проследи пълният ход на събитията, които ще бъдат възстановени последователно и дума по дума от лицата, свързани непосредствено с тях.

Да чуем най-напред Уолтър Хартрайт, двадесет и осем годишен, учител по рисуване.

II

Беше последният ден на юли. Дългото горещо лято отиваше към своя край и ние, изтощените бродници по лондонските улици, започвахме да мислим за засенчените от облаци поля и есенния повей край морския бряг.

Що се отнася до моя милост, аз се разделях с отминаващото лято болен, подтиснат и ако трябва да бъда откровен, останал без пари. През изтеклата година не проявих обичайното внимание към припечелените от мен средства и ето че сега моето разточителство ме изправяше пред перспективата да прекарам пестеливо есента между къщичката на майка ми в Хампстед и ергенската ми квартира в града.

Спомням си, че вечерта бе тиха и облачна; лондонският въздух не потрепваше; далечният шум от уличното движение едва се долавяше; слабият пулс на живота в мен и голямото сърце на града като че ли се сливаха в един ритъм, който все повече замираше заедно с лъчите на залязващото слънце. Оставих книгата, над която по-скоро бях мечтал, отколкото чел, и напуснах квартирата си, за да се слея с прохладния вечерен въздух на предградията. Беше една от двете вечери, които всяка седмица прекарвах с майка ми и със сестра ми. И така, закрачих на север към Хампстед.

Събитията, за които тепърва трябва да разкажа, ме задължават да спомена тук, че по времето, за което пиша, баща ми бе покойник от няколко години и че от петте деца на семейството живи бяхме останали само сестра ми Сара и аз. Баща ми също беше учител по рисуване. Неговите усилия бяха възнаградени с голям успех в професията, а преданата му грижовност за бъдещето на онези, които зависеха от труда му, го бе карала още от началото на брака си да отделя за осигуровка на своя живот много по-голяма част от доходите си, отколкото според повечето мъже е необходимо за тази цел. Благодарение на възхитителното му благоразумие и себеотрицание, след смъртта му майка ми и сестра ми останаха напълно независими, както и докато той беше жив. Аз наследих неговите познанства и имах пълно основание да изпитвам признателност за възможностите, който се разкриваха пред мен в началото на самостоятелния ми живот.

Тихата привечер все още потрепваше покрай долината и когато застанах пред портата на майчината си къща, сянката на облачната нощ бе погълнала като в тъмна бездна града, който се простираше под мен. Току бях звъннал и вратата се отвори със замах. Вместо прислужницата насреща ми застана моят достопочтен приятел професор Песка и целият сияещ се хвърли върху мен, обсипвайки ме с възторжени английски възклицания, които от неговата уста на чужденец звучаха съвсем като пародия.

Заради него самия, а трябва да ми позволите да добавя и заради мен, професорът заслужава честта да бъде официално представен. Поради едно злополучие той стана отправната точка в странната семейна история, която тези страници имат за цел да разкрият.

С моя италиански приятел се бяхме срещали в някои известни домове, където той преподаваше родния си език, а аз — рисуване. Всичко, което тогава знаех за историята на неговия живот, беше, че някога е бил на длъжност в университета на Падуа, че е напуснал Италия по политически причини (за същността на които той избягваше да говори пред когото и да е) и че от много години живее почтено в Лондон като учител по езици.

Без да бъде в действителност джудже — тъй като беше съвършено съразмерен от главата до петите, — Песка бе най-дребното човешко същество, което някога съм виждал извън панаирджийските палатки. Където и да бе, той правеше впечатление не само с външния си вид, но се отличаваше още повече сред обикновените представители на човечеството с безобидната ексцентричност на характера си. Ръководна идея на неговия живот, изглежда, бе, че е длъжен да покаже благодарността си към страната, която му е предоставила убежище и начин за препитание, като прави всичко, което е по силите му, за да се превърне в англичанин. Но тъй като комплиментът, който отправяше към нацията ни като цяло, носейки неизменно чадър, гамаши и бяла шапка, не го задоволяваше, професорът показваше все по-голямо стремление да стане англичанин не само по външен вид, но и в навиците си и забавленията, които си избираше. Откривайки, че нашият народ се отличава с пристрастието си към атлетическите игри, дребното човече с най-чистосърдечна невинност се посвещаваше без предварителна подготовка на всички наши английски спортове и развлечения, щом му се удадеше възможността да се включи в тях, твърдо убеден, че с усилие на волята е способен да усвои националните, ни спортни занимания, така както бе възприел националните гамаши и бялата шапка.

Виждал го бях как, без ни най-малко да се замисля, с риск да изпотроши крайниците си, участвува в лов за лисици или играе крикет; а скоро след това го видях да рискува живота си не по-малко безразсъдно в морето при Брайтън.

Срещнахме се там случайно и влязохме заедно да се къпем. Ако бяхме отдадени на някакво занимание, свойствено преди всичко за моя народ, аз, разбира се, бих следил съвсем внимателно Песка; но тъй като по принцип, чужденците могат да се оправят във водата не по-зле от англичаните, въобще и през ум не ми мина, че умението да плува би могло просто да увеличи списъка от мъжествени занимания, които професорът бе убеден, че може да научи из един път. Скоро след като и двамата се бяхме отдалечили от брега, аз спрях, забелязвайки, че приятелят ми не ме настига, и се обърнах да го потърся. За мой ужас и учудване между себе си и брега не видях нищо друго освен две малки бели ръце, които се размахаха за миг над водната повърхност, а след това изчезнаха от полезрението. Гмурнах се да го спасявам и открих бедния човечец свит кротко на кълбо на дъното в една дупка, покрита с морски камъчета. Видя ми се по-малък от всякога. През минутите, които изтекоха, докато го изваждах на брега, въздухът го съживи и с моя помощ Песка дойде отново на себе си. Възвръщайки отчасти жизнерадостния си дух, той отново разкри своята прекрасна заблуда по отношение на плуването. В мига, в който можа да проговори през тракащите си зъби, той се усмихна глупаво и заяви, че според него това се дължало на схващане.

Когато се възстанови напълно и се присъедини към мен на брега, сърдечната му южняшка природа за миг надделя над всички превзети английски задръжки. Той ме стъписа със силното, необуздано излияние на чувствата си, със страстните си възклицания в екзалтиран италиански стил. Песка обяви, че оттук насетне животът му е на мое разположение, а после додаде тържествено, че няма да познае отново щастието, докато не намери сгоден случай да докаже признателността си, като ми се отплати с някоя услуга, която аз от своя страна да запомня до края на дните си.

Сторих всичко възможно, за да възпра пороя от сълзи и възражения, като упорито твърдях, че това премеждие е само един добър повод за шега, и успях най-накрая, поне така си мислех, да поуталожа прекомерното чувство на задължение към мен, което бе обхванало Песка. Тогава въобще не предположих, а също и по-късно, когато приятната ни ваканция бе приключила, че възможността да ми услужи, за която моят благодарен другар така пламенно копнееше, ще му бъде предоставена толкова скоро, че той ще я прегърне страстно на мига и че с тази си постъпка ще промени посоката на житейския ми път до такава степен, че сам да не мога да се позная.

Но тъй било писано. Ако не се бях гмурнал, за Да извадя професор Песка, легнал под водата на своето покрито с камъчета легло, по всяка вероятност никога нямаше да бъда свързан с историята, която тези страници ще разкажат, сигурно никога нямаше да чуя дори името на жената, която живее във всяка моя мисъл, която е господарка на цялото ми същество и стана единствената движеща сила, ръководеща сега смисъла на моя живот.

III

Онази вечер, когато застанахме един срещу друг на прага на майчината ми къща, лицето и поведението на Песка ми подсказаха съвсем недвусмислено, че се случило нещо необичайно. Беше съвсем безполезно обаче да потърся от него незабавно обяснение. Докато ме теглеше навътре с две ръце, можех само да предположа, че (знаейки навиците ми) е дошъл тук тази вечер, защото е искал непременно да ме види, и че носеше извънредно приятни вести.

И така двамата връхлетяхме в гостната крайно бурно и непристойно. Майка ми седеше край отворения прозорец, смееше се и си вееше с ветрилото. Песка бе един от нейните любимци и в очите й дори най-големите му странности намираха извинение. Скъпата ми майчица! От мига, в който разбра, че мъничкият професор е дълбоко привързан към нейния син и питае голяма благодарност, тя отвори без задръжки сърцето си за него и приемаше като нещо съвсем обикновено смайващите чудатости на чужденеца, без дори да се опитва да ги разбере.

Колкото и да е странно, въпреки предимствата на младостта, сестра ми Сара не се поддаваше тъй лесно. Тя признаваше напълно изключителната чистосърдечност на Песка, но не можеше да го приеме безрезервно заради мен, както го бе приела майка ми. Английските й схващания за благоприличие се бунтуваха безспир срещу вроденото пренебрежение към общоприетото от страна на Песка; и тя винаги повече или по-малко неприкрито изразяваше удивлението си от фамилиарността, с която майка ни се отнасяше към дребния ексцентричен чужденец. Забелязал съм не само от случая със сестра ми, но и от други примери, че ние, представителите на по-младото поколение, притежаваме в много по-малка степен сърдечността и порива на по-възрастните от нас. Непрекъснато срещам прехвърлили годините хора, които пламват и се оживяват в очакване на някое удоволствие, което съвсем не успява да наруши спокойствието на техните внуци. И се дивя дали ние сме истински момчета и момичета, каквито в своето време са били предшествениците ни? Нима е твърде голяма крачката, която е направил напредъкът в образованието? Може би сме малко по-възпитани, отколкото трябва?

Без да се опитвам да отговоря категорично на тези въпроси, смея поне да отбележа, че всеки път, наблюдавайки майка ми и сестра ми в компанията на Песка, съм откривал, че майка ми се е държала като много по-млада от дъщеря си. В случая например, докато възрастната дама се смееше от все сърце на момчешката ни лудория, когато връхлетяхме в гостната, Сара продължи да събира смутено парченцата от чаената чаша, която професорът бе съборил от масата, хвърляйки се стремглаво да ми отвори вратата.

— Не зная какво би се случило, Уолтър — рече майка ми, — ако се беше забавил още. Песка едва не полудя от нетърпение, а аз едва не полудях от любопитство: Професорът носи някаква прекрасна новина, която по думите му те засяга, и при това по най-жесток начин отказва да ни съобщи каквото и да било, преди да се появи неговият приятел Уолтър.

— Страшно неприятно: сервизът вече не е пълен — промърмори на себе си Сара, загледана свъсено в останките от счупената чаша.

Докато се изричаха тези слова, увлечен в радостна суетня и без ни най-малко да осъзнава непоправимата беда, на която бе подложен порцеланът от неговите ръце, Песка влачеше едно голямо кресло към другия край на стаята, за да вижда трима ни в качеството си на обществен говорител, който се обръща към публиката. Като завъртя стола с облегалката към нас, той скочи върху него на колене и възбудено се обърна от този импровизиран амвон към своето малко тричленно паство.

— Сега, мои добри скъпи — започна Песка (който винаги казваше „добри скъпи“, когато имаше пред вид „почитаеми приятели“), — чуйте ме. Дойде времето да съобщя добрата си вест — ето че най-сетне говоря.

— Слушаме, слушаме! — отвърна шеговито майка ми.

— Мамо, следващото нещо, което ще счупи — прошепна Сара — е облегалката на най-хубавото кресло.

— Сега се връщам назад в моя живот и се обръщам към най-благородното сред човешките създания — продължи Песка, енергично отхвърляйки опита за възражение от страна на недостойната ми личност, като ме блъсна обратно през страничната облегалка на стола, — което ме откри мъртъв на дъното на морето (поради схващане на крайниците) и ме извади на повърхността; и какво си казах, когато дойдох на себе си и облякох отново дрехите си?

— Много повече от необходимото — отвърнах колкото се може по-непреклонно, тъй като и най-малкото насърчение по отношение на този въпрос неизменно отприщваше чувствата на професора в порой от сълзи.

— Казах си — натърти Песка, — че моят живот ще принадлежи на скъпия ми приятел Уолтър, и това е самата истина. Казах си, че няма да позная пак щастието, докато не сторя добрина на Уолтър, и изпитвах недоволство от себе си до днешния благословен ден. Сега — извика с пълен глас този дребен ентусиазиран мъж — щастието прелива в мен и блика като пот от всяка моя пора; защото, кълна се във вярата, в душата и в честта си, това нещо най-подир е извършено и единственото, което може да се каже сега, е… ол райт!

Тук може би е потребно да се обясни колко много Песка се гордееше, че е съвършен англичанин в езика си, както и в облеклото, обноските и забавленията си. След като бе научил няколко от нашите най-известни разговорни израза, той ги разпръскваше из речта си винаги когато му идваха наум, а голямата наслада, която изпитваше от тяхното звучене, и, общо взето незнанието на смисъла им ги превръщаха в сложни думи и свойствени само за него повторения. При това той винаги ги сливаше, като че ли бяха съставени от една-единствена дълга сричка.

— Сред изисканите лондонски домове, където преподавам езика на родната си страна — подхвана професорът, втурвайки се в тъй дълго отсрочваното обяснение без ни дума повече за въведение, — има един изключително изискан на големия площад, наречен Портланд. Вие всички знаете къде се намира? Да, да — разбира се. Изискано семейство, мои добри скъпя, обитава изисканата къща. Една майка, хубава и дебела; три млади госпожици, хубави и дебели; двама млади господа, хубави и дебели; и един татко, най-хубавият и най-дебелият от всички — могъщ търговец, който е затънал до уши в злато, — някога е бил хубав, но като се имат пред вид голата глава и двойната му брадичка, вече не е хубав. Сега внимавайте! Аз говоря на трите госпожици за великия Данте и ах — мой боже, боже! — трудно е с човешки език да се изрази как великият Данте озадачава трите хубави главици! Няма значение, — всичко ще дойде с времето си, — а колкото са повече уроците, толкова по-добре за мен. Сега внимавайте! Представете си, че преподавам на младите госпожици както винаги. Четиримата заедно сме слезли в Дантевия ад. До Седмия кръг — но това е без значение; всички кръгове са еднакви за трите млади госпожици, руси и дебели. В Седмия кръг обаче моите ученички са затънали здравата; а аз, за да ги накарам отново да продължат, рецитирам, обяснявам, пламнал от излишен ентусиазъм, когато… ботуши заскърцват в коридора отвън и ето че влиза златният татко, могъщият търговец с голата глава и двойната брадичка. Ха! Мои добри скъпи, ето че съм по-близко до същината, отколкото си мислите. Проявявахте ли търпение дотук, или си казахте: „Какво, по дяволите! Много празнослови Песка тая вечер?“

Ние го уверихме, че сме много заинтригувани. Професорът продължи:

— В ръката си златният татко държи писмо; и след като се извинява, че ни безпокои в нашия Ад зарад обикновените, простосмъртни дела на къщата, той се обръща към трите млади госпожици и започва, както вие англичаните започвате всичко, което имате да кажете в този благословен свят, с едно голямо „Оо“. „О, скъпи мои — казва могъщият търговец, — получих писмо от моя приятел мистър… (името убягна от паметта ми, но няма значение, ще стигнем и до това: да, да — разбира се). И така таткото казва:“ „Получих писмо от моя приятел, онзи господин, и той иска да му препоръчам учител по рисуване, който да отиде в дома му в провинцията.“ Мой боже, боже, когато чух тези думи от златния татко, щях да го прегърна и притисна в обятията си в дълга и благодарна прегръдка, ако бях достатъчно висок, за да го достигна! Но при това положение аз само подскочих на стола си. Седях като на тръни и душата ми гореше да проговори, но си задържах езика зад зъбите и оставих таткото да продължи. „Може би знаете — заявява този славен богаташ, въртейки насам-натам писмото на приятеля си между златните си пръсти и палци, — може би знаете, скъпи мои, някой учител по рисуване, когото мога да препоръчам?“ Трите млади госпожици се споглеждат и възкликват (започвайки със задължителното голямо „Оо“): „Оо, боже, съвсем не, татко! Но може би мистър Песка…“ Когато ме споменават, аз повече не мога да се въздържам; мисълта за вас, мой добри скъпи, нахлува като кръв в главата ми. Скачам от мястото си, като че ли някакъв бодил е израснал от земята през седалката на стола ми; обръщам се към могъщия, търговец и казвам (английски израз): „Уважаеми сър, познавам такъв човек — най-първия сред всички учители по рисуване в света! Препоръчайте го с писмо още тази вечер и го изпратете с всичките му пъртушини (отново: английски израз, ха-ха!), и го изпратете с всичките му пъртушини утре по влака!“ — „Почакайте, почакайте — намесва се таткото, — чужденец ли е или англичанин?“ — „Англичанин до мозъка на костите си“, отговарям аз. „Порядъчен ли е?“, пита таткото. „Сър — казвам му аз (защото този му последен въпрос ме е вбесил и стига съм бил УЧТИЕГС него), — сър, безсмъртният пламък на гения гори в гърдите на този англичанин и нещо повече — преди него го имаше баща му!“ — „Няма значение — отвръща това златно варварско татенце, — неговият гений е без значение, мистър Песка. В тази страна ние нямаме нужда от гениалност, освен ако не е съчетана с почтеност, тогава много й се радваме, наистина много й се радваме. Може ли вашият приятел да представи препоръки — писма, които свидетелствуват за характера му?“ Аз махам с ръка нехайно. „Писма? — повтарям. — Ха, мой боже, боже! Предполагам, че да — естествено! Купища писма и папки с препоръки, ако пожелаете!“ — „Едно-две са достатъчни — пояснява този човек на невъзмутимото спокойствие и парите. — Нека ми ги изпрати с името и адреса си. И — чакайте, чакайте, мистър Песка — преди да отидете при вашия приятел, ще е добре да направите един запис.“ — „Запис! — негодувам аз. — Никакъв запис, ако обичате, преди моят славен англичанин да си го отработи.“ — „Кой говори за паричен запис — недоумява таткото. — Имам пред вид да запишете условията — да запишете онова, което се очаква от него. Продължавайте урока си, мистър Песка, а аз ще ви дам необходимата извадка от писмото на моя приятел.“ И така, сяда този мъж на стоката и парите и се захваща за писалката, мастилото и хартията; а аз слизам отново в Дантевия ад, следван от трите млади госпожици. След десет минути записката е готова и ботушите на таткото заскърцват обратно по коридора. От този миг, кълна се във вярата, душата и честта си, нищо друго не ме интересува! Прекрасната мисъл, че най-сетне съм изправен пред моя шанс и че добрината, с която мога да се отблагодаря на най-скъпия ми приятел в света, е вече почти сторена, кръжи в главата ми и ме опиянява. Как се измъквам ведно с моите млади госпожици от Ада, как се справям с другите си задължения след туй, как скромната ми вечеря преминава през гърлото — разбирам толкоз, колкото и някой човек на луната. Стига ми, че държа бележката на могъщия търговец в ръката си и се чувствувам голям като живота; горещ като огъня, щастлив като крал! Ха, ха, ха!

Тук професорът размаха бележката с условията над главата си и сложи край на дългото си словоизлияние с познатите английски възклицания, които той, италианецът, превръщаше в пародия.

С пламнали страни и светнали очи майка ми стана, щом той свърши. Тя хвана сърдечно малкото човече за двете ръце.

— Мой скъпи, добър Песка — рече тя, — никога не съм се съмнявала в искрените ви чувства към Уолтър, но сега повече от всякога се убеждавам в тях.

— Ние наистина сме дълбоко задължени на професор Песка заради Уолтър — добави Сара. Тя се полунадигна, докато говореше, като че ли на свой ред да доближи креслото, но като видя как възторжено Песка целува ръцете на майка ми, придоби сериозно изражение и отново седна на мястото си. „Ако нашият познайник се отнася с майка ми тъй, как ще се отнесе с мен?“ Човешките лица понякога говорят истината и това бе без всяко съмнение мисълта на Сара, когато седна отново.

Макар че доброжелателните подбуди на Песка ме изпълниха с благодарност, настроението ми едва ли бе толкоз приповдигнато, колкото би трябвало да е пред перспективата за бъдещо назначение, която сега ми се предоставяше. Когато професорът приключи с ръката на майка ми и когато му благодарих сърдечно за вмешателството в моя полза, аз поисках разрешение да видя бележката с условията, която неговият почтен работодател бе написал.

С победоносен замах Песка ми връчи листа.

— Четете! — изрече малкият човек царствено. — Уверявам ви, приятелю, че бележката на златния татко ще ви изпълни с възторг.

Бележката се оказа ясна, недвусмислена и изчерпателна. С нея ми съобщаваха:

Първо, че мистър Фредерик Феърли, живеещ в Лимъридж, графство Къмбърланд, желае да наеме на служба много способен учител по рисуване за срок от четири месеца.

Второ, че задълженията, които учителят трябва да изпълнява, ще бъдат двояки. Той ще трябва да следи за обучението на две млади дами в изкуството на акварела а свободното си време след това ще трябва да посвети на реставрирането и поставянето в рамки на ценна колекция от рисунки, изоставена и напълно занемарена.

Трето, че на лицето, което ще се заеме с тези задължения и ще ги изпълнява, както му е редът, се предлагат четири гвинеи[1] седмично; че ще живее в Лимъридж Хаус; че там към него ще се отнасят като към джентълмен.

Четвърто и последно, че никой не бива да кандидатствува за тази длъжност, в случай че не може да представи най-безукорни препоръки за характера и способностите си. Те трябваше да се изпратят на приятеля на мистър Феърли в Лондон, упълномощен да извърши всичко необходимо. Под тези указания следваха името и адресът на работодателя на Песка в Портланд Плейс и с това бележката свършваше.

Перспективата, която това предложение разкриваше, бе несъмнено привлекателна. Работата обещаваше да бъде и лесна, и приятна; предоставяше ми се през есенния сезон — време, когато бях най-малко ангажиран; а съдейки по личния си опит в професията, условията бяха учудващо либерални. Разбирах всичко това, разбирах, че трябва да се смятам за много щастлив, ако успея да си осигуря предлаганото назначение; и все пак едва бях прочел бележката и усетих как в мен се надига необяснимо нежелание по този въпрос. Ни веднъж в целия ми житейски опит не бях изпадал в такова болезнено и необяснимо противоречие между дълга и предразположенията ми както в този миг.

— О, Уолтър, баща ти никога не е имал такъв шанс! — възкликна майка ми, когато прочете бележката с условията и ми я върна.

— Да се запознаеш с такива известни хора — отбеляза Сара, облягайки се на стола — и при такива прекрасни условия на равенство!

— Да, да, условията във всяко отношение са достатъчно примамливи — отвърнах нетърпеливо аз. — Но преди да изпратя препоръчителните си писма, бих искал, малко да поразмисля…

— Да размислиш! — учуди се майка ми. — Но, Уолтър, какво ти става?

— Да размислиш! — повтори като ехо сестра ми. — Какво странно изказване, като се имат пред вид обстоятелствата!

— Да размислите! — припя професорът. — Какво има да се размисля? Отговорете ми: Нима не се оплаквахте от здравето си, нима не копнеехте за това, което — наричате полъха на селския ветрец? Е добре, в ръката си държите листа, който непрекъснато, в продължение на четири месеца, ви предлага такива глътки от селски въздух, че чак ще се задавите. Не е ли тъй? Ха! И още — искате пари. Е добре, четири златни гвинеи на седмица нищо ли не са за вас? Дайте ми ги само и ще заскърцам с ботушките си като златния татко с победното чувство за богатството на човека, обут в тях! Четири гвинеи на седмица и нещо повече — очарователното общество на две млади госпожици; и освен това — легло, закуска, вечеря, вашите обилни английски чайове и обеди, чаши с пенлива бира и всичкото това без пари — защо, Уолтър, мой скъпи, добри приятелю — какво, по дяволите! За първи път в живота си не мога да не ви изгледам с недоумение!

Нито очевидното удивление на майка ми от моето поведение, нито пламенността, с която Песка изброяваше предимствата, предложени ми от новата работа, не разколебаваха необяснимата ми неохота да отида в Лимъридж Хаус. След като пуснах в действие всички дребни възражения срещу заминаването ми за Къмбърланд, които ми дойдоха наум, и след като получих отговор на всяко едно от тях, с което бях напълно разгромен, аз се опитах да издигна една последна пречка, запитвайки какво ще стане с учениците ми в Лондон, докато уча младите госпожици на мистър Феърли да рисуват от натура. Явно отговорът на това беше, че по-голямата част от тях ще отсъствуват поради есенните си пътешествия, а малцината, които ще останат, могат да бъдат поверени на грижите на един от моите събратя по професия, чиито ученици веднъж, при подобни обстоятелства, бях поел от него. Сестра ми ми припомни, че този господин изрично е поставил услугите си на мое разположение през настоящия сезон в случай, че искам да замина; майка ми най-сериозно ме помоли да не изправям срещу собствените си интереси и здравето си един неоснователен каприз; а Песка съкрушено ме увещаваше да не ранявам сърцето му, отхвърляйки първата, изпълнена с благодарност услуга, която бе успял да стори на приятеля, спасил живота му.

Очевидната искреност и обич, които вдъхновяваха тези протести, биха повлияли на всеки, който притежава грам добрина в себе си. Макар че не можех да победя необяснимото си своенравие, все пак имах достатъчно съвест, за да се засрамя дълбоко и да отстъпя, обещавайки да направя всичко, що се иска от мен.

Останалата част от вечерта премина достатъчно весело в закачливи предугадки за живота, който ме очакваше с двете млади дами в Къмбърланд. Песка, вдъхновен от нашия национален грог, който, изглежда, го беше ударил в главата по най-изумителен начин само пет минути след като бе минал през гърлото му, защити претенциите си да бъде смятан за истински англичанин, като в бърза последователност произнесе серия от речи, вдигайки наздравици за майка ми, сестра ми, за мен и една обща за мистър Феърли и двете млади госпожици, от чието име той самият веднага след това трогателно ни благодари.

— Една тайна, Уолтър — каза доверително малкият ми приятел, когато се прибирахме заедно. — Изчервявам се, като си спомня собственото си красноречие. Душата ми ще се пръсне от амбиция. Ще дойде ден, когато ще влезна във вашия знатен Парламент. Мечтата на живота ми е да стана почитаемият Песка — член на Парламента!

На следващия ден изпратих препоръчителните си писма до работодателя на професора на Портланд Плейс. Три дни изминаха и аз заключих с тайно доволство, че са сметнали характеристиките ми за недостатъчно убедителни. На четвъртия ден обаче дойде отговор. Съобщаваше ми се, че мистър Феърли е приел услугите ми и ме умолява да замина незабавно за Къмбърланд. Всички необходими указания за пътуването ми бяха грижливо и ясно добавени в послепис.

Приготвих се твърде неохотно да напусна Лондон рано на другия ден. Привечер, отивайки нейде на гости, Песка се отби да се сбогуваме.

— Във ваше отсъствие ще се теша — подхвана Песка закачливо — с една възхитителна мисъл: че моята добронамерена ръка ви даде първия тласък за сполука в света. Вървете, приятелю! Желязото се кове, докато е горещо — в Къмбърланд (английска поговорка). Оженете се за една от двете млади госпожици; станете почитаемият Хартрайд, член на Парламента; и когато стигнете върха, спомнете си, че Песка, който е на дъното, е направил всичко това!

— Опитах се да се засмея ведно с малкия си приятел на тази шега преди раздялата, но душевното ми състояние не ми бе подвластно. Нещо почти болезнено ме разтърси, докато той изричаше последните си весели думи за сбогом.

Когато останах отново сам, вече нямах какво да върша и затуй се отправих към къщата в Хампстед, за да се сбогувам с майка си и Сара.

IV

Целия ден жегата бе мъчително подтискаща, а вечерта бе прихлупена и душна.

Майка ми и сестра ми изрекоха толкова думи все за последен път и толкова пъти ме молиха да остана още пет минути, че бе почти полунощ, когато прислужницата заключи зад мен градинската порта. Извървях, няколко крачки по най-краткия път към Лондон, сетне спрях и се поколебах.

Пълната луна светеше силно на тъмносиньото беззвездно небе и обгръщаше с тайнственост напуканата земя, на равнината, която изглеждаше толкова дива, та човек би помислил, че се намира на стотици мили от големия град, който се простираше под нея. Мисълта да се потопя тъй бързо в зноя и мрака на Лондон ми беше противна. Перспективата да си легна в душната ми квартира и перспективата постепенно да се задуша изглеждаха в тогавашното неспокойно състояние на духа и тялото ми едно и също нещо. Реших да се поразходя до дома по най-заобиколния път, където въздухът бе по-свеж, и следвайки светлите, виещи се пътеки на равнината, да вляза в Лондон откъм най-откритото му предградие. Така щях да изляза на Финчли Роуд и да се прибера в хладния въздух на новата утрин от западната страна на Риджънтс Парк.

Закрачих по криволичещия път през равнината, възхитен от божествения покой на пейзажа, и се любувах на нежната игра на светлината и сенките, които се редуваха по напуканата земя наоколо ми. През тази първа и най-красива част от нощната ми разходка умът ми възприемаше несъзнателно впечатленията, предизвикани от гледката; едва ли мислех за нещо определено — впрочем що се отнася до собствените ми усещания, трудно бих могъл да кажа, че въобще мислех.

Но когато излязох от равнината и свих по един страничен път, където нямаше какво толкоз да се гледа, мислите, естествено възникнали от предстоящата промяна в моите навици и задължения, постепенно привлякоха изцяло вниманието ми. И докато стигнах края на пътя, бях напълно погълнат от картините, които рисуваше въображението ми за Лимъридж Хаус, мистър Феърли и двете млади дами, чието обучение в изкуството на акварела трябваше тъй скоро да поема.

Междувременно бях стигнал мястото, където се срещаха четири пътя — пътят за Хамстед, по който се бях върнал, пътят за Финчли, пътят за Уест Енд и пътят, водещ до Лондон. Механично бях свърнал по последния от тях и вървях бавно по пустото шосе. Мисълта ми, спомням си, кръжеше лениво около това, как изглеждат младите госпожици, когато, в един миг, и последната капка кръв в тялото ми се смрази от докосването на нечия ръка, поставена леко и неочаквано на рамото ми. Обърнах се тутакси, а пръстите ми стиснаха по-здраво дръжката на бастуна.

Там, насред широкия, светъл прав път, като че ли в този миг изникнала от земята или паднала от небето, стоеше самотна жена, облечена от главата до петите в бели одежди. Когато застанах очи в очи с нея, печалното й лице ме гледаше изпитателно, а ръката й Сочеше към тъмния облак, надвесен над Лондон.

Тъй бях слисан от внезапността, с която това невероятно привидение се изправи пред мен в таз глуха доба на това пусто място, че не я попитах какво иска. Странната жена заговори първа.

— Това ли е пътят за Лондон? — попита тя.

При този необичаен въпрос, отправен към мен, аз я изгледах най-внимателно. Беше почти един часът. Единственото, което можах да различа ясно на лунната светлина, бе лицето й — безцветно, младо, твърде слабо и изострено около страните и брадичката, големи, тъжни очи, замислен, съсредоточен поглед, нервни, несигурни устни и светла коса с лек, кафеникавожълт оттенък. Нямаше нищо диво, нищо безсрамно в нейното държане; тя бе тиха и сдържана, малко тъжна и като че ли леко недоверчива; поведението й не бе като на дама, но в същото време това не беше поведение на жена от простолюдието. Гласът, колкото и малко да го бях чул, звучеше особено равно и механично, а изговорът й бе необичайно бърз. В ръката си държеше малка чанта; а облеклото й — шапката, шалът и роклята — цялото бяло, — доколкото можех да видя, не бе от най-фините или най-скъпите платове. Беше слаба и доста над среден ръст; походката и движенията й бяха далеч от всякаква екстравагантност. Това бе всичко, което успях да забележа у нея на слабата светлина и при озадачаващите и странни обстоятелства на нашата среща. Що за жена бе тя и как се бе озовала сама на пътя един час след полунощ, съвсем не можех да отгатна. Но поне бях сигурен, че и най-грубият представител на човешкия род не би изтълкувал превратно подбудата й да го заговори, макар и в този подозрително късен час, и то на тъй подозрително и самотно място.

— Чухте ли ме? — рече тя все така тихо и бързо, без ни най-малко раздразнение или нетърпеливост. — Попитах, дали това е пътят за Лондон?

— Да — отвърнах аз, — това е пътят: отива до Сейнт Джонс Уд и Риджънтс Парк. Трябва да ме извините, че не ви отговорих преди. Останах твърде слисан от неочакваната ви поява на пътя и дори сега не мога съвсем да си я обясня.

— Не ме подозирате в нищо лошо, нали? Не съм сторила нищо лошо. Случи ми се премеждие… Чувствувам се злочеста, останала тук сама, тъй късно. Защо предполагате, че съм сторила нещо лошо?

Тя говореше твърде настойчиво и възбудено и се отдръпна от мен на няколко крачки.

— Но моля ви, не смятайте, че въобще ми минава през ум да ви подозирам — казах аз: — Само желая да ви помогна, ако мога. Просто се учудих на появата ви на пътя, защото ми изглеждаше празен миг преди да ви видя.

Тя се извърна и посочи едно място от пресечката на лондонския път с пътя за Хампстед, където в живия плет зееше дупка.

— Чух, че идвате — рече тя, — и се скрих там, за да видя що за човек сте, преди да се осмеля да ви заговоря. Колебаех се и се страхувах, преди да минете покрай мен, а сетне бях принудена да се промъкна подир вас и да ви докосна.

Да се промъкне подир мен и да ме докосне? Защо да не ме повика? Странно, меко казано.

— Мога ли да ви се, доверя? — попита тя — Вие няма да си помислите най-лошото за мен само защото ми се е случило премеждие? — Тя спря объркана, прехвърли чантата си от едната в другата ръка и въздъхна горчиво.

Самотата и безпомощността на жената ме трогнаха. Естественият инстинкт да й се притека на помощ и да я защитя надделя над разума, предпазливостта и житейската тактичност, които един по-възрастен, по-мъдър и по-хладнокръвен мъж би призовал на помощ при такива непредвидени обстоятелства.

— Може да ми се доверите, щом намеренията ви са чистосърдечни — отвърнах аз. — Ако ви е трудно да ми обясните странното си положение, няма защо да се връщате отново към темата. Нямам никакво право да диря от вас обяснения. Кажете как мога да ви помогна и ако е по силите ми, ще го направя.

— Вие сте много любезен и аз съм много, много благодарна, че ви срещнах. — При тези думи в треперливия й глас за първи път прозвуча нежността, присъща на жените; но никакви сълзи не блеснаха в големите й, замислени и изпитателни очи, които все още бяха втренчени в мен. — Досега съм била само веднъж в Лондон — продължи тя все по-бързо и по-бързо — и съвсем не познавам тази му част, която се простира нататък. Дали ще намеря кабриолет или някакъв файтон? Може би е много късно? Не зная. Ако бихте могли да ми посочите къде да намеря кабриолет и ако можете само да обещаете да не ми се бъркате и да ме оставите да се разделим, когато и както поискам — аз имам приятелка в Лондон, която с радост ще ме приеме. Обещавате ли?

Тя огледа тревожно пътя, прехвърли отново чантата си от едната в другата ръка, повтори думите: „Обещавате ли?“ — и ме изгледа продължително с умоляваща боязън и смут, които ме обезпокоиха.

Какво можех да сторя? Пред мен стоеше непознато същество, изцяло и безпомощно оставено на моята милост, и това същества бе една нещастна жена. Наблизо нямаше никакви къщи; никой не минаваше, за да се посъветвам; и нямаше никакво земно право, което да ми позволи да упражня контрол над нея, дори и да знаех как. Пиша тези редове, изпълнен с подозрение към самия себе си, тъй като сенките на последвалите събития затъмняват дори листа пред мен: и все пак, повтарям, какво можех да направя?

Но това, което сторих, бе да се опитам да спечеля време, като я разпитвам.

— Сигурна ли сте, че вашата приятелка в Лондон ще ви приеме в такъв късен час?

— Съвсем сигурна съм. Само кажете, че ще ме оставите да си тръгна, когато поискам — само кажете, че няма да ми попречите. Обещавате ли?

Повтаряйки тези думи за трети път, тя се приближи с нежност, внезапна и боязлива, сложи ръка на гърдите ми — тънка ръка, студена ръка (когато я отместих със своята) дори в такава знойна нощ. Не забравяйте, че бях млад; не забравяйте, че ръката, която ме докосна, бе женска.

— Обещавате ли?

— Да.

Една дума — малката, позната дума, която е на устните ни всеки час. Ах, боже! И сега, когато пиша, потрепервам. Обърнахме се към Лондон и тръгнахме заедно през първия спокоен час на новия ден — аз и тази жена, чието име, чийто характер, чиято история, чиито цели в живота и самото й присъствие редом с мен в този момент бяха неразгадаема мистерия. Беше като сън. Аз ли бях Уолтър Хартрайт? Това ли бе познатият спокоен път, по който хората се разхождаха в неделя за отмора? Наистина ли бях напуснал преди по-малко от час тихата, благоприлична, традиционно-домашна атмосфера на майчината ми къща? Бях твърде силно завладян от някакво неопределено чувство на самопорицание — и затова известно време не заговорих моята спътница. И отново нейният глас наруши тишината помежду ни.

— Искам да ви попитам, нещо — проговори тя. — Познавате ли много хора в Лондон?

— Да, доста много.

— Много знатни мъже? — В необичайния въпрос прозвуча ясно забележимо подозрение. Поколебах се, преди да отговоря.

— Някои — отвърнах аз след миг на мълчание.

— Много… — Тя спря и ме погледна проницателно в лицето — много баронети[2]…

Твърде озадачен, за да отговоря, попитах я на свой ред:

— Защо се интересувате?

— Защото се надявам, заради мен самата, че има един баронет, когото не познавате.

— Ще ми кажете ли името му?

— Не мога… не смея… забравям се, когато го споменавам. — Тя говореше високо и почти ожесточено, вдигна свитата си на юмрук ръка във въздуха и я размаха разгорещено; после изведнъж се овладя отново и добави с глас, снижен до шепот: — Кажете ми кои от тях познавате?

Едва ли можех да не й угодя за такава дреболия и споменах три имена: две от тях бяха на бащи, чиито дъщери бях учил; третото бе името на един ерген, който веднъж ме взе на пътешествие с яхтата си, за да го рисувам.

— Аа! Не го познавате — въздъхна тя с облекчение. — Вие самият знатен ли сте?

— Съвсем не. Аз съм само учител по рисуване.

Едва бях изрекъл отговора — с известна горчивина може би, — и тя ме хвана за ръката с тази рязкост, която определяше всичките й действия.

— Не е знатен — повтори на себе си тя. — Слава богу! Мога да му се доверя.

Дотук заради моята спътница съумявах да надмогна любопитството си, но сега то ме победи.

— Опасявам се, че имате сериозни причини, за да недоволствувате от някой знатен мъж — казах аз. — Страхувам се, че този баронет, чието име не желаете да споменете, ви е нанесъл някакво тежко оскърбление. Заради него ли се намирате сега тук в този странен нощен час?

— Не питайте, не ме карайте да говоря — отговори тя. — Сега не съм способна на това. Към мен се отнесоха жестоко и жестоко ми навредиха. Ще бъдете много любезен, ако ускорите хода си и не ми говорите. Аз отчаяно искам да се успокоя, ако мога.

Продължихме с бърза крачка напред и най-малко половин час не разменихме ни дума. И тъй като ми бе забранено да разпитвам повече, от време на време поглеждах крадешком лицето й. То бе все същото — устните здраво стиснати, челото набръчкано, очите гледаха напред, нетърпеливи и въпреки това блуждаещи. Бяхме стигнали първите къщи и се намирахме недалеч от новия колеж в Уезли, когато напрегнатото й лице се отпусна и тя отново заговори.

— В Лондон ли живеете? — запита ме.

— Да… — Докато отговарях, ми мина през ума, че у нея може би е възникнало намерение да се обърне към мен за помощ или съвет и че трябва да й спестя едно възможно разочарование, като я предупредя за предстоящото ми отсъствие от Лондон. И добавих: Но утре напускам за известно време Лондон. Отивам в провинцията.

— Къде? — попита тя. — На север или на юг?

— На север — в Къмбърланд.

— Къмбърланд! — повтори тя. — Ах! Да можех аз да отида там. Преди години живях щастливо в Къмбърланд.

Опитах се отново да повдигна завесата, спусната между тази жена и мен.

— Може би сте родена там — казах аз, — в красивата Езерна област?[3]

— Не — отвърна тя. — Родена съм в Хампшър, но за кратко време ходих на училище в Къмбърланд. Езера? Не си спомням никакви езера. Това, което искам да видя отново, е селцето Лимъридж и Лимъридж Хаус.

Сега бе мой ред да спра внезапно. Любопитството ми бе тъй изострено в момента, че се зашеметих от удивление, когато спътницата ми случайно спомена мястото, където живееше мистър Феърли.

— Да не би да чухте някой да вика подир нас? — попита тя, оглеждайки с уплаха пътя в мига, в който спрях.

— Не, не. Само ми направи впечатление името Лимъридж Хаус. Чух го преди няколко дни от едни хора, които живеят в Къмбърланд.

— Ах! Не е било от моите хора. Мисис Феърли е мъртва; и мъжът й почина; а малката им дъщеричка може да се е омъжила и да е заминала вече някъде. Не зная кой живее сега в Лимъридж. Ако там все още има някой с това име, зная, че го обичам заради мисис Феърли.

Тя, изглежда, щеше да каже още нещо, но докато говореше, пред нас се показа бариерата на края на Авеню Роуд. Ръката й хвана по-здраво моята и тя погледна тревожно към преградата, която бе пред нас.

— Човекът от бариерата гледа ли? — попита ме.

Той не гледаше: когато минахме през портичката, наоколо нямаше никой. При вида на газените фенери и къщите тя като че ли се развълнува и стана неспокойна.

— Това е Лондон — проговори тя. — Виждате ли някаква карета, на която да се кача? Уморена съм и изплашена. Искам само да се затворя в нея и да ме откара.

Обясних й, че трябва да повървим още малко до пиацата, освен ако не ни се усмихне щастието да срещнем някоя празна кола, а после се опитах да подновя разговора за Къмбърланд. Напразно. Мисълта да се качи в каретата и да тръгне нанякъде бе завладяла напълно съзнанието й. Тя не можеше да мисли и да говори за нищо друго.

Едва бяхме извървели една трета от пътя по Авеню Роуд, когато видях една карета да спира няколко къщи по надолу от другата страна на улицата. Един господин слезе и мина през градинската врата. Махнах с ръка на кочияша, който отново се качваше на капрата. Когато пресякохме улицата, нетърпението на моята спътница нарасна тъй много, че тя почти ме принуди да тичаме.

— Толкоз е късно — каза ми. — Бързам само защото е толкоз късно.

— Ако не отивате към Тотнъм Корт Роуд, не мога да ви взема, сър — каза учтиво кочияшът, когато отворих вратата на каретата. — Конят ми е мъртъв от умора и по-далеч от конюшнята не мога да отида.

— Да, да, това ме устройва. Аз съм нататък… нататък съм… — Гласът й се задъхваше от нетърпение и като ме избута, тя влезе в каретата.

Преди да я пусна да се качи, се бях убедил, че човекът е не само трезвен, но и вежлив. И сега, когато бе вече вътре, я помолих да ми позволи да Я изпроводя до мястото, където отива, за да се убедя, че всичко е благополучно.

— Не, не, не — запротестира бурно тя. — Чувствувам се съвсем сигурна и доволна сега. Не забравяйте обещанието си, ако сте джентълмен. Кажете му да кара, докато не го спра. Благодаря ви! О, благодаря ви, благодаря ви!

Ръката ми бе на вратата на каретата. Тя я взе в своята, целуна я и я отблъсна. В същия момент каретата потегли; хукнах по пътя с неясната мисъл да я спра отново, без въобще да зная защо, поколебах се, страхувайки се да не я уплаша и разстроя, и най-накрая извиках, но не достатъчно високо, за да привлека вниманието на кочияша. Шумът на колелата заглъхваше в далечината, каретата се стопи в тъмните сенки на пътя — жената в бяло бе изчезнала.

Изминаха десет или повече минути. Все още бях от същата страна на улицата, като ту правех механично няколко крачки, ту разсеян спирах отново. В един момент се усъмних дали всичко това наистина се бе случило; после бях обхванат от смущение и отчаяние, породени от тревожното чувство, че съм постъпил зле, но туй не намаляваше ни най-малко неведението ми как иначе бих могъл да постъпя. Едва ли осъзнавах накъде вървя или какво искам да правя оттук нататък; не съзнавах нищо освен бъркотията в собствените си мисли, когато рязко дойдох на себе си — събудих се, бих могъл почти да кажа — от шума на бързо приближаващи зад мен колела.

Намирах се откъм тъмната страна на пътя, в дебелата сянка на някакви градински дървета, и спрях, за да се огледам. Отсреща, на по-светлата страна на улицата, недалеч от мен по посока на Риджънтс Парк, крачеше бавно един полицай.

Колата мина покрай мен — открит файтон с двамина на капрата.

— Спри! — извика единият. — Ей там има полицай. Да го попитаме.

Конят бе спрян на мига, на няколко ярда от тъмното място, гдето стоях.

— Полицай! — извика онзи, който бе заговорил пръв. — Видяхте ли една жена да минава оттук?

— Каква жена, сър?

— Жена в светлолилава рокля…

— Не, не — намеси се вторият мъж. — Дрехите, които й дадохме, бяха намерени върху леглото й. Трябва да е избягала с онези, които носеше, когато дойде при нас. — В бяло, полицаю — една жена в бяло.

— Не съм я виждал, сър.

— Ако вие или някои от вашите хора я срещнете, спрете я и с най-голяма бдителност я изпратете на този адрес. Ще платя всички разноски и ще дам добро възнаграждение за тази работа.

Полицаят погледна визитната картичка, която му подадоха.

— Защо трябва да я спрем, сър? Какво е направила?

— Направила! Избяга от моя приют за душевноболни. Не забравяйте — жена в бяло. Карай!

V

„Избяга от моя приют за душевноболни!“

Трябва да призная, че страшното заключение, което можах да направя при тези думи, не бе тъй внезапно или неочаквано за мен. Някои от странните въпроси, които ми зададе жената в бяло след моето недомислено обещание да я оставя да действува по своя воля, ме бяха довели до извода, че тя е или вятърничава и неуравновесена, или че някакво недавнашно жестоко сътресение е нарушило душевното й равновесие. Но мога честно да заявя, че мисълта за безусловна лудост, която ние всички свързваме с приютите за душевноболни, не ми бе минала през ума по отношение на нея. Не забелязах нищо в езика или действията й, което да я докаже; не виждах нищо, което да я докаже и сега, когато, обръщайки се към полицая, непознатият я разкри с думите си в нова светлина.

Какво бях направил? Помогнах на една жертва на най-жестокото от всички нечестни пленничества да избяга или пуснах най-безотговорно сред пълния с изненади лондонски свят едно несретно същество и ад чиито действия мой дълг, както и дълг на всеки човек, бе милосърдно да бдя? Прималя ми, когато този въпрос възникна в съзнанието ми, и с укор към себе си разбрах, че твърде късно си го задавам.

Мисълта да си легна, когато най-сетне се завърнах в квартирата си на Клемънтс Ин, бе безполезна при душевния смут, в който бях изпаднал. Нямаше да минат много часове и аз трябваше да отпътувам за Къмбърланд. Седнах и започнах да скицирам, после да чета; но жената в бяло застана между мен и молива ми, между мен и книгата. Дали беда не е сполетяла това окаяно същество? Това бе първата ми мисъл, макар и егоистично да я отбягвах. Последваха и други мисли, върху които не бе тъй мъчително да разсъждавам. Къде ли е спряла каретата? Какво ли прави сега? Дали са я открили и заловили двамината от открития файтон? Или все още бе способна да контролира собствените си действия? А може би ние с нея следвахме нашите различни пътища към една точка в неизвестното бъдеще където отново щяхме да се срещнем?

Изпитах облекчение, когато дойде време да заключа вратата си, да кажа сбогом на лондонските си грижи лондонските си ученици и лондонските си приятели и да тръгна към нови интереси и нов живот. Дори блъсканицата и суматохата на гарата, тъй изтощителни и зашеметяващи друг път, сега повдигнаха настроението ми и ми подействуваха добре.

Според указанията за пътуването трябваше да се отправя към Карлайл и след това да се отклоня по железопътната линия в посока на крайбрежието. За нещастие като начало нашият локомотив се повреди между Ланкастър и Карлайл. Поради престоя, предизвикан от този случай, пристигнах твърде късно за другия влак, с който трябваше да продължа веднага. Наложи се да чакам няколко часа; когато следващият влак най-сетне ме остави на най-близката гара до Лимъридж Хаус, часът минаваше десет и нощта бе тъй тъмна, че едва открих кабриолета, теглен от едно пони, с който мистър Феърли бе наредил да ме посрещнат.

Кочияшът бе очевидно разтревожен от късния час на моето пристигане. Типично за английските слуги, той бе намръщен с цялата почтителност, която се изисква от него. Потеглихме бавно през мрака в пълно мълчание. Пътищата бяха лоши и дълбоката нощна тъмнина затрудняваше бързото ни придвижване. Според часовника ми бе изтекъл почти час и половина, откакто напуснахме гаричката, когато дочух шума на морето в далечината и колелата на кабриолета заскърцаха по гладко покрита с чакъл алея. Посрещнат бях от сериозен слуга без ливрея, който ме осведоми, че семейството вече е легнало, и след това ме въведе в просторна стая, където ме чакаше вечерята ми, сложена самотно в далечния край на огромна и пуста махагонова маса.

Бях твърде изморен и унил, за да ям и да пия много, за което допринесе и сериозният слуга, който ме обслужваше така претенциозно, сякаш в къщата бе пристигнала за вечеря малка компания, а не един-единствен човек. След четвърт час бях готов, за да ме отведат в спалнята ми. Сериозният слуга ме въведе в красиво мебелирана стая, каза: „Закуската е в девет часа, сър“, огледа се наоколо, за да се увери, че всичко е на мястото си, и безшумно се оттегли.

„Какво ли ще сънувам тази нощ? — помислих си аз, като изгасих свещта. — Жената в бяло или неизвестните обитатели на този къмбърландски дом?“ Какво странно чувство — да спиш в къщата като приятел на семейството и въпреки това да не си виждал ни един от онези, които живеят в нея!

VI

Когато станах на следващия ден и вдигнах транспаранта, пред очите ми се разкри възхитителната гледка на морето, огряно от ярките августовски лъчи, а далечният бряг на Шотландия очертаваше красиво хоризонта със своите разтапящи се в синевата контури.

Картината бе тъй изненадваща и непривична сред изнурителния лондонски пейзаж от тухли и хоросан, че в мига, в който погледнах, сякаш усетих в себе си порив за нов живот и нови мисли. Съзнанието ми бе завладяно от някакво объркано усещане за внезапно прекъсване на връзките ми с миналото, без да получа допълнително проясняване на мисълта по отношение на настоящето или бъдещето. Факти от преди няколко дни само избледняха в паметта ми, сякаш се бяха случили преди много месеци. Чудатият разказ на Песка за начина, по който бе осигурил сегашното ми назначение, прощалната вечер с майка ми и сестра ми, дори и тайнственото приключение на връщане от Хампстед сега се бяха превърнали в събития, случили се може би в друг период от моето съществуване. Макар че жената в бяло бе все още в съзнанието ми, образът й вече ставаше неясен и блед.

Малко преди девет часа слязох на партерния етаж на къщата. Сериозният слуга от предната нощ ме видя как се лутам — Из коридорите и отзивчиво ми показа пътя към стаята, където се закусваше.

Първото нещо, което видях, когато той отвори вратата, бе добре подредена със закуски маса насред дълга стая с множество прозорци. Преместих поглед от масата към най-отдалечения от мен прозорец и видях, че там стои една дама с гръб към мен. Щом очите ми я съзряха, останах изумен от рядката красота на фигурата й и непристорената изящност на позата й. Тя бе висока, но не прекалено; привлекателна и добре закръглена, но не пълна; главата стоеше на раменете й спокойно и грациозно, но уверено; талията й бе съвършенство в очите на всеки мъж, защото се намираше на своето естествено място, изпълваше своя естествен кръг и, както установих със задоволство от пръв поглед, не бе деформирана от корсет. Тя не бе чула, че влизам в стаята, и аз си позволих разточителството да й се възхищавам няколко мига, преди да преместя един от близките столове като най-невинния начин да привлека вниманието й. Тя веднага се обърна към мен. Всяко движение на крайниците и тялото й бе тъй леко и изящно, когато тръгна към мен от другия край на стаята, че бях целият във възбудено очакване да видя ясно лицето й. Тя се отдръпна от прозореца и аз си казах: „Дамата е мургава.“ Приближи с няколко крачка и аз си казах: „Дамата е млада.“ Дойде по-наблизо и аз си казах (с чувство на изненада, за което думите не ми достигат): „Дамата е грозна!“

Никога старата позната максима, че природата не може да греши, не е била по-категорично опровергавана, никога приятното обещание на една красива фигура не е било в тъй изумително и слисващо противоречие с лицето и главата. Кожата на дамата бе почти смугла, а тъмният мъх над горната й устна бе почти като мустак. Имаше голяма, категорична, мъжка уста и челюст; изпъкнали, пронизващи, решителни кафяви очи; и гъста гарвановочерна коса, която започваше необичайно ниско на челото й. Изражението й — открито, честно и умно — бе изцяло лишено, докато мълчеше, от женствено привлекателните нежност и податливост, без които хубостта и на най-красивата жена е непълна. Да видиш лице като това на рамене, които скулпторът би копнял да извае, да бъдеш обаян от скромната грациозност, с която симетричните крайници издаваха красотата си при движение, а после да бъдеш едва ли не отблъснат от мъжките черти и мъжкия израз, с които тази съвършена фигура завършваше, бе усещане сходно на безпомощността и неловкото състояние, познати ни от съня, когато осъзнаваме чудатостите и противоречията на виденията си и все пак не можем да ги приемем.

— Мистър Хартрайт? — изрече въпросително дамата и от усмивката, която озари лицето й в този миг, то стана по-меко и по-женствено. — Снощи загубихме всяка надежда да ви видим и си легнахме както обикновено. Приемете моите извинения за очевидното отсъствие на внимание от наша страна и ми позволете да ви се представя като една от вашите ученички. Ще се ръкуваме ли? Предполагам, че трябва да го сторим рано или късно и защо да не бъде сега?

Тези странни приветствени думи бяха изречени с ясен, звънтящ, приятен глас. Подадената ръка — доста голяма, но красиво оформена — се протегна към мен с леката, непринудена самоувереност на жена с аристократично възпитание. Седнахме на масата за закуска и държането ни бе тъй сърдечно и привично, като че ли се познавахме от години и сега се бяхме уговорили да се срещнем в Лимъридж Хаус, за да побъбрим за миналото.

— Надявам се, че идвате тук с добросърдечното намерение да оползотворите както трябва времето си — продължи дамата. — Ще трябва да започнете деня, като се примирите с факта, че аз ще съм единствената ви компания за закуска. Сестра ми е в стаята си, където лекува присъщото на жените заболяване, наречено слабо главоболие, а старата й гувернантка, мисис Веси, с цялата си грижовност е на нейните услуги и й приготвя ободрителен чай. Чичо ми, мистър Феърли, никога не се храни с нас; той е много болен и живее по ергенски в стаите си. Освен мен в къщата няма никой друг. Тук имаше две млади дами, но вчера те си заминаха отчаяни и в това няма нищо чудно. През време на целия им престой в този дом (като последица от болестното състояние на мистър Феърли) ние нямахме възможността да им предоставим нито една същество от мъжки пол, готово да флиртува, да танцува и да бъбри с тях; и като последствие от това само се карахме, особено на вечеря. Нима може да се очаква от четири жени, които вечерят сами всеки ден, да не се карат? Ние сме такива глупачки, не можем да се забавляваме сами на масата. Виждате, че нямам твърде високо мнение за собствения си пол, мистър Хартрайт — какво предпочитате, чай или кафе? — никоя жена няма особено високо мнение за собствения си пол, макар да са малко онези, които го признават открито като мен. Боже мой, изглеждате слисан, защо? Чудите се каква ще бъде закуската или сте изненадан от лекомислените ми думи? По първия въпрос ви съветвам най-приятелски да не обръщате внимание на студената шунка до лакътя ви, а да изчакате омлета. По втория въпрос, ще ви дам чай, за да се успокоите, и ще направя всичко, което е по силите на една жена (впрочем то е тъй малко) да си държа езика.

Тя ми подаде чашата с чая, смеейки се весело. Лекотата, с която се лееха думите й, и живата непринуденост на държането й към един съвършено непознат човек се съпътствуваха от непристорена естественост и ясна, вродена увереност в самата себе си и в положението й, които бяха й осигурили уважението и на най-дръзкия мъж. Тъй като бе невъзможно да си официален и сдържан с нея, още по-невъзможно бе да си позволиш и най-малката свобода, дори мислено. Почувствувах това инстинктивно, дори когато се заразих от лъчезарното й весело настроение, дори когато правех всичко възможно да й отговарям също тъй откровено и жизнерадостно.

— Да, да — каза тя, когато й поднесох единственото обяснение, което можех да дам на смаяния си вид, — разбирам. За този дом вие сте съвършено непознат и сте озадачен от свойския начин, по който говоря за скъпите му обитатели. Напълно естествено. Би трябвало да се сетя за това още в началото. Във всеки случай мога да се поправя начаса. Нека започна от себе си, за да приключим с тази част на въпроса колкото се може по-бързо. Казвам се Мариан Халкъм; и съвсем неточно, както е присъщо на жените, наричам мистър Феърли мой чичо и мис Феърли моя сестра. Майка ми имаше два брака: първият с мистър Халкъм, баща ми, вторият с мистър Феърли, баща на моята природена сестра. Като се изключи това, че и двете сме сираци, във всяко друго отношение сме съвършено различни. Баща ми беше беден, а бащата на мис Феърли — богат. Аз нямам нищо, а тя има цяло състояние. Аз съм мургава и грозна, а тя — руса и красива. Всички ме смятат за свадлива и своенравна (и са съвършено прави), а нея за блага и обаятелна (и са още по-прави). С две думи — тя е ангел, а аз — опитайте това сладко от портокалови кори, мистър Хартрайт, и в името на женското благоприличие довършете изречението сам за себе си. Какво да ви кажа за мистър Феърли? Честна дума, и аз самата едва ли зная. Сигурно е, че ще изпрати да ви повикат след закуската и ще можете сам да си съставите мнение. Междувременно мога да ви осведомя, първо, че той е по-малкият брат на покойния мистър Феърли, и второ, че не е женен; трето, че е настойникът на мис Феърли. Аз не искам да живея без нея и тя не може да живее без мен и това е причината да бъда в Лимъридж Хаус. Със сестра ми сме силно привързани една към друга, което, бихте казали вие, е напълно необяснимо при дадените обстоятелства — и аз съм напълно съгласна с вас, но е така. Вие, мистър Хартрайт, трябва да угаждате и на двете ни или на никоя от нас; а което е още по-трудно — ще бъдете предоставен изцяло на нашето общество. Мисис Веси е чудесен човек, притежава всички основни добродетели и е без никакво значение, а мистър Феърли, поради сериозното си заболяване, не може да бъде компания на никого. Аз не зная какво му има и лекарите не знаят какво му има, и самият той не знае какво му има. Всички казваме, че е от нервите, и не знаем какво в същност имаме пред вид, когато го казваме. Както и да е, съветвам ви, когато днес се срещнете с него, да бъдете снизходителен към малките му особености. Изразете възторга си от монетната му колекция, гравюрите и акварелите, и ще спечелите сърцето му. Честна дума, ако ви задоволява тихият провинциален живот, не виждам защо да не се чувствувате много добре тук. Между закуската и обяда времето ви ще се запълни от рисунките на мистър Феърли. След обяда мис Феърли и аз ще метнем през рамо скицниците си и ще отидем да изопачаваме природата под ваше ръководство. Имайте пред вид, че рисуването е нейната любима прищявка, но не и моята. Жените не умеят да рисуват — главите им са вятърничави, а очите им твърде ненаблюдателни. Все едно — на сестра ми й харесва и заради нея аз хабя бои и унищожавам листове тъй спокойно, както всяка друга жена в Англия. Колкото до вечерите, мисля, че ще ви помогнем да ги прекарвате. Мис Феърли свири възхитително. Що се отнася до моята скромна личност, аз не мога да различа един музикален тон от друг, но мога да меря сили с вас на шах, табла, екарте и (с неизбежните за жената недостатъци) дори на билярд. Какво ще кажете за програмата? Ще се примирите ли с нашия тих, редовен живот, или имате намерение да нервничите в монотонната атмосфера на Лимъридж Хаус и тайно да жадувате за промяна и приключения?

Дотук думите й се лееха с приятна закачливост без никакви прекъсвалия от моя страна, освен незначителните отговори, които изисква учтивостта. Промяната в изражението й обаче при последния въпрос или поточно случайната дума „приключения“, която тъй леко се отрони от устата й, върна мислите ми към срещата с жената в бяло и ме подтикна да открия връзката, която думите на непознатата относно мисис Феърли ми подсказаха, че някога е съществувала между безименната бежанка от приюта и бившата господарка на Лимъридж Хаус.

Дори и да принадлежах към най-необузданите представители на човешкия род — казах аз, — опасността да ме измъчва жаждата за приключения не би съществувала за известно време. Нощта преди да пристигна в този дом, аз имах едно преживяване; и мога да ви уверя, мис Халкъм, че почудата и вълнението, предизвикани от него, са достатъчни за целия ми престой в Къмбърланд, ако не и за по-дълго време.

— Нима, мистър Хартрайт! Мога ли да го чуя?

— Имате право да го чуете. Главното действуващо лице в него е напълно непознато за мен, а може би и за вас; но във всеки случай тя спомена името на покойната; мисис Феърли с чувство на най-искрена благодарност и уважение.

— Споменала е името на майка ми! Вие ме заинтригувате неописуемо! Моля ви, продължавайте.

Без повече подканяне й предадох обстоятелствата, при които бях срещнал жената в бяло, точно тъй, както се бяха случили, и дума по дума повторих онова, което ми бе казала тя за мисис Феърли и Лимъридж Хаус.

Бляскавите, решителни очи на мис Халкъм бяха втренчени нетърпеливо в моите от началото на разказа до края. Лицето й изразяваше жив интерес и учудване, но нищо повече. Очевидно и тя, като мен, бе далеч от всякакво обяснение за тази тайнствена история.

— Напълно сигурен ли сте в думите, отнасящи се до майка ми? — запита тя.

— Напълно. Която и да е тази жена, някога тя е учила в селцето Лимъридж, мисис Феърли се е отнасяла към нея с особена добрина и изпълненият с благодарност спомен за това подхранва нейната преданост и интерес към всички живи членове на семейството. Тя знаеше, че мисис Феърли и съпругът й са починали; и говореше за мис Феърли, сякаш са се познавали като деца.

— Вие казахте, струва ми се, че от думите й сте разбрали, че не е оттук?

— Да, каза ми, че е от Хампшър.

— И вие въобще не успяхте да разберете името й?

— Въобще.

— Много странно. Мистър Хартрайт, мисля, че напълно оправдано сте предоставили на бедното създание свободата му, тъй като във ваше присъствие тя, изглежда, с нищо не е показала, че е непригодна за нея. Но защо не проявихте по-голяма настойчивост да разберете името й? Ние наистина трябва да разгадаем тази тайна по някакъв начин. По-добре е засега да не споменавате за нея пред мистър Феърли или пред сестра ми. Убедена съм, че като мен самата и те не знаят коя е тази жена и как нейното минало може да бъде свързано с нас. Но те и двамата, по крайно различни начини, са твърде нервни и чувствителни и вие само без причина ще притесните единия и ще обезпокоите другия. Колкото до мен, аз изгарям от любопитство и от този миг ще посветя всичките си сили на тази загадка. Когато след втория си брак майка ми дойде тук, тя наистина създаде селското училище такова, каквото е до ден-днешен. Но старите учители са или мъртви, или са заминали другаде и от тази страна не можем да се надяваме на никакво просветление. Единствената друга възможност, за която се сещам…

В този момент разговорът ни бе прекъснат от влизането на слугата с известие от мистър Феърли, че би се радвал да ме види веднага щом закуся.

— Почакайте в коридора — каза мис Халкъм, отговаряйки вместо мен на слугата по присъщия й бърз и пъргав начин. — Точно исках да кажа продължи тя, обръщайки се отново към мен, — че двете със сестра ми пазим много от писмата на майка ни, адресирани до моя и до нейния баща. При липсата на всякакви други пътища да получим сведения аз ще прекарам сутринта, преглеждайки кореспонденцията на майка ми с мистър Феърли. Той обичаше Лондон и постоянно отсъствуваше от своя дом в провинцията, а тя имаше навика при подобни случаи да пише и да му съобщава как вървят нещата в Лимъридж. В писмата й много често се споменава училището, към което тя проявяваше сериозен интерес; и съм повече от сигурна, че когато отново се видим, аз ще съм открила нещо. Обядът е в два часа, мистър Хартрайт. Дотогава ще имам удоволствието да ви представя на сестра си. Следобед ще се разходим из околността и ще ви покажем нашите любими пейзажи. И така, довиждане до два часа.

Тя ми кимна като на отдавнашен познат с живата грация и изящество, които определяха всичките й действия и думи, и изчезна през една врата в другия край на стаята. Щом ме напусна, аз излязох в коридора и тръгнах подир слугата, за да бъда представен за първи път на мистър Феърли.

VII

Прислужникът ме поведе по един коридор на горния етаж, по който стигнахме до стаята, където спах предната нощ, и отваряйки вратата до нея, ме помоли да надникна вътре.

— Господарят ми нареди да ви покажа вашата всекидневна, сър — каза човекът, — и да ви попитам дали одобрявате месторазположението и светлината.

Наистина трудно би могло да ми се угоди, ако не одобрявах стаята и всичко в нея. От еркерния прозорец се разкриваше същият прекрасен изглед, на който се бях възхищавал сутринта от спалнята си. Мебелите представляваха съвършенство от удобство и красота; масата в средата беше грейнала от наредените върху нея книги с радващи окото ярки подвързии, изящни принадлежности за писане и красив букет цветя; втората маса до прозореца бе отрупана с всичко необходимо за поставянето на акварели в рамки и към нея бе прикачен малък сгъваем триножник; стените бяха покрити с басма във весели тонове, а подът — застлан с индийски килими в златисточервено. Това бе най-красивата и удобна малка всекидневна, която някога бях виждал, и аз най-горещо изразих възторга си.

Сериозният слуга бе твърде добре обучен, за да издаде и най-малко задоволство. Той се поклони с ледена почтителност, когато изчерпах всичките си хвалебствия, и мълчаливо отвори вратата, за да излезем отново в коридора.

Ние завихме, озовахме се във втори дълъг коридор, в чието дъно изкачихме няколко стъпала, пресякохме малко кръгло преддверие и спряхме пред тапицирана с тъмно сукно врата. Слугата я отвори и ме поведе още няколко крачки към втора врата; отвори и нея и ние застанахме пред две завеси от бледа морскозелена коприна; той повдигна безшумно едната от тях, тихо промълви думите „Мистър Хартрайт“ и ме остави.

Намирах се в голяма, просторна стая с великолепен таван, целия в резба, а килимът на пода бе толкова дебел и мек, че сякаш стъпвах върху пластове от кадифе. Част от стаята бе заета от дълга библиотека от някакво рядко дърво с инкрустации, което ми бе съвсем непознато. Не беше много висока, а отгоре я украсяваха мраморни статуетки, поставени на равни разстояния една от друга. Срещу нея стояха два старинни секретера, а между тях и над тях висеше картина на Мадоната с младенеца, поставена под стъкло и носеща името на Рафаело, изписано върху позлатената табелка в долния край на рамката. Както стоях на вратата, от дясната и от лявата ми страна имаше бюфетчета и малки етажерки в стил „бул“[4], отрупани с фигурки от дрезденски порцелан, старинни вази, украшения от слонова кост, играчки и редки антикварни предмети, които искряха със златни и сребърни отблясъци и сиянието на скъпоценни камъни. На долния край на стаята, срещу мен, големи транспаранти със същия блед морскозелен цвят, какъвто имаха завесите пред вратата, скриваха прозорците и омекотяваха слънчевата светлина. По този начин светлината бе приятно мека, загадъчна и ненатрапчива. Тя падаше равномерно върху всички предмети в стаята и допринасяше за дълбоката тишина и атмосферата на пълно уединение, които властвуваха в помещението, и заобикаляше с подходящ ореол на спокойствие самотната фигура на господаря на дома, отпуснат апатично в голямо кресло. На едната му подпора бе закрепена дъска за поставяне на книги, а на другата малка масичка.

Ако външният вид на един мъж, прехвърлил четиридесетте, когато току-що е приключил с тоалета си, може да се приеме като сигурна указание за възрастта му — което е повече от съмнително, — годините на мистър Феърли, когато го видях, биха могли да се пресметнат над петдесет и под шестдесет. Голобрадото му лице беше слабо, изпито и прозрачно бледо, но не набръчкано; носът му бе остър и гърбав; очите му бяха с мътен сивосин цвят, големи, изпъкнали и доста зачервени около клепачите; косата му бе рядка, мека на вид и с онзи пясъчен цвят, чиято промяна към сиво най-трудно се забелязва. Беше облечен в тъмен редингот от някакъв плат много по-тънък от сукно и с безупречно бели жилетка и панталони. Краката му бяха твърде малки за мъж, обути в бежови копринени чорапи и малки, женствени сребристи пантофи. Белите му нежни ръце бяха украсени с два пръстена, които дори и неопитният като мен наблюдател би определил като безценни. Като цяло видът му бе болнав, капризно-апатичен и твърде префинен — в него имаше нещо странно и неприятно изтънчено за един мъж и в същото време то по никакъв начин не би изглеждало естествено и подходящо, ако би било съотнесено към външния вид на една жена. Сутрешното преживяване с мис Халкъм ме бе настроило да изпитвам благоразположение към всеки обитател на този дом, но в мига, в който зърнах мистър Феърли, симпатиите ми категорично се отдръпнаха.

Приближавайки към него, аз открих, че той не бе изцяло без всякакво занимание, както предположих първоначално. Сред другите редки и красиви предмети на голямата кръгла маса близо до него се намираше миниатюрен секретер от слонова кост и сребро, съдържащ монети с всякакви форми и големини, подредени в малки чекмедженца, подплатени с тъмнолилаво кадифе. Едно от тези чекмедженца лежеше на малката масичка, закрепена към стола му, и до него имаше различни бижутерски четчици, естомп от шамоа и малко шишенце с течност, готови да бъдат евентуално използувани за отстраняването на всякакви случайни замърсявания, които биха могли да бъдат открити по монетите. Когато приближих на почтително разстояние от креслото му и спрях, за да се поклоня, тънките му бели пръсти си играеха лениво с нещо, което изглеждаше, за моите неопитни очи, като мръсен оловен медал с нащърбени ръбове.

— Тъй се радвам, че сте сред нас в Лимъридж, мистър Хартрайт — каза той със сприхав, грачещ глас, който съчетаваше по един крайно неприятен начин високи фалшиви тонове и сънлив, отпуснат изговор. — Моля, седнете. И не си правете труда да движите стола, ако обичате. В окаяното състояние, в което се намират нервите ми, всяко движение е извънредно мъчително за мен. Видяхте ли ателието си? Ще върши ли работа?

— Току-що видях стаята, мистър Феърли, и ви уверявам…

Той ме прекъсна насред изречението, като затвори, очи и вдигна умолително бялата си ръка. Аз спрях озадачен и грачещият глас ме удостои със следното обяснение:

— Моля да ме извините, но бихте ли опитали да говорите по-приглушено? При окаяното състояние на моите нерви всякакви високи звуци са неописуемо мъчение за мен. Ще извините един болен човек, нали? Казвам ви само онова, което плачевното състояние на моето здраве ме задължава да казвам всекиму. Да. Значи, харесвате стаята?

— Не бих могъл да желая нещо по-красиво и по-удобно — отговорих аз, снижавайки гласа си и започвайки вече да откривам, че себелюбивата превземка на мистър Феърли и окаяните нерви на мистър Феърли означаваха едно и също нещо.

— Тъй се радвам. Тук вие ще бъдете приет както трябва, мистър Хартрайт. В този дом няма и следа, от противното английско варварско отношение към социалното положение на художника. Прекарах не малка част от младините си в чужбина и успях да изляза от кожата на тесногръдието. Бих искал да кажа същото и за дворяните — противна дума, но се налага да я употребя, — за дворяните от околността. Те са жалки готи в изкуството, мистър Хартрайт — хора, които, уверявам ви, биха отворили изумено очи, ако видят, че Чарлс Пети се навежда, за да подаде на Тициан четката му. Имате ли нещо против да поставите тази табличка с монети обратно в секретера и да ми дадете следващата? При окаяното състояние на моите нерви всякакъв вид усилие е за мен неизказано неприятно. Да. Благодаря ви.

Като нагледна илюстрация на либералната социална теория, с която току-що бе благоволил да ме запознае, искането на мистър Феърли ми прозвуча доста забавно. С възможно най-голяма учтивост оставих едното чекмедже и му подадох другото. Той веднага започна да прехвърля из ръцете си новите монети и малките четчици, като през цялото време, докато ми говореше, ги гледаше отпуснато и им се възхищаваше.

— Хиляди благодарности и хиляди извинения. Обичате ли монети? Да? Тъй се радвам, че имаме още един общ интерес освен интереса ни към изкуството. А сега за паричните споразумения помежду ни — кажете ми наистина, — задоволителни ли са?

— Напълно задоволителни, мистър Феърли.

— Тъй се радвам. И какво още? Ах, да! Спомних си. Да. Що се отнася до тъй благосклонно приетото от вас възнаграждение за помощта, която ще ми предоставят творческите ви способности, в края на седмицата моят камериер още веднъж ще има грижата да уточни вашите желания. Какво още? Странно, наля? Имах още много неща да ви казвам, а, изглежда, съм ги забравил. Имате ли нещо против да дръпнете звънеца? В онзи ъгъл. Да. Благодаря ви.

Позвъних; един нов слуга се появи безшумно — чужденец с готова усмивка и съвършено сресана коса, — камериер до мозъка на костите си.

— Луи — каза мистър Феърли, като замечтано докосваше върховете на пръстите си с една от малките четчици за монетите. — Записах някои неща в бележника си тази сутрин. Намерете го. Хиляди извинения, мистър Хартрайт, опасявам се, че ви отегчавам.

Той изтощено затвори очи, преди да мога да му отговоря, и тъй като наистина ме отегчаваше, аз продължих да седя мълчаливо вдигнал очи към Мадоната с младенеца от Рафаело. В това време камериерът излезе и се върна скоро с малък бележник от слонова кост. След като с нежна въздишка изрази облекчението си, мистър Феърли отвори с една ръка книжката и дигна миниатюрната четчица с другата, давайки знак на слугата да чака по-нататъшни нареждания.

— Да. Точно така — каза мистър Феърли, поглеждайки в бележника. — Луи, свалете онази папка. — Той посочи, докато говореше, към няколкото папки, поставени до прозореца на махагонови стойки. — Не, не тази със зелената подвързия — в нея са моите Рембрандови офорти, мистър Хартрайт. Обичате ли офорти? Да? Тъй се радвам, че вкусът ни съвпада отново. Папката с червената подвързия, Луи. Не я изпускайте! Мистър Хартрайт, вие нямате представа какви страдания бих преживял, ако Луи изпусне тази папка. Добре ли е поставена на стола? Мислите ли, че е добре поставена на стола, мистър Хартрайт? Да? Тъй се радвам. Ще ми направите ли услугата да погледнете рисунките, ако наистина смятате, че са поставени както трябва. Луи, вървете си. Какво магаре сте! Не виждате ли, че държа бележника? Нима допускате, че искам да го държа? Защо не ме облекчите от неговото бреме, без да ви казвам? Хиляди извинения, мистър Хартрайт, слугите са такива магарета, нали? Кажете, моля — какво мислите за рисунките? Пристигнаха от една разпродажба в ужасяващо състояние; когато най-сетне ги разгледах, имах чувството, че миришат на гадните пръсти на търговци и комисионери. Можете ли да се заемете е тях?

Макар че обонянието ми не бе тъй изтънчено, за да доловя миризмата на плебейските пръсти, която бе раздразнила ноздрите на мистър Феърли, вкусът ми бе достатъчно формиран, за да ми позволи да оценя стойността на рисунките, докато ги прелиствах. Повечето от тях бяха наистина чудесни образци на английското акварелно изкуство и заслужаваха много по-добро отношение от страна на бившия си собственик, отколкото видимо бяха получили.

— Рисунките — отвърнах аз — имат нужда от внимателно обтягане и поставяне в рамки и според мен те са…

— Извинете ме — намеси се мистър Феърли. — Имате ли нещо против да затворя очи, докато говорите? Дори и тази светлина е твърде силна за тях. Да?

— Исках да кажа, че рисунките си заслужават времето и труда…

Мистър Феърли отново отвори очи и ги извъртя по посока на прозореца с израз на безпомощна тревога.

— Умолявам ви да ме извините, мистър Хартрайт — каза той с немощна възбуда, — но съм сигурен, че чувам някакви ужасни деца в градината си — в личната си градина — долу?

— Не мога да кажа, мистър Феърли. Аз самият не чух нищо.

— Направете ми услугата — вие тъй състрадателно се отнесохте към бедните ми нерви, — направете ми услугата да повдигнете малко транспаранта. Не позволявайте на слънцето да ме огрее, мистър Хартрайт! Вдигнахте ли транспаранта? Да? Тогава бихте ли били тъй учтив да погледнете в градината и да се уверите?

Изпълних и новата му молба. Градината бе цялата заградена със стена. Ни едно човешко същество, голямо или малко, не се виждаше нийде в туй свещено и уединено място. Съобщих този удовлетворителен факт на мистър Феърли.

— Хиляди благодарности. Въобразил съм си вероятно. Слава богу, в къщата няма деца, но слугите (хора, родени без нерви) поощряват децата от селото. Такива зверчета, о, боже мой, такива зверчета! Да ви призная ли нещо, мистър Хартрайт? Аз отчаяно мечтая за някаква реформа в устройството на децата. Природата, изглежда, цели те да бъдат само машини за произвеждане на непрекъснат шум. Несъмнено идеята на нашия великолепен Рафаело е безкрайно по-приемлива?

Той посочи към картината на Мадоната, горната част на която представляваше традиционните херувимчета на италианското изкуство, снабдени с божествени подпори за брадичките им във вид на балони от бежови облаци.

— Безупречно семейство! — каза мистър Феърли, като се ухили на херувимите. — Прекрасни кръгли личица, хубави меки крила и — нищо повече. Няма мръсни малки крачета, на които да тичат, няма шумни малки дробчета, с които да крещят. Колко неизмеримо по-висше от съществуващата структура! Ще затворя отново очи, ако ми позволите. Наистина ли ще се справите е рисунките? Тъй се радвам. Има ли още нещо за уточняване? Ако има, мисля, че съм го забравил. Да позвъним ли отново на Луи?

И тъй като в този момент аз вече изпитвах не по-малко желание от това, което очевидно изпитваше мистър Феърли — да доведем разговора до бърз завършек, реших да опитам и да отбия необходимостта от повикването на слугата, като направя нужното предложение относно собствените ми задължения.

— Единственият въпрос, мистър Феърли, който остава да се обсъди — започнах аз, — е свързан с указанията за рисуване, които съм задължен да давам на двете млади дами.

— Аа! Точно така — каза мистър Феърли. — Бих искал да имам достатъчно сили, за да се занимая и с тази страна на Нашата спогодба, но нямам. Дамите, които ще се възползуват от любезните ви услуги, мистър Хартрайт, трябва сами да уредят, решат и така нататък нещата. Моята племенница обича вашето очарователно изкуство. Тя знае за него достатъчно, за да осъзнава собствените си печални недостатъци. Моля ви, положете усилия по отношение на нея. Да. Има ли още нещо? Не. Ние доста добре се разбираме, нали? Нямам никакво право да ви отклонявам по-дълго от прекрасното ви занимание, нали? Толкова е приятно, че уредихме всичко; облекчението е истинско, когато се действува делово. Имате ли нещо против да позвъните на Луи, за да занесе папката в стаята ви?

— Ще я занеса сам, мистър Феърли, ако ми разрешите.

— Наистина ли? Имате ли достатъчно сили? Колко е хубаво да бъдеш силен! Сигурен ли сте, че няма да я изпуснете! Тъй се радвам, че сте сред нас в Лимъридж, мистър Хартрайт. Аз съм такъв страдалец, че едва ли смея да се надявам твърде много на удоволствието от вашето общество. Възразявате ли, ако ви помоля да положите старание да не блъскате вратите и да не изпуснете папката! Благодаря ви. Внимавайте със завесите, моля, най-слабият шум от тях ме пронизва като нож. Да. Довиждане!

След като морскозелените завеси се спуснаха и двете врати, тапицирани със сукно, се затвориха зад мен, спрях за малко в кръглото преддверие и въздъхнах с голямо облекчение. Когато се намерих отново, извън стаята на мистър Феърли, сякаш бях изплувал на повърхността на водата след гмуркане на дълбоко.

Първото решение, до което стигнах, след като се настаних удобно в красивото си малко ателие, за да прекарам сутринта, бе никога да не насочвам стъпките си към покоите, заемани от господаря на дома, освен ако не ме удостои със специална покана да го посетя отново, което бе твърде неправдоподобно. След като взех това задоволително решение за бъдещото си поведение спрямо мистър Феърли, скоро възвърнах спокойствието на нрава си, от което временно ме бяха лишили високомерната фамилиарност и наглата учтивост на моя работодател. Останалите часове от сутринта прекарах приятно, като разглеждах картините, групирах ги, подрязвах разкъсаните им краища и правех всички необходими приготовления, предхождащи поставянето им в рамки. Би трябвало може би да напредна много повече, но с приближаването на времето за обяд аз започнах да ставам неспокоен и нетърпелив и почувствувах, че не съм способен повече да съсредоточа вниманието си върху работата, макар тя да беше от най-простия вид ръчен труд.

В два часа, леко притеснен, слязох отново в стаята за закуска. Предстоящото ми повторно появяваме в тази част на къщата бе свързано с очаквания от известен интерес. Моментът за представянето ми на мис Феърли бе съвсем близък; и ако преглеждайки писмата на майка си, мис Халкъм бе постигнала резултата, на който се надяваше, часът да се изясни тайната на жената в бяло бе настъпил.

VIII

Когато влязох в стаята, на масата седяха мис Халкъм и една възрастна дама.

Бях представен на възрастната дама и тя се таза мисис Веси, бившата гувернантка на мис Феърли, която моята жизнена сътрапезничка от закуската бе обрисувала накратко като притежаваща „всички основни добродетели и без никакво значение“. Мога само да предложа моето скромно потвърждение за истинността на обрисувания от мис Халкъм характер на старата дама. Мисис Веси бе самото олицетворение на човешката уравновесеност и женската приветливост. Кротко удовлетворение от кроткото съществуване озаряваше със сънливи усмивки пълното й, спокойно лице. Някои от нас препускат през живота, други преминават през него е бавен ход. Мисис Веси прекарваше живота си в седене. Тя седеше в къщата, в ранни и късни часове; седеше в градината; най-неочаквано се оказваше седнала на широките первази на прозорците в коридорите; сядаше (на сгъваем стол), когато приятелките й се опитваха да я изведат на разходка; сядаше, преди да погледне каквото и да е, преди да заговори за каквото и да е, преди да отговори „да“ или „не“ на най-обикновения въпрос — винаги със същата ведра усмивка на устните, със същия разсеяно-вежлив наклон на главата, скръстила удобно ръце, независимо от промяната: в обстоятелствата, която можеше да настъпи в дома. Тиха, вежлива, неизразимо кротка и безобидна стара дама, която нивга по никакъв начин не подсказваше мисълта, че наистина е жива от рождения си час насам. Природата има тъй много да върши на този свят, заета е със създаването на такова огромно разнообразие от произведения, че вероятно от време на време е слисана и объркана, за да направи отлика между процесите, които осъществява едновременно. И от тази гледна точка винаги ще бъде мое лично убеждение, че природата е била погълната от сътворяването на зелките, когато мисис Веси се е родила, и че добрата жена страдаше от последиците на зеленчуковата доминанта в съзнанието на тази майка на всинца ни.

— Е, мисис Веси — започна мис Халкъм, жизнена, енергична и изпълнена с готовност, която контрастираше още повече със седящата до нея безучастна стара дама, — какво желаете — котлет?

Мисис Веси скръсти пухкавите си ръце на края на масата, усмихна се благо и каза:

— Да, скъпа.

— Какво е това срещу мистър Хартрайт? Не е ли варено пиле? Мислех, че обичате варено пиле повече от котлет, мисис Веси?

Мисис Веси свали пухкавите си ръце от края на масата, скръсти ги на скута си, кимна съзерцателно, към вареното пиле и отвърна:

— Да, скъпа.

— Добре, все пак какво избирате за днес? Да ви подаде ли мистър Хартрайт от пилето, или аз да ви дам от котлетите?

Мисис Веси сложи една от пухкавите си ръце обратно на ръба на масата, поколеба се сънливо и каза:

— Както искате, скъпа.

— О, милост! Става въпрос за вашия вкус, не за моя, скъпа ми госпожо. Защо да не хапнете по-малко и от двете и защо да не започнете с пилето, тъй като мистър Хартрайт, както виждам, изгаря от желание да ви отреже едно парче.

Мисис Веси постави и другата си пухкава ръка на ръба на масата, оживи се едва-едва за миг, изгасна в следващия, кимна покорно и каза:

— Ако обичате, сър.

Наистина тиха, вежлива, неизразимо кротка и безобидна стара дама! Но засега може би достатъчно за мисис Веси.

През цялото време нямаше и следа от мис Феърли. Приключихме обяда си, а тя все още не се бе появила. Мис Халкъм, от чиито зорки очи не убягваше нищо, забеляза погледите, които от време на време хвърлях към вратата.

— Разбирам ви, мистър Хартрайт — каза тя, — недоумявате какво става с другата ви ученичка. Тя беше долу, главоболието й мина, но апетитът й все още не е напълно възстановен, за да се присъедини към нас. Ако решите да ми се доверите, мисля, че мога да се заема със задачата да я открия нейде из градината.

Тя взе слънчобрана, който лежеше на един стол близо до нея, и ме поведе навън през голямата остъклена врата в дъното на стаята, която извеждаше направо на поляната. Почти е излишно да казвам, че оставихме мисис Веси все така да седи на масата, скръстила пухкавите си ръце на ръба й, настанена очевидно в тази поза за останалата част от следобеда.

Докато пресичахме поляната, мис Халкъм ме погледна многозначително и поклати глава.

— Вашето тайнствено приключение — рече тя — все още остава загърнато в подобаващия за него среднощен мрак. Цяла сутрин преглеждах писмата на майка ми, но все още не съм открила нищо. Все пак не се отчайвайте, мистър Хартрайт. Това е въпрос, пораждащ любопитство, а за съюзник имате жена. При такива обстоятелства, рано или късно, успехът е сигурен. Писмата не са прегледани докрай. Остават ми още три пакета и бъдете уверен, че ще прекарам цялата вечер над тях.

Дотук едно от предчувствията, които ме занимаваха сутринта, все още не бе потвърдено. Започнах да се чудя дали запознанството с мис Феърли ще разочарова надеждите, които градях по отношение на нея от закуската насам.

— А как мина срещата ви с мистър Феърли, разбрахте ли се? — запита мис Халкъм, когато излязохме от поляната и свихме към една обрасла с храсти градина. — Беше ли особено изнервен тази сутрин? Не си правете труда да обмисляте отговора, мистър Хартрайт. Самият факт, че се чувствувате задължен да го обмислите, е достатъчен за мен. По лицето ви мога да прочета, че е бил крайно изнервен, и тъй като, водена от най-добри чувства, нямам намерение да ви поставям в същото положение, не ви питам нищо повече.

Докато тя говореше, свърнахме по една криволичеща пътека и се приближихме към красива дървена беседка, построена като миниатюрна швейцарска хижа. Изкачвайки стъпалата, видяхме, че в единствената й стая стоеше млада дама. Изправена до грубо скована маса, тя наблюдаваше степта и хълмовете, които се откриваха в една пролука между дърветата, и разсеяно отгръщаше листата на малкия скицник, лежащ до нея. Това бе мис Феърли.

Как мога да я опиша? Как мога да я отделя от собствените си чувства и от всичко, което се случи по-късно? Как мога да я видя отново такава, каквато бе, когато очите ми за първи път се спряха на нея — такава, каквато трябва да бъде за очите, които ще я видят в тези страници?

Докато пиша, на бюрото ми лежи акварелната рисунка на Лора Феърли. Направих я по-късно на същото място и в същата поза, в която я видях за първи път! Поглеждам я и от тъмния зеленикавокафяв фон на беседката пред погледа ми ярко се открояват светлите очертания на нежната девическа фигура, облечена в скромна муселинова рокля на едри райета от бледосиньо и бяло. Шал от същата материя загръща плътно раменете й, а малката сламена шапчица в естествен цвят, украсена семпло и пестеливо с панделка в тон с роклята, хвърля мека пер лена сянка върху горната част на лицето й. Косата й е със съвсем лек оттенък на кафяво — не, не е лененоруса и все пак е светла; не е златиста, но блясъкът й е почти златист, тъй че се губи тук и там в сянката на шапката. Тя е просто разделена на две и прибрана на тила, а линията около челото й се очертава от естествени малки къдри. Веждите са доста по-тъмни от косата; а очите са с онзи мек, прозирен тюркоазеносин цвят, който тъй често се възпява от поетите и тъй рядко се среща в живота. Прекрасни по цвят очи, прекрасни по форма очи — големи, нежни и кротко замислени, чиято красота струи от непорочната истинност на погледа, извираща от най-съкровените им дълбини, и се озарява при промяната на всеки техен израз със светлина, идваща от един по-чист и по-добър свят. Очарованието — тъй деликатно и все пак тъй категорично изразено, — с което те обливат лицето, така скрива и преобразява неговите малки, естествени човешки несъвършенства, че е трудно да се преценят относителните качества и недостатъци на всички останали черти. Не е лесно да се забележи, че долната част на лицето е прекомерно източена към брадичката, за да бъде в пълна и правилна пропорция с горната част; че носът, избягвайки орловия наклон (който при жените е винаги остър и жесток независимо от абстрактното му съвършенство), е съгрешил мъничко по посока на другата крайност и е пропуснал идеалната правота на линията; и че когато се усмихва, сладките, чувствени устни са в плен на леко нервно потрепване, което ги изтегля малко нагоре в единия ъгъл, към едната й страна. Възможно е тези недостатъци да се забележат а нечие друго женско лице, яко те трудно се открояват в нейното. Тук са неуловимо свързани с онова, което принадлежи само и единствено на нейното изражение, а цялата негова жизненост, в която участвуват всички останали черти, е подчинена на вълнуващия подтик на очите.

Нима жалкият портрет, на който съм я изобразил, моят лелеян и търпелив труд през дълги и щастливи дни, ми показва всичко това? Ох, колко малко от тях са влезли в неясната механична рисунка и колко много са в съзнанието, с което го гледам! Светлокосо, нежно момиче в хубава, лека рокля, което си играе с листата на скицника, вдишало поглед от него, с честия, невинни сини очи — това е всичко, което може да каже рисунката; всичко, което дори мисълта и перото, въпреки по-големите дълбини, до които достигат, биха могли да кажат. Жената, която първа дава живот, светляла и форма на мъглявите ни идеи за красотата, запълва празнина в духовната ни същност, за която не сме знаели преди появата й. Влеченията, които са тъй дълбоко в нас, че трудно се изразяват с думи, а и с мисли дори, са докоснати в такива мигове от омая, която чувствата не могат да усетят, а и ние самите не можем да изразим. Загадката, която се крие в женската хубост, може да излезе на повърхността само когато е усетила родство с още по-дълбоката загадка на собствените ни души. Тогава и само тогава тя прекрачва тесния свят на молива и перото.

Помислете за нея, както сте мислили за първата жена, разпалила страстите, които останалите представителки на нейния пол не са съумели да възбудят; оставете милите, искрени сини очи да се срещнат с вашите, тъй както се срещнаха с моите с онзи нямащ равен на себе си поглед, който и двамата помним така добре; чуйте гласа й, както музиката, която някога най-много сте обичали, да гали нежно слуха ви; сравнете стъпките й, когато идва и си отива в тези страници, с онези други стъпки, в чийто въздушен ритъм някога е било сърцето ви; приемете я като призрачната рожба на собствените ви мечтания и тя ще израсне пред вас все по-ясно, като живата жена, която обитава моите копнежи.

Сред обзелите ме чувства, когато за първи път спрях взора си върху нея — познати чувства, които всички сме изпитвали, що се раждат за живот в сърцата на мнозина и изтляват в не по-малко от тях, за да разцъфнат за ново съществование само у някои, — имаше едно, което ме тревожеше и смущаваше и ми изглеждаше странно необяснимо и неподходящо в присъствието на мис Феърли.

Примесено с живото впечатление, породено от очарованието на прекрасното й лице и глава, на сладкото й изражение и завладяващата простота на държането й, съществуваше и друго впечатление, което по някакъв смътен път ми подсказваше мисълта за нещо липсващо. В един момент ми се струваше, че липсва нещо в нея, в друг, че липсва нещо в мен, което ми пречеше да я разбирам така, както би трябвало. Това впечатление намираше израз по най-противоречив начин: когато тя ме гледаше или, с други думи, когато осъзнавах с най-голяма сила хармонията и очарованието на лицето й и същевременно бях най-разтревожен от усещането за непълнота, която бе невъзможно да разгадая. Нещо липсваше, нещо липсваше, а къде бе то и какво бе то, не можех да кажа.

Последицата от този странен каприз на въображението (както го възприемах тогава) не бе от естество, което да ми позволи да се държа непринудено при първата среща с мис Феърли. Трудно може да се каже, че притежавах нужното самообладание, за да й благодаря за няколкото любезни думи, с които ме посрещна, с обичайните за такъв отговор фрази. Забелязвайки колебанието ми й приписвайки го съвсем естествено на някаква моментна стеснителност от моя страна, мис Халкъм пое с познатата лекота й готовност инициативата за разговора в свои ръце.

— Погледнете, мистър Хартрайт — рече тя, като посочи скицника на масата и малката деликатна ръка, която все още безцелно го прелистваше. — Несъмнено ще признаете, че сте намерили най-сетне своя образец за ученичка? В мига, в който чува, че сте пристигнали, тя грабва безценния си скицник, застава очи в очи с всемирната природа и изгаря от нетърпение да започне.

Мис Феърли се засмя добросърдечно и смехът й тъй лъчезарно сгря милото й лице, сякаш бе част от слънчевата светлина, която ни огряваше.

— Не мога да приема заслуги по мой адрес там, където ги няма — каза тя, докато ясните й, искрени сини очи поглеждаха ту към мис Халкъм, ту към мен. — Макар и да обичам много рисуването, аз твърде добре съзнавам собственото си невежество, тъй че изпитвам повече страх, отколкото желание да започна. Сега, когато зная, че сте тук, мистър Хартрайт, аз разглеждам скиците си, тъй както някога като малко момиче преглеждах уроците си и страшно се страхувах, че ще се окажа неспособна да говоря.

Тя изрече признанието красиво и леко и със странна детска ревнивост придърпа скицника по-близо до себе си. Мис Халкъм разряза незабавно възела на туй малко затруднение по нейния категоричен, прям начин.

— Добри, лоши или посредствени — отсече тя, — рисунките на ученика трябва да преминат през суровия съд на учителската преценка. Хайде да ги вземем с нас в каретата, Лора, и да дадем възможност на мистър Хартрайт да ги види за първи път в условията на непрекъснато друсане и спиране. Ако успеем да объркаме по време на пътуването възприятията му за природата такава, каквато е в собствените му очи, и такава, каквато не е, когато я гледа в нашите скицници, единственото му убежище от пълното отчаяние ще бъде да ни направи комплименти и така ще се измъкнем измежду пръстите му на професионалист, без да разрошим ни най-малко перушината на нашата суета.

— Надявам се, че мистър Хартрайт няма да ми прави комплименти — каза Лора, когато излизахме от беседката.

— Смея ли да попитам защо изразявате тази надежда? — запитах аз.

— Защото ще повярвам на всичко, което ми кажете — отвърна просто тя.

С тези няколко думи тя несъзнателно ми даде ключа към целия си характер — към тази щедра вяра в другите, която чувството за собствената и правдивост, подхранваше невинно в цялото й същество. Тогава разбрах това само интуитивно; сега го зная от опит.

Забавихме се само колкото да вдигнем добрата мисис Веси от мястото, което тя все още заемаше край изоставената маса, и сетне се качихме в откритата карета, за да направим обещаната разходка. Старата дама и мис Халкъм се настаниха на задната седалка, а мис Феърли и аз седнахме на предната. Между нае лежеше разтворен скицникът, изложен най-сетне открито пред моя професионален взор. Дори и да бях предразположен да отправя някаква сериозна критика към рисунките, то това бе станало напълно невъзможно поради жизнерадостното решение на мис Халкъм да възприема изящните изкуства във вида им, практикуван от нея самата, от сестра й и, общо взето, от останалите дами, само откъм смешната им страна. Мога да си спомня много по-лесно разговора, който се водеше, отколкото рисунките, които преглеждах съвсем механично. Особено онази част от разговора, в която се включваше мис Феърли, е така живо запечатана в съзнанието ми, сякаш са изминали само няколко часа.

Да! Нека призная, че през този първи ден аз се оставих да бъда омаян от нейното присъствие и забравих кой съм и какво е положението ми. Най-незначителните въпроси, които ми задаваше относно това, как да борави с молива или да смеси боите си, най-малката промяна на израза в хубавите й очи, обърнати към моите с такова искрено желание да възприемат всичко, на което мога да я науча, и да открият всичко, което мога да покажа, привличаха вниманието ми несравнимо повече и от най-прелестната гледка, простряла се пред нас, или от най-фантастичната игра на светлосенките, преливащи над вълнообразната степ и равната крайбрежна ивица. Не е ли странно, че винаги и при всякакви обстоятелства предметите на естествения свят, сред който живеем, в същност много малко владеят нашите сърца и умове? Ние излизаме в природата, за да търсим утеха за грижите си, но дирим съпричастие за радостта си само в книгите. Обожанието към хубостите на неодушевения свят, които съвременната поезия тъй нашироко и красноречиво рисува, не е в числото на вродените инстинкти дори и на най-достойните сред нас. Никой от нас не го притежава в детството. Необразованият мъж или жена също не го притежават. Онези, чийто живот протича изключителна сред вечния кръговрат от чудеса на морето и земята, са хората, които в най-голяма степен остават безчувствени към онова в природата, което не е пряко свързано с личните им интереси и занимания. Истината е, че способността ни да ценим хубостите на земята, върху която живеем, е умение — плод на цивилизацията, което усвояваме подобно на изкуството; и нещо повече, ние прибягваме до същата тази способност едва ли не само когато умовете ни са обхванати от най-голяма леност и безделие. А каква част заема привлекателната сила на природата в приятните или болезнени влечения и чувства, изпитвани от нас или от приятелите ни? Какво място заемат те в безбройните незначителни разговори за личните ни преживявания, които всеки ден си разказваме един другиму? Всичко, което умовете ни могат да обхванат и сърцата ни да научат, можем да постигнем със същата сигурност, същата полза и същото задоволство, независимо дали природата ще бъде щедра или свидлива в това, що ни предоставя. Несъмнено има причина за отсъствието на вродена симпатия между човешкото същество и сътворението, което го заобикаля — причина, която вероятно може да бъде открита в крайно различните съдби на човека и неговата земя. И най-грандиозната планинска гледка умира там, докъдето стига погледът, а най-дребното човешко влечение, което чистото сърце може да изпита, е насочено към безсмъртието.

Нашата разходка бе продължила три часа, когато каретата отново мина през портите на Лимъридж Хаус.

На връщане оставих дамите да изберат сами първия пейзаж, който щяха да скицират следващия следобед под мое наставление. Когато те се оттеглиха, за да се облекат за вечеря, и аз останах сам в кокетната си всекидневна, доброто настроение като че ли ме напусна изведнъж. Бях неспокоен и недоволен от себе си, без да зная защо. Може би сега за първи път осъзнавах, че се бях наслаждавал на малкото ни пътешествие твърде много в качеството си на гост и много малко в качеството си на учител по рисуване. Може би все още ме преследваше онова странно чувство за нещо липсващо у мис Феърли или у мен самия, което ме бе объркало, когато за първи път й бях представен. Както и да е, изпитах истинско облекчение, когато часът за вечеря ме изтръгна от моята самота и ме отведе отново в обществото на дамите.

Влизайки в салона, останах поразен от необикновения контраст в дрехите, по-скоро в материята, отколкото в цвета, които те сега носеха. Докато мисис Веси и мис Халкъм бяха богато облечени (всяка по начин, който най-много подхождаше на възрастта й) — първата в сребристосиво, а втората в онзи нежен светложълт цвят, който тъй добре отива на матовата кожа и черната коса, — мис Феърли бе облечена непретенциозно и почти бедно — с обикновен бял муселин. Роклята й бе безупречно чиста; стоеше й прекрасно и все пак това бе дреха, която би носила съпругата или дъщерята на някой беден човек. В нея, макар и само външно, тя изглеждаше в материално отношение по-ниско от гувернантката си. По-късно, когато опознах по-добре характера на мис Феърли, открих, че този необикновен контраст в неин ущърб се дължи на вродената деликатност на чувствата и дълбоката й ненавист и към най-незначителната демонстрация на собственото й богатство. Нито веднъж мисис Веси или пък мис Халкъм не успяха да я убедят да се облече по-добре от тях и по този начин да покаже превъзходството си на богата дама пред двете бедни дами.

След като вечерята приключи, ние се върнахме в салона. Макар че мистър Феърли (стараейки се да надмине благоволението на монарха, навел се, за да вдигне и да подаде сам четката на Тициан) бе наредил на своя иконом да се осведоми за желанията ми относно виното, което бих предпочел след вечеря, проявих достатъчно категоричност, за да устоя на изкушението, предлагано от самотата сред великолепието от бутилки, подбрани по мой вкус, и достатъчно разум, за да поискам позволението на дамите по време на пребиваването ми в Лимъридж Хаус да ставам от масата заедно с тях, както правят това цивилизованите хора в чужбина.

Салонът, в който сега се бяхме оттеглили за останалата част от вечерта, се намираше на партерния етаж и по големина и форма приличаше на стаята за закуска, Големите остъклени врати в дъното извеждаха на тераса, красиво и пищно подредена по цялото й продължение с цветя. Когато влязохме в стаята, меката, покрита като с воал привечер сливаше в хармония сенките на листата и цветовете със собствените си по-тъмни тонове, а сладкият мирис на цветята ни посрещна с благоуханието си през отворените стъклени врати. Добрата мисис Веси (която винаги сядаше първа) завладя едно кресло в ъгъла и удобно разположена, задряма. По моя молба мис Феърли седна пред пианото. Следвайки я, за да се настаня близо до инструмента, видях как мис Халкъм се отдели в една от нишите при страничните прозорци, за да продължи да преглежда писмата на майка си при последните кротки лъчи на вечерната светлина.

Как живо възниква в съзнанието ми сега, когато пиша, тази спокойна домашна картина! От мястото, където седях, виждах елегантната фигура на мис Халкъм, наведена съсредоточено над писмата в скута й, наполовина огряна от меката светлина, наполовина скрита от тайнствена сянка; а по-близо до мен нежният профил на дамата пред пианото бе деликатно обрисуван срещу потъващия в тъмнина фон на стената. Навън, на терасата, цветята, тревите и виещите се растения така гальовно потрепваха на лекия вечерен въздух, че до нас не достигаше шепотът от тяхното вълнение. На небето нямаше ни облак и тайнствената лунна светлина настъпваше вече колебливо от изток. Чувството на покой и уединение успокояваше мислите и чувствата в изпълнена с неземен възторг забрава; а целителната тишина, която с настъплението на тъмнината ставаше все по-дълбока, ни обгърна още по-нежно, когато от пианото към нея се присъединиха божествените звуци на Моцартовата музика. Образите и хармонията на тази вечер не могат никога да се забравят.

Всички седяхме смълчани на местата, които си бяхме избрали — мисис Веси спеше, мис Феърли свиреше, мис Халкъм четеше, — докато падна мракът. По това време луната се бе промъкнала откъм терасата и меките й, загадъчни лъчи осветяваха косо долния край на стаята. Промяната от здрачината бе толкова красива, че ние единодушно се противопоставихме на лампите, когато слугата ги внесе, и оставихме само двете свещи върху пианото да блещукат в голямата стая.

Музиката продължи още половин час. След това красотата на лунната гледка изкуши мис Феърли да излезе на терасата и аз я последвах. Мис Халкъм бе променила мястото си, когато запалиха свещите върху пианото, за да продължи с тяхна помощ своето дирене. Оставихме я седнала на ниско столче от едната страна на инструмента. Тя бе така погълната от четенето, че, изглежда, не забеляза нашето излизане.

Струва ми се, че бяхме стояли на терасата пред остъклените врати не повече от пет минути; по мой съвет мис Феърли точно връзваше на главата си бялата си кърпа, за да се предпази от нощния въздух, когато чух гласа на мис Халкъм — тих, нетърпелив и променил естествения си бодър тон — да произнася името ми.

— Мистър Хартрайт — каза тя, — бихте ли дошли за минута? Искам да говоря с вас.

Влязох веднага. Пианото бе разположено в по-далечната половина на стаята до стената. До него седеше мис Халкъм с писмата, разпилени на скута й, като бе взела едно от тях в ръка и го държеше близо до свещта. Аз седнах на ниското канапенце в непосредствена близост до терасата. По този начин не бях далеч от остъклените врати и виждах ясно мис Феърли, която се разхождаше бавно напред-назад от единия до другия край на терасата, обляна от лунната светлина.

— Искам да чуете заключителните пасажи от това писмо — започна мис Халкъм. — Кажете ми, дали според вас не хвърлят някаква светлина върху необикновеното ви преживяване по пътя за Лондон? Писмото е писано от майка ми до втория й съпруг и е от преди единадесет-дванадесет години. По това време мисис и мистър Феърли и сестра ми Лора живееха вече от години в този дом, а аз завършвах образованието си в едно училище в Париж.

Тя гледаше и говореше искрено, но като че ли и с известно неудобство. В мига, в който вдигна писмото към свещта, преди да започне да го чете, мис Феърли мина покрай нас откъм терасата, надникна и като видя, че сме заети, бавно отмина.

Мис Халкъм започна да чете следното: „Сигурно ще ти дотегне, мой скъпи Филип, да слушаш непрекъснато за моите училища и ученици. Но моля те, хвърли вината върху сивата монотонност на живота в Лимъридж, а не върху мен. Освен това този път имам да ти съобщя нещо наистина интересно относно една нова ученичка.

Спомняш си старата мисис Къмпи от селския магазин. След дългогодишно боледуване докторът най-сетне я отписа и тя бавно умира с всеки изминал ден. Единствената й жива роднина — сестра и — пристигна миналата седмица, за да се грижи за нея. Тя дойде чак от Хампшър; казва се мисис Катърик. Преди четири дни мисис Катърик дойде да ме посети и доведе със себе си единственото си дете — едно сладко, малко момиченце, което е около година по-голямо от любимата ни Лора…“

Когато това изречение се отрони от устните на читателката, мис Феърли премина отново покрай нас по терасата. Тя тананикаше тихичко една от мелодиите, които ни бе свирила същата вечер. Мис Халкъм почака, докато се скри от погледите ни, и после продължи:

„Мисис Катърик е достойна, почтена жена с добри обноски; тя е на средна възраст и се вижда, че е била средно, само средно хубава. В държането и във вида й обаче има нещо, което не мога да си обясня. По отношение на себе си е сдържана до пълна потайност, а изражението на лицето й, което не мога да опиша, ме кара да мисля, че крие нещо. Тя е въплъщение на онова, което наричаме жива загадка. Идването й в Лимъридж Хаус обаче бе по съвсем обикновен повод. Напускайки Хампшър, за да поеме грижите за издъхващата си сестра, тя била принудена да доведе и дъщеря си, тъй като у дома нямало на кого да остави малкото момиченце. Мисис Къмпи може да умре и след седмица, но може да гасне и в продължение на месеци; така че мисис Катърик дойде да ме помоли да имам добрината да позволя на дъщеря й Ан да посещава моето училище при условие, че може да го напусне и да замине с майка си след смъртта на мисис Къмпи. Съгласих се веднага; и когато Лора и аз излязохме същия този ден да направим разходката си, заведохме малкото момиченце (което е на единадесет години) в училището.“

Още веднъж мис Феърли, светла и нежна в снежната муселинова рокля, премина покрай нас на лунната светлина, а белите гънки на шала, който бе завързала под брадичката си, оформяха красиво лицето й. Мис Халкъм отново изчака, докато тя се скри от погледите ни, и после продължи:

„Страшно харесвам новата си ученичка, Филип, причината за което имам намерение да запазя до последния миг, за да те изненадам. След като майката ми каза за детето толкоз малко, колкото и за самата себе си, открих сама (още през първия ден, когато я изпитвахме), че интелектът на малкото бедно създание не е развит както трябва за възрастта й. Виждайки това, наредих на следващия ден да я доведат у дома и се уговорих с лекаря да дойде да я види, да разговаря с нея и да ми каже становището си. Според него тя ще се оправи. Но той смята, че точно сега от голямо значение е да бъде поставена под особени грижи в училище, тъй като извънредната мудност, с която възприема новото, е съпътствувана от извънредно упорство да го задържи в съзнанието си, след като вече го е възприела. И затова те моля, любими мой, да не си представиш по твоя прибързан начин, че съм се привързала към някое малоумно създание. Тази нещастна, малка Ан Катърик е сладко, любвеобилно, признателно момиче, което най-странно, неочаквано, изненадващо и с някаква боязън изрича невероятни и красиви неща (както сам ще прецениш след миг). Макар че е облечена много спретнато, дрехите й показват за съжаление липса на вкус по отношение на цвета и шарката. Затова вчера наредих да преправят някои от старите бели рокли и шапки на любимата ни Лора за Ан Катърик и й обясних, че малките момиченца като нея изглеждат по-спретнати и най-добре, когато са облечени целите в бяло. Тя се поколеба и ми се стори объркана за миг, после се изчерви и, изглежда, ме разбра. Малката й ръчица сграбчи ненадейно моята. Тя я целуна, Филип, и каза (о, тъй искрено): «Докато съм жива, ще нося винаги бяло. То ще ми помогне да ви помня, госпожо, и да мисля, че ще ви доставям удоволствие, когато бъда далеч и няма да ви виждам повече.» Това е само един пример от невероятните неща, които тя изрича така сладко. Бедната душица! Тя ще има куп бели рокли, ушити с големи, дълбоки басти, за да могат да се отпускат, докато израства…“

Мис Халкъм спря и погледна към мен, както седях от другата страна на пианото.

— Млада ли ви се видя окаяната жена, която срещнахте на шосето? — запита тя. — Би ли могла да бъде на двадесет и две-три години?

— Да, мис Халкъм, тя бе толкова млада.

— И бе странно облечена от главата до петите в бяло?

— Беше цялата в бяло.

Докато устните ми изговаряха отговора, мис Феърли се появи за трети път на терасата. Вместо да продължи разходката си, тя спря гърбом към нас, и като се опря на парапета на терасата, погледна надолу в градината. Очите ми се втренчиха в белия блясък на муселинената й рокля и бялата кърпа на главата й, осветени от луната, и едно усещане, за което не мога да намеря дума — усещане, което ускори пулса ми и накара сърцето ми да трепне, — започна да ме обзема.

— Цялата в бяло? — повтори мис Халкъм. — Най-важните изречения в писмото, мистър Хартрайт, са тези, с които завършва, и аз ще ви ги прочета незабавно. Но не мога да не се спра за малко на съвпадението между бялото облекло на жената, която сте срещнали, и белите роклички, довели до странния отговор на малката ученичка на майка ми. Лекарят, открил дефекти в умственото развитие на детето, може би е сгрешил, когато е предрекъл, че „тя ще се оправи“. Може би не е успяла да ги превъзмогне и старото, продиктувано от признателност желание да се облича в бяло, което е било сериозно чувство за момиченцето, може все още да бъде сериозно чувство и за жената.

Промълвих няколко думи в отговор — трудно мога да се сетя какви. Цялото ми внимание бе съсредоточено върху белия отблясък на муселинената рокля.

— Чуйте последното изречение от писмото — продължи мис Халкъм. — Мисля, че ще ви учуди.

Докато тя поднасяше писмото към светлината на свещта, мис Феърли се извърна от парапета, огледа колебливо терасата, пристъпи към остъклените врати и после спря, застанала с лице към нас.

В това време мис Халкъм ми прочете последното изречение, за което говореше:

„А сега, любими мой, тъй като вече привършвам писмото си, идва ред на истинската причина, изненадата за моята привързаност към Ан Катърик. Мой скъпи Филип, макар че не е и наполовина тъй хубава, тя въпреки това, по един от онези неочаквани капризи на случайната прилика, с които човек понякога се сблъсква, е живо копие в косата, лицето, цвета на очите, формата на лицето…“

Скочих от канапенцето, преди мис Халкъм да нарече следващите думи. Вледених се от същата онази тръпка, която ме прониза, когато усетих, че ме докосват по рамото на пустия път.

Пред себе си виждах мис Феърли, самотна бяла фигура на лунната светлина; от това разстояние и при тези обстоятелства тя бе живо копие на жената в бяло — в държането, в начина, по който бе обърнала глава, по цвета на кожата и формата на лицето! Съмнението, гнетящо мислите ми от часове насам, се превърна със скоростта на светкавицата в убеждение. Онова „липсващо нещо“ бе осъзнаването на зловещата прилика между бегълката от приюта и моята ученичка в Лимъридж Хаус.

— Вие я виждате! — възкликна мис Халкъм. Тя изпусна ненужното писмо и очите й искряха, когато срещнаха моите. — Вие я виждате така, както я е видяла майка ми преди единадесет години!

— Виждам я и нямам никакво желание да говоря за нея. Да се прави дори и случайна връзка между онази окаяна, изоставена, загубена жена и мис Феърли, струва ми се, е все едно да се хвърля сянка върху бъдещето на това светло създание, което стои сега и ни гледа. Позволете ми да се отърся от това впечатление колкото се може по-бързо. Извикайте я, нека се отдръпне от тази подтискаща лунна светлина. Моля ви, повикайте я при нас!

— Мистър Хартрайт, вие ме изненадвате. Каквито и да са жените, смятах, че в деветнадесетия век мъжете са надживели суеверието.

— Моля ви, повикайте я да влезе!

— Шшт! Ето я, идва сама. Не говорете нищо в нейно присъствие. Да запазим между нас откриването на тази прилика… Влез, Лора, влез и събуди с пианото мисис Веси. Мистър Хартрайт моли за още малко музика и този път иска тя да бъде лека и игрива.

IX

Така завърши първият ми, изпълнен с преживявания ден в Лимъридж Хаус.

Двамата с мис Халкъм запазихме своята тайна. След откриването на приликата нищо ново не можа вече да осветли мистерията на жената в бяло. При първата непредизвикваща подозрение възможност мис Халкъм предпазливо подтикна сестра си да говори за майка им, за миналото и за Ан Катърик. Спомените на мис Феърли за малката ученичка в Лимъридж бяха обаче доста смътни и съвсем общи. Тя си спомни за приликата между нея самата и любимата ученичка на майка й като за предположение от миналото; но не спомена нищо за подарените бели рокли или за необичайните думи, с които детето искрено е изразило благодарността си за тях. Тя си спомни, че Ан останала в Лимъридж само за няколко месеца, след което заминала обратно у дома си в Хампшър; но не можа да каже дали майката и дъщерята са идвали отново някога, нито пък си спомняше да е чула оттогава нещо за тях. По-нататъшното дирене от страна на мис Халкъм в писмата на мисис Феърли, които все още не бе прочела, не помогна да уточним неяснотите, които ни озадачаваха. Установили бяхме, че жената, която бях срещнал в среднощния час, е Ан Катърик; отбелязахме поне известен напредък, свързвайки странното й одеяние в бяло с предполагаемото й недостатъчно умствено развитие и продължаващата в зрелите й години детинска благодарност към мисис Феърли; и с това, доколкото знаехме тогава, нашите открития свършваха.

Дните минаваха, седмиците минаваха и сред лятната зеленина на дърветата си проправяха път и оставяха диря стъпките на златната есен. Мирно, бързо летящо, щастливо време! Моят разказ сега преминава покрай теб също тъй безпрепятствено, както ти някога се плъзгаше покрай мен. От всичките съкровища на насладата, с които ти така щедро обсипа сърцето ми, останало ли е нещо, което заслужава да бъде написано на тази страница? Нищо освен най-тъжното от всички признания, което един мъж може да направи — признанието за собственото му безразсъдство.

Би трябвало да изрека с лекота тайната, която това признание разкрива, тъй като тя косвено вече му убягна. Бедните, слаби думи, на които не се удаде да опишат мис Феърли, успяха да издадат чувствата, събудени от нея в мен. Така е с всички ни. Думите ни са великани, когато ни нараняват, и джуджета, когато ни вършат услуга. Обичах я.

Ах! Колко добре познавам тъгата и присмехулството, съдържащи се в тези две думи! Мога да въздишам над туй печално признание заедно с най-нежната жена, която ще го прочете и ще ме съжали. Мога да се смея горчиво над него като най-коравосърдечния мъж, който го отхвърля с презрение. Обичах я. Може да ми съчувствувате или да ме презирате, но го признавам със същата непоклатима решителност, с която признавам истината.

Можех ли да намеря някакво извинение? Естествено, можеше да се намери донякъде извинение в условията, при които протичаше срокът на наемната ми служба в Лимъридж Хаус.

Утрешните часове минаваха кротко в тишината и уединението на собствената ми стая. Поставях в рамки картините на работодателя ми — това бе занимание, което приятно ангажираше ръката и очите ми, докато умът ми оставаше свободен и се наслаждаваше на рискованото разточителство на собствените му необуздани мисли — гибелна самота, защото продължаваше толкова, колкото да ме изнерви, а не достатъчно дълго, за да ми даде сили; гибелна самота, защото я следваха следобеди и вечери, прекарвани ден след ден, седмица след седмица, в обществото на две жени, едната от които притежаваше всички признаци на изяществото, остроумието и доброто възпитание, а другата — очарованието на красотата, нежността и непресторената искреност, която изпълва с чистота и подчинение сърцето на мъжа. Не минаваше ни ден в тази опасна близост между учител и ученичка, в който ръката ми да не бъде редом с ръката на мис Феърли, а когато се навеждахме над скицника й, страната ми почти докосваше нейната. Колкото по-внимателно тя наблюдаваше всяко движение на четката ми, толкоз по-близо вдъхвах парфюма на косата й и топлото ухание на дъха й. В задълженията ми влизаше да бъда непрекъснато пред погледа й — понякога се навеждах тъй над нея, гръдта й бе тъй близо, че се разтрепервах от мисълта да я докосна; друг път усещах как тя се надвесва над мен, съвсем близо, за да види какво правя, гласът й се снижаваше, докато ми говореше, а панделките й, развени от вятъра, докосваха страната ми, преди да успее да ги хване.

След тези следобедни излети, чиято Цел бе рисуването, вечерите не само че не слагаха преграда пред невинната ни и неизбежна близост, но й създаваха нови възможности. Моето естествено влечение към музиката, която тя изпълняваше с такова нежно чувство и изтънчен женствен вкус, и нейната естествена радост от това, че чрез изкуството си може да ми се отблагодари за удоволствието, което — й бях предоставил със своето, само създаваха допълнителна връзка, която повече ни приближаваше един към друг. Случайните разговори, простите навици, които слагаха ред в такива малки неща като местата, които заемахме на масата; запасът от добродушни закачки на мис Халкъм, насочени винаги срещу моите притеснения като учител, но същевременно величаещи нейния ентусиазъм като ученичка; безобидното одобрение от страна на бедната, сънлива мисис Веси, виждаща в мис Феърли и в мен двама примерни млади хора, които никога не я безпокоят — всяка от тези дреболии и още много други се съчетаваха, за да ни обгърнат с една обща домашна атмосфера и да ни поведат неусетно към общия безнадежден край.

Трябваше да не забравям своето положение и тайно да бъда нащрек. Сторих го, но когато бе твърде късно. Дискретността и опитът, от които се бях възползувал при други жени и които ме бяха спасили от други изкушения, при нея ми изневериха. Поради професията ми близкият контакт с млади момичета от различни възрасти и с различна хубост бе нещо естествено за мен през изтеклите години. Приел бях това положение като част от занятието си; бях се научил да оставям всички симпатии, естествени за възрастта ми, в преддверието на своя работодател също тъй хладнокръвно, както оставях чадъра си, преди да поема нагоре по стълбите. Отдавна бях съумял да схвана спокойно, че положението ми в живота бе приемано като гаранция срещу възможността ученичките ми да изпитват към мен нещо повече от обикновен интерес. Аз бях допускан сред красиви и пленителни жени точно така, както се допуска кротко домашно животно. Рано осъзнах положението си на пазител; и това положение ме водеше неумолимо и твърдо право по моята малка, тясна пътека, без да ме остави ни веднъж да се отклоня вдясно или вляво. А ето че сега аз и моят надежден талисман се бяхме разделили за първи път. Да, самоконтролът, извоюван с толкоз мъка, бе загубен, сякаш никога не съм го притежавал — загубих го така, както го губят всеки ден други мъже в други критически положения, където са замесени жени. Сега зная, че е трябвало още от самото начало да си задам някои въпроси. Би трябвало да се попитам защо всяка стая в тази къща бе повече от роден дом за мен, когато тя влизаше в нея, и гола като пустиня, щом излезеше от нея; защо забелязвах и запомнях малките промени в облеклото й, които не съм забелязвал и запомнял у никоя друга жена; защо я гледах, слушах и се докосвах до нея (когато вечер и сутрин се ръкувахме), тъй както никога не съм гледал, слушал и докосвал друга жена в живота си? Трябваше да надникна в собственото си сърце, да открия туй, що бе покълнало там, и да го отскубна, докато все още бе малко. Защо тази най-лесна и най-проста изява на самолечение ми се виждаше винаги тъй непосилна? Обяснението е написано вече в трите думи, които са достатъчни и ясни за моето признание: аз я обичах.

Дните минаваха, седмиците минаваха; настъпваше третият месец от престоя ми в Къмбърланд. Прелестната монотонност на живота в този тих, уединен кът течеше като спокоен поток й аз бях плувецът, спуснал се по течението. Всички спомени за миналото, всички мисли за бъдещето, чувството за измамността и безнадеждността на собственото ми положение лежаха в лъжовен покой, притаени в мен. Замаян от песента на сирената, която пееше собственото ми сърце, с очи, слепи за всичко видимо, и уши, глухи за звуците на опасността, аз се приближавах все повече към гибелните скали. Предупреждението, което най-сетне ме извади от вцепенението и разтърси неочаквано съзнанието ми със самообвинения за собствената ми слабост, бе най-простото, най-истинното и най-милото предупреждение, защото дойде безмълвно от нея.

Една вечер, както винаги, се разделихме. От устните ми не се бе отронила ни една дума, тогава или някога преди това, която да ме издаде или да я разтревожи с неочакваното осъзнаване на истината. Но когато се срещнахме на другата утрин, у нея бе настъпила промяна — промяна, която ми каза всичко.

Тогава изтръпнах — изтръпвам и сега — от страх да не би да надникна в най-интимното светилище на сърцето й и да го разкрия пред другите, тъй както разкрих своето собствено. Ще се задоволя с това да кажа, и то съвсем убедено, че тя бе достигнала до моята тайна по същото време, по което бе достигнала и до своята, и това бе онзи момент, когато се промени към ме и за една нощ. Природата й, твърде честна, за да мами другите, бе твърде благородна, за да мами себе си. Когато съмнението, което бях приспал, стовари за първи път непосилната си тежест върху сърцето й, честното лице си призна всичко с най-откровения и прост език — жал ми е за него; жал ми е за себе си.

То каза това и още нещо, което тогава не можах да разтълкувам. Разбирах твърде ясно промяната в държането й — пред другите тя бе още по-любезна и с още по-голяма готовност откликваше на желанията ми; когато оставахме сами, ставаше въздържана и тъжна и с нервно неспокойство се потапяше в първото занимание, което й идваше наум. Разбирах защо сладките, чувствени устни се усмихваха вече тъй рядко и сдържано, защо чистите сини очи ме гледаха ту с жалостта на ангел, ту с невинната обърканост на дете. Но промяната означаваше повече от това. В ръката й се усещаше хладина, неестествена неподвижност владееше лицето и, всичките й движения говореха безмълвно за непрекъснат страх и завладяващо самообвинение. Причината не беше в усещанията, конте, откривах у нея и у себе си, непризнатите усещания, общи и за двама ни. Имаше нещо от настъпилата в нея промяна, което тайно ни сближаваше, и друго, което също така тайно ни отдалечаваше.

Объркан, изпълнен със съмнение и неясно подозрение за съществуването на нещо скрито, което ми бе отредено да разбера сам, неподпомогнат от никога, аз започнах да наблюдавам погледите и държането на мис Халкъм, за да получа някакво пояснение. Поради интимността, в която живеехме, всеки сериозен поврат, настъпил в някого от нас, предизвикваше съчувствие в останалите. Промяната в мис Феърли се отразяваше на сестра й. Макар че от мис Халкъм не се изплъзна ни дума, която да намекне за промяната в чувствата й към мен, нейните проницателни очи навикнаха по новому непрекъснато да ме наблюдават. Понякога погледът изразяваше сякаш подтискан гняв, друг път като че ли подтискан страх, а понякога ни едно от двете — нищо, което, с две думи казано, бих могъл да разбера. Изтече една седмица, а тайното напрежение помежду ни все още съществуваше. Положението ми, утежнено от чувството за собствената ми злощастна слабост и небрежност, събудено твърде късно в мен, ставаше нетърпимо. Чувствувах, че трябва веднъж за винаги да отхвърля угнетеността, в която живеех; но не бях наясно как най-добре да действувам и какво да кажа най-напред.

От това положение на безпомощност и унижение ме избави мис Халкъм. Устните й изрекоха горчивата, необходимата, неочакваната истина; сърдечната й доброта ми даде сили да понеса удара, когато я чух; нейният разум и храбростта й поставиха на точното му място едно събитие, което заплашваше с най-лоши последици мен и останалите в Лимъридж Хаус.

X

Бе един четвъртък и почти краят на третия месец от пребиваването ми в Къмбърланд.

Сутринта, когато както обикновено слязох в стаята за закуска, мис Халкъм за първи път, откакто я познавах, отсъствуваше от установеното си място на масата.

Мис Феърли бе навън на моравата. Тя ми се поклони, но не влезна. Ни дума не бе проронена ни от моите, ни от нейните устни, която би могла да ни разстрои, и въпреки това същото непризнато чувство на неудобство караше и двама ни да отбягваме срещите насаме. Тя чакаше на моравата, аз чаках в стаята, докато се появят мисис Веси или мис Халкъм. Как мигновено бих се присъединил към нея, с каква готовност бихме се ръкували и подхванали нашите обичайни разговори само преди две седмици! След няколко минути дойде мис Халкъм. Тя изглеждаше угрижена и поднесе извиненията за закъснението си доста разсеяно.

— Задържа ме — рече тя — една консултация с мистър Феърли относно семеен въпрос, който той желаеше да обсъди с мен.

Мис Феърли се върна от градината и ние си разменихме обичайните утринни поздрави. Ръката й, допряна в моята, бе по-хладна от всякога. Тя не ме погледна и бе много бледа. Дори и мисис Веси забеляза това, когато миг по-късно влезе в стаята.

— Сигурно е от промяната във вятъра — каза старата дама. — Зимата иде, ах, скъпа моя, зимата ще дойде много скоро!

В нейното и в моето сърце тя вече бе дошла!

Закуската ни — някога тъй приятна и изпълнена с шеговити реплики за плановете ни през деня — приключи бързо и в мълчание. Мис Феърли, изглежда, се притесняваше от дългите паузи в разговора и гледаше умолително към сестра си да ги запълни. След като по най-несвойствен за нея начин един или два пъти се поколеба и се въздържа, мис Халкъм най-сетне проговори.

— Разговарях с чичо ти тази сутрин, Лора — каза тя. — Той смята, че трябва да бъде приготвена лилавата стая, и потвърждава това, което ти казах. Става въпрос за понеделник, не за вторник.

При тези думи мис Феърли сведе поглед надолу. Пръстите й заиграха нервно с трошиците, разпилени по покривката. Бледият цвят на страните й пропълзя и по устните й и те започнаха видимо да треперят. Аз не бях единственият от присъствуващите, забелязал това. Мис Халкъм го видя също и веднага ни даде пример, като стана от масата.

Мисис Веси и мис Феърли напуснаха стаята заедно. Милите, тъжни сини очи ме погледнаха за миг с осъзнатата печал за предстояща и дълга раздяла. В ответ усетих силна болка в сърцето си — болка, която ми казваше, че скоро ще я изгубя и заради тази загуба ще я обичам с все същата сила. Когато вече я нямаше, аз се обърнах към градината. Край голямата стъклена врата, която извеждаше на моравата, с шапка в ръка и шал, преметнат през другата, стоеше мис Халкъм и внимателно ме наблюдаваше.

— Имате ли възможност да ми отделите малко време — каза тя, — преди да започнете работа в стаята си?

— Разбира се, мис Халкъм. Винаги съм на ваше разположение.

— Искам да ви кажа няколко думи насаме, мистър Хартрайт. Вземете си шапката и елате в градината. Едва ли някой ще ни обезпокои в този утринен час.

Когато излизахме на моравата, един от помощник-градинарите — почти дете — мина покрай нае, отправяйки се към къщата с писмо в ръка. Мис Халкъм го спря.

— Писмото за мен ли е? — попита тя.

— Не, мис, за мис Феърли — отвърна момчето, подавайки писмото, докато говореше.

Мис Халкъм го взе от него и погледна адреса.

— Странен почерк — промълви тя на себе си. — Кой може да пише на Лора? Кой ти го даде? — продължи тя, обръщайки се към градинаря.

— Ами, мис — рече момчето, — даде ми го една жена.

— Каква жена?

— Жена на възраст.

— Значи, стара жена. Познаваш ли я?

— Не, изобщо не съм я виждал.

— Накъде тръгна тя?

— През таз порта — каза помощник-градинарят, като се завъртя бавно на юг и с един широк замах на ръката обгърна цялата тази част на Англия.

— Странно — каза мис Халкъм, — предполагам, че е някакво прошение. Ето — допълни тя, връщайки писмото на момчето, — занеси го в къщата и го дай на някого от слугите. А сега, мистър Хартрайт, ако не възразявате, да тръгнем нататък.

Тя ме поведе през моравата по същата пътека, по която я бях последвал в деня след пристигането ми в Лимъридж. Спря пред малката беседка, в която Лора Феърли и аз се срещнахме за първи път, и наруши мълчанието, което бе поддържала, докато вървяхме заедно.

— Тук мога да кажа онова, което имам да ви казвам.

С тези думи тя влезе в беседката, седна на един от столовете край кръглата масичка и ми направи знак да седна на другия. Подозирах какво щеше да последва, когато ме заговори в стаята за закуска; сега бях сигурен.

— Мистър Хартрайт — подхвана тя, — ще започна, като ви направя едно откровено признание. Ще кажа — без красиви фрази, които ненавиждам, и без да ви правя комплименти, които презирам, — че по време на вашето присъствие сред нас у мен се разви силно приятелско чувство. Усетих предразположение към вас още когато ми разказахте за държането ви спрямо онази несретна жена, която сте срещнали при такива необикновени обстоятелства. Начинът, по който сте се справили със случая, може и да не е бил благоразумен, но той ми показа самообладанието, деликатността и състраданието на един мъж, който е джентълмен по природа. Той ме накара да очаквам добри неща от вас и вие не разочаровахте надеждите ми.

Тя млъкна, като същевременно вдигна ръка, давайки ми знак, че не очаква да й отговоря, преди да продължи. Когато влязох в беседката, мислите ми бяха далеч от жената в бяло. Ала сега думите на мис Халкъм върнаха обратно в съзнанието ми спомена за онуй, що се бе случило. Той остана там по време на разговора ни — остана, и то не без резултат.

— Като ваша приятелка — поде тя — ще ви кажа тутакси и направо с моя прост и прям език, че открих тайната ви — без помощ или намек, забележете, от някого другиго. Мистър Хартрайт, вие безразсъдно си позволихте да се привържете — боя се, сериозно и предано — към сестра ми Лора. Няма да ви измъчвам да правите словесни признания, защото виждам и зная, че сте твърде честен, за да го отречете. Аз дори не ви виня; окайвам ви, че открихте сърцето си за безнадеждна любов. Вие не направихте непочтен опит да се възползувате от това, не сте говорили тайно със сестра ми. Можете да бъдете обвинен в слабост и незачитане на собствените ви интереси, но в нищо по-лошо. Ако бяхте действували в каквото и да е отношение без деликатност или скромност, щях да ви кажа незабавно да напуснете къщата без всякакво предупреждение или без да се посъветвам с когото и да било. Но в случая аз порицавам само злощастието на възрастта и положението ви; вас не обвинявам. Простете — причинявам ви болка; ще ви причиня още, но няма как… Ала най-напред стиснете ръката на вашата приятелка Мариан Халкъм.

Ненадейната любезност — горещото, великодушно, доблестно съчувствие, поставящо ме тъй милосърдно на равна нога и призовало с такава деликатна и щедра прямота честта и храбростта ми право от дълбините на сърцето ми — ме заплени на мига. Опитах се да я погледна, когато взе ръката ми, но очите ми бяха замъглени. Опитах, се да й благодаря, но гласът ми изневери.

— Чуйте ме — каза тя, тактично избягвайки да забележи, че напълно бях загубил самообладание, — чуйте ме и нека да привършваме веднага. За мен е истинско облекчение, че с това, което ще кажа сега, не съм задължена да навлизам във въпроса — трудния и жесток по моему въпрос — за социалното неравенство. Обстоятелства, които ще ви засегнат дълбоко, ми спестяват неприятната необходимост да нараня чрез каквито и да е унизителни намеци, отнасящи се до ранг и положение, човека, живял в приятелска близост под един и същи покрив с мен. Вие трябва да напуснете Лимъридж Хаус, мистър Хартрайт, преди злото да е станало по-голямо. Мой дълг е да ви кажа това; и би било мой дълг да ви го кажа със същата сериозна настойчивост, дори и да бяхте представител на най-старото и най-богатото семейство на Англия. Вие трябва да ни напуснете не защото сте учител по рисуване…

Тя изчака за миг, обърна лице към мен и пресягайки се през масата, сложи крепко ръка върху моята.

— Не защото сте учител по рисуване — повтори тя, — а защото Лора Феърли е сгодена и ще се омъжва.

Последната дума се заби като куршум в сърцето ми. Ръката ми загуби всякакво усещане за ръката, която здраво я бе стиснала. Не помръднах, нито проговорих. Острият есенен вятър, който пилееше мъртвите листа в краката ни, ненадейно ме прониза тъй силно, сякаш собствените ми безумни надежди бяха също мъртви листа, понесени надалеч от вихрушката. Надежди! Сгодена или не, тя бе все тъй далече от мен. Други мъже на мое място биха ли си спомнили за това? Не, ако я бяха обичали, тъй както я обичах аз.

Спазмата премина и от нея остана само тъпата, вцепеняваща болка. Почувствувах отново ръката на мис Халкъм, стиснала здраво моята; вдигнах глава и я погледнах. Големите й тъмни очи бяха приковани върху мен, наблюдавайки покрилата лицето ми бледност, която аз усетих и която тя видя.

— Унищожете я! — каза тя. — Тук, където я видяхте за първи път, унищожете обичта! Не й се поддавайте като жена. Отскубнете я, смачкайте я като мъж!

Приглушеният плам, с който говореше, силата на волята й — съсредоточена в погледа, впит в мен, и ръката, която все още не бе отпуснала моята — се предадоха и на мен, усмириха ме. И двамата изчакахме минута в мълчание. За това време аз оправдах благородната й вяра в моята мъжественост; успях, поне външно, да възвърна самообладанието си.

— Дойдохте ли отново на себе си?

— Достатъчно, мис Халкъм, за да поискам вашето и нейното извинение; достатъчно, за да последвам съвета ви и да докажа благодарността си по този начин, след като не мога да я докажа по никакъв друг.

— Вие вече я доказахте — отвърна тя, — с тези думи. Мистър Хартрайт, криеницата между нас свърши. Не мога да скрия от вас онова, което сестра ми несъзнателно ми показа. Вие трябва да ни напуснете заради нейно добро, както и заради себе си. Присъствието ви тук, неизбежната ви близост с нас, колкото и безобидна да бе във всяко отношение, я извади от равновесие и я направи нещастна. Аз, която я обичам повече от собствения си живот, аз, която се научих да вярвам в това чисто, благородно, невинно същество, както вярвам в религията си, зная много добре тайната мъка на самопорицанието, която тя изпитва, откакто първата сянка на едно предателско чувство към годежа й се промъкна въпреки самата нея в сърцето й. Не казвам — би било безполезно да твърдя подобно нещо след случилото се, — че годежът й е имал някакво силно влияние върху чувствата й въобще. Това е годеж в името на честта, а не на любовта; пожела го баща й на смъртното си легло преди две години; тя нито го приветствува, нито се отдръпна от него — просто го прие. Преди да дойдете тук, тя бе като стотици други жени, встъпващи в бракове с мъже, които нито силно ги привличат, нито много ги отблъскват; жени, които се научават да обичат съпрузите си (ако не се научат да ги мразят) след брака, вместо преди него. Надявам се повече, отколкото думите могат да го изразят — и вие би трябвало да имате саможертвената доблест също да се надявате, — че новите мисли и чувства, нарушили стария покой и старото доволство, не са вкоренени тъй дълбоко, че да не могат да бъдат изтръгнати. Вашето отсъствие (ако се доверявах по-малко на честта, решителността и разума ви, не трябваше да им вярвам тъй, както им вярвам сега) — вашето отсъствие ще помогне на моите усилия, а времето ще помогне и на трима ни. За мен е важно да зная, че първоначалното ми доверие към вас не е било напълно неоправдано. Да зная, че почтеността, мъжествеността и тактичността ви към ученичката, чиято зависимост от вас имахте нещастието да забравите, няма да бъдат по-малки, отколкото към непознатата и отхвърлена от всички несретница, обърнала се ненапразно за помощ към вас.

Отново случайно споменаване на жената в бяло! Не бе ли възможно да говорим за мис Феърли и за мен, без да се докосваме до спомена за Ан Катърик и да я поставяме помежду си като неизбежна съдба?

— Кажете ми, какво извинение мога да дам на мистър Феърли за прекъсването на задълженията ми? — попитах аз. — И ми кажете кога да тръгна, след като извинението ми бъде прието. Обещавам безрезервно да се подчиня на вас и на съвета ви.

— Времето е от най-голямо значение — отвърна тя. — Чухте ме да споменавам тази сутрин следващия понеделник и необходимостта да се подготви лилавата стая. Гостът, който очакваме в понеделник…

Нямах търпение да чуя повече подробности от нея, знаейки онова, което вече знаех; а споменът за изражението на мис Феърли и поведението й по време на закуската ми подсказа, че очакваният посетител в Лимъридж Хаус е нейният бъдещ съпруг. Опитах се да прогоня нетърпението си; нещо се надигна тоз миг у мен, по-силно от волята ми, и аз прекъснах мис Халкъм.

— Позволете ми да замина още днес — изрекох горчиво. — Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Не, не днес — отвърна тя. — Единственото обяснение, което можете да дадете на мистър Феърли за заминаването си преди края на уговорения срок, е, че нещо непредвидено ви е наложило необходимостта да помолите за неговото разрешение да се завърнете незабавно в Лондон. Трябва да изчакате до утре, за да му го кажете, след като се получи пощата. Така той ще прояви разбиране към неочакваната промяна в плановете ви, тъй като ще я свърже с получаването на писмо от Лондон. Жалко и недостойно е да се прибягва до измама, дори и от най-безобиден характер, но аз познавам мистър Феърли. Ако възбудите подозрението му, че си играете с него, той ще откаже да ви освободи. Говорете с него в петък сутринта; постарайте се след това (заради собствените ви интереси към вашия работодател) да оставите в колкото се може по-добър ред недовършената работа и заминете оттук в събота. При това положение времето ще бъде достатъчно, мистър Хартрайт, за вас и за всички нас.

Преди да я уверя, че може да разчита на мен и че ще действувам в най-точно съответствие с желанията й, приближаващи се стъпки откъм храсталака стреснаха и двама ни. Някой от къщата идваше да ни търси! Кръвта нахлу в главата ми и после се отдръпна. Можеше ли това трето лице, което приближаваше тъй бързо към нас по това време и при тези обстоятелства, да бъде мис Феърли?

Облекчение бе — тъй печално и безнадеждно се бе променило вече моето отношение към нея, — за мен беше истинско облекчение, когато на прага на беседката се появи обезпокоилото ни лице и се оказа, че е само прислужницата на мис Феърли.

— Мога ли да говоря с вас за миг, мис? — запита момичето доста припряно и неспокойно.

Мис Халкъм слезе по стълбичките и направи няколко крачки с прислужницата към храстите.

Останал сам, обзет от чувство на безнадеждно окаяние, което никакви думи не биха могли да обрисуват, аз насочих мислите си към предстоящото завръщане в самотата и отчаянието на пустия ми лондонски дом. Мисли за добрата ми стара майка и за сестра ми, която заедно с нея тъй искрено се радваше на перспективите ми в Къмбърланд — мисли, които така отдавна бях прогонил от сърцето си и сега за първи път осъзнавах със срам и укор, — се върнаха отново в мен с любещата тъга за стари, пренебрегнати приятели. Майка ми и сестра ми — как ще се почувствуват, когато се завърна при тях, прекъснал ангажимента си, и им призная моята нещастна тайна — те, които се разделиха с мен изпълнени с надежда в онази последна щастлива нощ в къщата в Хампстед?

Отново Ан Катърик! Дори споменът от прощалната вечер с майка ми и сестра ми не идеше в съзнанието ми, без да го свържа с онзи, другия спомен от среднощното ми връщане в Лондон. Какво значеше това? Щях ли отново да се срещна с тази жена? Макар и малка, такава възможност съществуваше. Знаеше ли тя, че живея в Лондон? Да; бях й казал преди или след странния въпрос, който така недоверчиво ми зададе — дали познавам много мъже с баронетска титла? Или преди, или след: умът ми не бе достатъчно спокоен тогава, за да си спомня кога точно.

Изтекоха няколко минути, преди мис Халкъм да освободи прислужницата и да се върне при мен. Тя също изглеждаше смутена и неспокойна.

— Уредихме всичко необходимо, мистър Хартрайт — рече тя. — Разбрахме се както подобава на приятели и можем да се връщаме веднага в къщата. Откровено казано, тревожа се за Лора. Тя е изпратила да ми съобщят, че иска незабавно да ме види, и прислужницата казва, че господарката й е очевидно много развълнувана от някакво писмо, получено тази сутрин — несъмнено същото писмо, което наредих да отнесат в къщата, преди да дойдем тук.

Тръгнахме забързано обратно по пътеката между храстите. Макар че мис Халкъм бе казала всичко, което смяташе за необходимо да каже от своя страна, аз не бях приключил с онова, което исках Да кажа от моя страна. От мига, когато разбрах, че очакваният посетител в Лимъридж е бъдещият съпруг на мис Феърли, изпитвах горчиво любопитство, изгарящо ме от завист желание да узная кой е той. Съществуваше вероятност занапред да не ми се удаде лесна възможност да задам въпроса и затуй поех риска да го поставя, докато се връщахме.

— След като бяхте достатъчно любезна, за да ми кажете, че сме се разбрали, мис Халкъм — започнах аз, — след като сте уверена в благодарността ми за проявеното от вас търпение и моето покорство спрямо желанията ви, смея ли да попитам кой… — аз се поколебах; насилил се бях да мисля за него, но далеч по-трудно бе да говоря за него като за предречения й съпруг — кой е джентълменът, сгоден за мис Феърли?

Съзнанието й бе очевидно заето от вестта, получена от сестра й. Тя отговори някак си бързо, разсеяно:

— Един джентълмен, който притежава големи имоти в Хампшър.

— Хампшър! Родното място на Ан Катърик, Отново и отново жената в бяло! В това, имаше някаква предрешеност.

— А името му? — попитах колкото се може по-спокойно и безразлично.

— Сър[5] Пърсивъл Глайд.

Сър — сър Пърсивъл! Въпросът на Ан Катърик този изпълнен с подозрения въпрос за мъже с баронетска титла, които бих могъл случайно да познавам — още не бе пропъден от съзнанието ми, когато мис Халкъм се върна в беседката, и ето че изплава отново от собствения й отговор. Спрях рязко и я погледнах.

— Сър Пърсивъл Глайд — повтори тя, смятайки, че не съм чул предишния й отговор.

— Рицар[6] или баронет? — запитах с вълнение, което повече не можех да крия.

Тя замълча за момент и после отговори доста хладно:

— Баронет разбира се.

XI

Докато вървяхме към къщата, не си проговорихме повече. Мис Халкъм побърза веднага да отиде в стаята на сестра си, а аз се оттеглих в моето ателие, за да сложа в ред всички картини на мистър Феърли, които все още не бях реставрирал и поставил в рамки, преди да ги предам на други ръце. Мислите, които досега бях възпирал, мислите, които ме поставяха в положение по-непоносимо от всякога, ме връхлетяха, щом останах сам.

Тя бе сгодена и бъдещият й съпруг бе сър Пърсивъл Глайд — мъж с титла на баронет и собственик на имоти в Хампшър.

В Англия имаше стотици баронети, а в Хампшър десетки земевладелци. Съдейки по обикновената логика на обстоятелствата, дотук нямах и най-малката причина да свързвам сър Пърсивъл Глайд с подозрителните думи, отправени ми като запитване от жената в бяло. И въпреки всичко го свързвах с тях. Дали защото той бе обвързан сега в съзнанието ми с мис Феърли, а мис Феърли, на свой ред, бе обвързана с Ан Катърик от нощта, когато открих зловещата прилика помежду им? Дали събитията от сутринта ме бяха обезкуражили вече до такава степен, че бих попаднал във властта на всяка заблуда, която простата случайност и обикновеното съвпадение можеха да предложат на въображението ми? Невъзможно е да се каже. Усещах само, че туй, що се бе случило между мис Халкъм и мен на връщане от беседката, ми бе повлияло по странен начин. В мен бе силно предчувствието, че някаква неоткриваема опасност ни причакваше всички, скрита в тъмнината на бъдещето. Съмнението дали не съм свързан вече във верига от събития, която дори предстоящото ми заминаване от Къмбърланд ще бъде безсилно да разкъса съмнението дали ние, дали някой от нас вижда края такъв, какъвто ще бъде наистина, — тегнеше все по-мрачно над мен. Колкото и да бе мъчително страданието, причинено от злочестия край на моята кратка, самонадеяна любов, то изглеждаше притъпено и умъртвено от още по-силното чувство за нещо неясно и неизбежно, нещо невидимо и заплашително, което Времето държеше над главите ни.

Занимавах се с рисунките малко повече от половин час, когато на вратата се почука. При моя отговор тя се отвори; и за моя почуда в стаята влезе мис Халкъм. Бе гневна и възбудена. Грабна един стол, преди аз да й го предложа, и седна на него близо до мен.

— Мистър Хартрайт — започна тя, — надявах се, че всякакви болезнени теми за разговори между нас са изчерпани, поне за днес. Но не било така. В ход е някакво непочтено злодейство, което цели да сплаши сестра ми във връзка с предстоящия й брак. Вие видяхте, когато изпратих градинаря в къщата с писмо, адресирано с непознат почерк до сестра ми?

— Точно така.

— Писмото е анонимно — подъл опит да бъде засегнато отношението на сестра ми към сър Пърсивъл Глайд. То така я разстрои и разтревожи, че аз с големи усилия успях да я успокоя, колкото да си позволя да напусна стаята й и да дойда тук. Зная, че това е семеен въпрос, по който не би трябвало да се съветвам с вас и който не може да ви обезпокои или заинтересува.

— Моля за извинение, мис Халкъм. Аз изпитвам най-дълбока загриженост и интерес към всичко, засягащо щастието на мис Феърли или вашето.

— Радвам се да го чуя. Вие сте единственият човек в къщата или извън нея, който може да ме Посъветва. Здравословното състояние на мистър Феърли и ужасът му пред затруднения и загадки от всякакъв вид го изключват. Пасторът е добър, слаб човек, който не знае нищо друго освен привичните си задължения, а съседите ни са от типа на спокойните, мудни познати, които не можем да обезпокояваме във време на неприятности и опасност. Това, което искам да зная, е следното: трябва ли да предприема веднага мерки, за да открия автора на писмото, или да изчакам и утре да се обърна към адвоката на мистър Феърли? Това е въпрос — може, би много важен — за спечелването или загубването на един ден. Кажете ми какво мислите, мистър Хартрайт. Ако нуждата вече не бе ме принудила да ви се доверя, дори и безпомощното ми положение вероятно нямаше да бъде извинение за мен. Но тъй както стоят нещата, сигурно не греша след всичко случило се помежду ни, като забравям, че вашето приятелство е с „трайност“ само от три месеца.

Тя ми даде писмото. То започваше направо без всякакво предварително обръщение и гласеше:

„Вярвате ли в сънища? Надявам се, заради вас самата, че вярвате. Прочетете какво пише в Светото писание за сънищата и за тяхното сбъдване (Битието XL 8, XLI 25, Данаил IV. 18 — 25) и се вслушайте в предупреждението, което ви изпращам, преди да е станало твърде късно.

Снощи ви сънувах, мис Феърли. Сънувах, че стоя от едната страна на олтарната маса, а пасторът облечен с неговата стола и с молитвеника си — от другата.

Не мина много време и по централната пътека към нас започнаха да се приближават мъж и жена, дошли да се бракосъчетаят. Вие бяхте жената. Изглеждахте толкова красива и невинна в хубавата си бяла копринена рокля, с дългия бял дантелен воал, че сърцето ми изтръпна за вас и сълзи напълниха очите ми.

Това бяха сълзи на жал, млада госпожице, благословени от небето, и вместо да потекат от очите ми като обикновени сълзи, които ние всички проливаме, те се превърнаха в два лъча светлина, насочващи се все по-близо и по-близо към мъжа, който стоеше пред олтара с вас, докато докоснаха гърдите му. Лъчите се извиха в арки като две дъги между мен и него. Погледът ми тръгна по тях и аз видях най-интимното кътче на сърцето му.

Външният вид на човека, за когото се омъжвахте, бе достатъчно приличен. Той не бе нито висок, нито нисък; бе малко под средния ръст — на около четиридесет и пет години, подвижен, енергичен и въодушевен. Лицето му бе бледо, темето му бе оплешивяло, но косата на останалата част от главата му беше тъмна. Брадичката му бе обръсната, но имаше бакенбарди и мустаци в тъмнокафяв цвят. Очите му бяха също кафяви и много бляскави; носът му бе прав и красив и достатъчно изящен, за да приляга и на жена; ръцете му — също. Суха, насечена кашлица го тормозеше от време на време и когато поднесе бялата си дясна ръка към устните, от вътрешната й страна се видя червен белег от стара рана. Сънувала ли съм човека, когото трябва? Вие знаете най-добре, мис Феърли, и можете да кажете дали съм се лъгала, или не. Четете по-нататък какво видях под външността му; умолявам ви, четете и извлечете полза.

Погледът ми се плъзна по двата светлинни лъча и аз можах да видя най-скритото кътче на сърцето му. Там бе тъмно като в рог и с червени, пламтящи букви с почерка на сатаната бе изписано: «Без жал и без угризение. Той покри със злочестие пътищата на други и ще живее, за да превърне в окаяние пътя на жената до него.» Прочетох това и тогава светлинните лъчи се преместиха и се насочиха над рамото му; и там, зад него, стоеше и се смееше един зъл дух. Светлинните лъчи се изместиха за трети път и се насочиха точно между вас и този мъж. Те започнаха да се уголемяват и да се уголемяват и ви изтласкаха надалеч един от друг. А пасторът търсеше напразно брачния текст: той бе изчезнал от страниците на книгата; той я затвори и я сложи настрани в отчаяние. Тогава се събудих с очи, пълни със сълзи, и с разбито сърце — защото аз вярвам в сънищата.

Вярвайте и вие, мис Феърли; моля ви, заради вас самата, вярвайте тъй, както вярвам аз. Йосиф и Данаил и други от Светото писание са вярвали в сънищата. Разпитайте за миналия живот на мъжа с белега на ръката, преди да кажете думите, които ще ви направят негова злочеста съпруга. Не ви отправям туй предупреждение заради себе си, а заради вас самата. Докато дишам, имам причини да ви желая благополучие. В сърцето ми има най-нежно място за дъщерята на вашата майка; защото майка ви бе моята първа, моята най-добра, моята единствена приятелка.“

Тук без всякакъв подпис необикновеното писмо свършваше. Почеркът не предоставяше никаква вероятност за следа. Писмото бе писано на лист с редове със сбит, не много ясен, най-обикновен почерк, технически определян като „дребен“. Буквите криволичеха, бледо изписани, листът бе зацапан с петна, ала друго отличително нямаше.

— Това не е неграмотно писмо — каза мис Халкъм, — но все пак е твърде несвързано, за да бъде писано от образован човек, принадлежащ към по-висшите житейски кръгове. Споменаването на булчинската рокля и воала и някои други малки изрази подсказват, че може би е творение на жена. Какво мислите, мистър Хартрайт?

— И аз мисля така. Струва ми се, че не само е писано от жена, но че разсъдъкът на тази жена трябва да е…

— Умопомрачен? — предположи мис Халкъм. — И на мен ми мина подобна мисъл.

Не отвърнах. Докато говорех, погледът ми се спря на последното изречение: „В сърцето ми има най-нежно място за дъщерята на вашата майка; защото майка ви бе моята първа, моята най-добра, моята единствена приятелка.“ Тези думи и съмнението, което току-що се бе прокраднало относно здравия разсъдък на автора на писмото, сливайки се в съзнанието ми, подсказваха една идея, която буквално се страхувах да изразя открито или дори да развия тайно. Започнах да се опасявам дали собствените ми способности не са застрашени от загуба на равновесие. Виждаше ми се почти маниакално да отнасям всичко странно, което се случваше, всичко неочаквано, което се казваше, все до същия скрит източник и до същото злокобно влияние. В защита на собственото ми мъжество и здравия ми разум този път реших да не правя никакви изводи, които голите факти не потвърждаваха, и да обърна категорично гръб на всичко, що ме изкушаваше във формата на предположения.

— Ако ни се удаде някакъв случай да стигнем до лицето, написало това — казах аз, връщайки писмото на мис Халкъм, — няма да е лошо да се възползуваме от възможността, щом тя се появи. Смятам, че трябва да говорим отново с градинаря относно възрастната жена, която му е дала писмото, и после да продължим нашето разследване в селото. Но най-напред позволете да ви задам един въпрос. Току-що споменахте възможността да се консултирате утре с адвоката на мистър Феърли. Не съществува ли начин да се свържете с него по-рано? Защо не днес?

— Бих могла да обясня — отвърна мис Халкъм само след като навляза в някои подробности, свързани с годежа на сестра ми, които не сметнах за необходимо или за желателно да ви съобщавам тази сутрин, Една от причините за пристигането на сър Пърсивъл Глайд в понеделник е да се определи датата на неговия брак, която досега не бе уточнена. Той настоява събитието да стане преди края на годината.

— Знае ли мис Феърли за това му желание? — запитах нетърпеливо.

— Тя няма никаква представа за него и след случилото се аз няма да поема отговорността да я осведомя. Сър Пърсивъл е изложил своите виждания на мистър Феърли, който ми каза, че като настойник на Лора е готов и силно желае да спомогне за тях. Той писа в Лондон до семейния адвокат мистър Гилмор. Мистър Гилмор в момента е по работа в Глазгоу и отговаряйки, предложи да се отбие на връщане в Лимъридж Хаус. Той ще пристигне утре и ще остане тук няколко дни, за да даде време на сър Пърсивъл да изложи своите доводи. Ако успее, мистър Гилмор ще отнесе в Лондон неговите нареждания за брачния договор на сестра ми. Сега разбирате, мистър Хартрайт, защо искам да изчакам за правния съвет до утре. Мистър Гилмор е стар и изпитан приятел на две поколения от рода Феърли и можем да му се доверим тъй, както на никого другиго.

Брачният договор! Ревниво отчаяние ме прониза само като чух тези две думи, и подействува като отрова на по-висшите ми инстинкти. Започнах да мисля — трудно е да го призная, но не трябва да потулям нищо от началото до края на тази ужасна история, която се заех да разкрия, — започнах да мисля с изпълнена с омраза и нетърпение надежда за смъртните обвинения срещу сър Пърсивъл Глайд, които съдържаше анонимното писмо. Ами ако тези безумни нападки почиваха на някаква истина? Ами ако тяхната истина можеше да се докаже, преди да се изрекат фаталните слова на съгласие и преди да се изготви брачният договор? Оттогава се опитвам да си внуша, че обзелото ме чувство се изразяваше от начало до край в чиста преданост към интересите на мис Феърли, но не успях сам да си повярвам и не трябва да се опитвам да мамя другите. Чувството бе продиктувано от начало до край от безразсъдна, отмъстителна, безнадеждна ненавист към човека, който щеше да се ожени за нея.

— Ако искаме да разберем нещо — започнах аз, повлиян от новото чувство, — не трябва да пропускаме ни минута със скръстени ръце. Мога само да предложа да разпитаме повторно градинаря и веднага след това да направим разследване в селото.

— Мисля, че мога да ви бъда от помощ и в двата случая — каза мис Халкъм, като стана. — Да вървим, мистър Хартрайт, незабавно и да направим заедно всичко, което е по силите ни.

Ръката ми бе вече на вратата, за да й отворя, но спрях внезапно, тъй като, преди да тръгнем, трябваше да задам един важен въпрос.

— Един от параграфите на анонимното писмо — казах аз — съдържа няколко изречения с подробни описания на външността. Зная, че името на сър Пърсивъл Глайд не се споменава, но отговаря ли той на това описание?

— Напълно — дори в определянето на възрастта му — четиридесет и пет…

Четиридесет и пет, а тя нямаше дори още двадесет и една! Мъже на неговата възраст много често си взимаха съпруги на нейната и опитът показваше, че такива бракове нерядко бяха най-щастливите. Знаех го и все пак дори споменаването на възрастта му, когато я противопоставих на нейната, увеличи сляпата омраза и подозрението ми към този човек.

— Напълно — продължи мис Халкъм, — включително до белега на дясната му ръка, получен от рана, нанесена му преди години, когато пътувал из Италия. Няма съмнение, че авторът на писмото е запознат изцяло с особеностите на външността му.

— Ако си спомням добре, споменава се дори някаква кашлица, която го мъчи?

— Да, и това е вярно. Той не и обръща внимание, макар че понякога приятелите му се тревожат за него.

— Предполагам, че никога не са се чували недомлъвки по отношение на характера му?

— Мистър Хартрайт, надявам се, че не сте толкова несправедлив, за да се повлияете от това долно писмо?

Почувствувах как кръвта нахлува в лицето ми, защото знаех, че то ми бе повлияло.

— Надявам се, че не — отговорих объркан. — Може би нямах право да задам въпроса.

— Не съжалявам, че го зададохте — рече тя, — защото ми дава възможност да отдам нужното на репутацията на сър Пърсивъл Глайд. Ни един слух, мистър Хартрайт, не е достигнал до мен или семейството ми срещу него. Той спечели успешно два оспорвани избора и излезе от изпитанието невредим. Човек, който може да постигне това в Англия, е човек с изпитан характер.

Отворих й мълчаливо вратата и я последвах навън. Тя не бе ме убедила. Да бе слезнал от небесата ангелът, който води сметка за делата на хората, за да потвърди думите й, и да бе отворил тефтера си пред смъртните ми очи, пак нямаше да ме убеди.

Намерихме градинаря да работи както обикновено. Колкото и въпроси да задавахме, не можахме да изтръгнем ни един съществен отговор от непроницаемата глупост на момчето. Жената, която му дала писмото, била възрастна; не му казала нито една дума и много бързо се отдалечила в южна посока. Селото се намираше на юг от къщата. И затуй се отправихме натам.

XII

В Лимъридж продължихме търпеливо разследването си във всички, посоки и сред всякакъв вид хора. Но от тях не научихме нищо. Трима от селяните наистина ни убедиха, че бяха видели жената, но тъй като не можеха да я опишат и съвсем не успяха да постигнат съгласие за точната посока, в която тръгнала, след като са я видели, тези три светли изключения от общото правило за пълна неосведоменост не ни оказаха по-голяма помощ от мнозинството неотзивчиви и ненаблюдателни техни съседи.

Ходът на нашето безполезно следствие ни отведе след време до края на селото, където се намираха училищата, основани от мисис Феърли. Когато минавахме покрай сградата, отредена за момчетата, предложих като целесъобразно да попитаме последно и учителя, който по силата на своята служба би могло да се предположи, че е най-интелигентният човек в това място.

— Боя се, че учителят е бил зает с учениците си — каза мис Халкъм, — когато жената е минала през селото и после се е върнала. Все пак можем да опитаме.

Влязохме в ограденото игрище и минахме покрай прозореца, за да стигнем до вратата, която беше на задната страна на сградата. Поспрях за миг пред прозореца и надникнах вътре.

Учителят седеше на катедрата с гръб към мен и очевидно обясняваше нещо разпалено на учениците, които с изключение на един се бяха събрали пред него. Изключението бе едно яко, светлорусо момче, което седеше отделено от всички останали на един стол в ъгъла — един изоставен малък Крузо, изолиран на собствения му пуст остров, изживяващ в самота позора на наказанието.

Когато стигнахме до вратата, тя бе открехната и когато се спряхме за миг на прага, до нас достигна ясно гласът на учителя.

— Сега, момчета — каза гласът, — запомнете какво ви казвам. Ако чуя да се споменава още веднъж за призраци в това училище, зле ви се пише. Такива неща няма и ето защо всяко момче, което вярва в призраци, вярва в това, което не съществува; а момче, принадлежащо към лимъриджкото училище и вярващо в това, което не съществува, се опълчва срещу разума и дисциплината и трябва съответно да бъде наказано. Вие всички виждате Джейкъб Посълтуейт, седнал там позорно на стола. Той е наказан не защото твърди, че е видял снощи призрак, а защото най-дръзко и упорито отказва да се вслуша в здравия разум и държи на своето, че е видял призрака, след като му казах, че такова нещо не съществува. Ако нищо друго не помогне, аз ще прогоня с помощта на тоягата призрака от Джейкъб Посълтуейт и ако туй нещо се разпространи и сред останалите от вас, имам намерение да ида една крачка по-нататък и с тоягата да прогоня призрака от цялото училище.

— Изглежда, сме избрали неподходящ момент за нашето посещение — заяви мис Халкъм, отваряйки вратата и влизайки вътре, когато учителят приключи речта си.

Нашето появяване предизвика силно вълнение сред момчетата. Те като че ли помислиха, че сме дошли специално за да видим как ще набият с тоягата Джейкъб Посълтуейт.

— Всички си отивайте в къщи да вечеряте — каза учителят, — с изключение на Джейкъб. Той трябва да остане там, където е, и ако призракът благоволи, може да му донесе вечерята.

Твърдостта напусна Джейкъб с изчезването на неговите съученици и перспективата му за вечеря. Той извади ръце от джобовете си, погледна ги мрачно, вдигна ги много бавно към очите си и взе да ги трие бавно, като придружаваше действието с къси, силни хълцания, които следваха на равни отсечки — малки, носови залпове на юношеското страдание.

— Дойдохме да ви попитаме нещо, мистър Демпстър — обърна се мис Халкъм към учителя, — и едва ли очаквахме да ви сварим зает с гоненето на призрак. Какво значи всичко това? Какво в същност се е случило?

— Това лошо момче плаши цялото училище, мис Халкъм, като твърди, че снощи е видяло призрак — отвърна учителят, — и продължава да упорствува с абсурдната си история въпреки всичко, което му казвам.

— Твърде необичайно! — възкликна мис Халкъм. — Не бих помислила, че някое от момчетата може да има достатъчно въображение, за да види призрак. Това е наистина ново допълнение към тежката задача за формиране на младите хора в Лимъридж и аз сърдечно ви желая да се справите успешно с нея, мистър Демпстър. Междувременно позволете да ви обясня защо съм тук и какво искам.

След това тя зададе на учителя същия въпрос, който вече бяхме отправяли към почти всеки друг човек от селото. Той даде същия обезсърчителен отговор. Мистър Демпстър не бе виждал никога непознатата, която търсехме.

— Можем да се връщаме обратно, мистър Хартрайт — каза мис Халкъм, — очевидно няма да получим сведението, което ни интересува.

Тя се бе поклонила на мистър Демпстър и тъкмо, излизаше от стаята, когато окаяното състояние на Джейкъб Посълтуейт, подсмърчащ жаловито на стола на разкаянието, привлече вниманието й и я накара да спре и да закачи с най-добро чувство малкия затворник, преди да отвори вратата.

— Глупчо такъв — каза тя, — защо не поискаш извинение от мистър Демпстър и не спреш да говориш за призрака?

— Хм! Ама аз видях тоз призрак — настоя пак Джейкъб Посълтуейт и очите му се изпълниха с ужас и нов прилив на сълзи.

— Глупости! Нищо подобно не си видял! Призрак, виж ти! Какъв призрак…

— Моля за извинение, мис Халкъм — намеси се учителят с леко неудобство, — но мисля, че е по-добре да не разпитвате момчето. Упоритото безумие на неговата история е невероятно; и можете да го накарате, без да иска…

— Без да иска какво? — пресече го рязко мис Халкъм.

— Без да иска, да ви нанесе душевно потресение — обясни мистър Демпстър силно смутен.

— Няма що, мистър Демпстър, правите ми голям комплимент, след като смятате, че съм толкова слаба, за да бъда потресена от един хлапак като този!

Тя се обърна с иронично предизвикателство към малкия Джейкъб и започна да го разпитва направо.

— Ела — рече тя, — искам да разбера всичко. Кога видя призрака, непослушно момче?

— Снощи по мрачина — отвърна Джейкъб.

— Оо! Видял си го вчера привечер? И как изглеждаше?

— Целият в бяло — както са си призраците — поясни очевидецът с увереност, надвишаваща годините му.

— И къде беше?

— Ей татък, в двора на черквата — където му е мястото на призрака.

— Както са си призраците, където им е мястото — защо, малки глупчо, говориш, като че ли от люлката си запознат с държането и навиците на призраците! Във всеки случай изсмукваш от пръстите си тази история. Предполагам, че следващото нещо, което ще ми кажеш, е чий беше призракът?

— Ами тъй е, мога! — закима Джейкъб, тържествувайки мрачно.

Докато мис Халкъм разпитваше неговия ученик, мистър Демпстър опита на няколко пъти да заговори, но сега вече се намеси достатъчно категорично, за да бъде чут.

— Извинете, мис Халкъм — каза той, — но се осмелявам да кажа, че само насърчавате момчето, като му задавате такива въпроси.

— Просто ще задам още един, мистър Демпстър, и после ще бъда напълно удовлетворена. Е добре — продължи тя, обръщайки се към момчето, — чий беше призракът?

— Призракът на господарката Феърли — прошепна Джейкъб.

Ефектът, който този невероятен отговор произведе върху мис Халкъм, напълно оправда силното желание, проявено от учителя да й попречи да го чуе. Лицето й почервеня от възмущение; тя се извърна към малкия Джейкъб тъй гневно и неочаквано, че от уплаха той отново избухна в сълзи. Отвори уста, за да му каже нещо, но после се овладя и вместо към момчето се обърна към учителя.

— Безполезно е — рече тя — да се държи отговорност на дете като това за думите му. Почти не се съмнявам, че идеята му е втълпена от други. Мистър Демпстър, ако в това село има хора, забравили почитта и уважението, които всеки тук дължи на паметта на майка ми, аз ще ги намеря; и ако имам някакво влияние пред мистър Феърли, те ще си платят за това.

— Надявам се, по-точно сигурен съм, мис Халкъм, че грешките — заяви учителят. — От начало до край това е плод на своенравието и щуротията на момчето: Той е видял или мисли, че е видял снощи една жена в бяло, когато минавал през църковния двор; фигурата, истинска или въображаема, е стояла край мраморния кръст, който той и всеки друг в Лимъридж знае, че е надгробният паметник на мис Феърли. Тези две обстоятелства са несъмнено достатъчни, за да подскажат на момчето отговора, който естествено ви шокира.

Макар че мис Халкъм не изглеждаше убедена, тя очевидно почувствува, че обяснението на учителя е твърде смислено, за да му се противопостави открито. Просто му благодари за вниманието и обеща да му се обади отново, когато съмненията й намерят задоволителен отговор. При тези думи тя се поклони и излезе от стаята.

През цялото време, докато траеше тази странна сцена, аз стоях настрана, като слушах внимателно и правех заключения за себе си. Щом останахме отново насаме, мис Халкъм запита дали имам някакво мнение за това, което бях чул.

— Много категорично мнение — отговорих аз. Според мен разказът на момчето се основава на някакъв факт. Признавам, че изпитвам нетърпение да видя надгробния паметник на мисис Феърли и да проуча внимателно земята около него.

— Ще ви заведа на гроба.

След този отговор тя замълча и докато вървяхме, се замисли за малко.

— Случилото се в класната стая — подхвана тя — така изцяло отвлече вниманието ми от въпроса за писмото, че съм леко объркана, опитвайки се да се върна към него. Да се откажем ли от всякакви намерения за по-нататъшни разследвания и да изчакаме до утре, за да предоставим тази работа на мистър Гилмор?

— В никакъв случай, мис Халкъм. Случилото се в класната стая ми дава основания да не се отказваме от разследването.

— Защо ви дава основания?

— Защото засилва подозрението, което изпитах, когато ми дадохте да прочета писмото.

— Предполагам, че сте имали причини да скриете това подозрение от мен до този момент, мистър Хартрайт?

— Боях се да му отдам нужното значение. Сметнах го за крайно нелепо; отхвърлих го като резултат на някакво извращение в собственото ми съзнание. Но повече не мога да мисля така. Не само отговорите, които даваше на въпросите ви момчето, но и една случайна фраза, изпуснала се от устните на учителя, когато обясняваше историята, ме върнаха към първоначалното ми подозрение. Събитията тепърва могат да докажат, че това е било заблуждение, мис Халкъм; но в този момент аз съм дълбоко убеден, че въображаемият призрак в църковния двор и авторът на анонимното писмо са едно и също лице.

Тя спря, побледня и се взря нетърпеливо в лицето ми.

— Кое лице?

— Учителят ви го съобщи, без да съзнава. Когато говореше за фигурата, видяна от момчето в църковния двор, той я нарече „една жена в бяло“.

— Да не би Ан Катърик?

— Да, Ан Катърик.

Тя ме хвана под ръка и се облегна тежко.

— Не зная защо — снижи тя глас, — но има нещо в това ваше подозрение, което ме стряска и плаши. Чувствувам… — Тя спря и се опита да се засмее. — Мистър Хартрайт, ще ви покажа гроба и след това веднага се прибирам в къщи. По-добре да не оставям Лора твърде дълго сама. По-добре да се прибера и да бъда с нея.

Стигнали бяхме близо до църковния двор, докато тя говореше. Църквата — мрачна постройка от сив камък — бе разположена в малка долчинка, за да бъде защитена от суровите ветрове, които духаха над степта около нея. Гробището започваше отстрани на църквата и продължаваше малко нагоре по склона на хълма. Опасваше го ниска ограда от грубо издялани камъни. Иначе бе голо и открито към небето. Само в единия му край по каменливия наклон се процеждаше поточе и няколко хилави дръвчета хвърляха тесните си сенки над късата, рядка тревица. Точно отвъд поточето и дърветата и недалеч от една от трите каменни стълбици, по които можеше да се влезе от различни посоки в църковния двор, се издигаше белият мраморен кръст, който отделяше гроба на мисис Феърли от по-скромните паметници, разпръснати около него.

— Не е необходимо да идвам по-нататък с вас — заяви мис Халкъм, сочейки към гроба. — Ще ми съобщите, ако откриете нещо в потвърждение на предположението, което току-що изразихте. Нека да се видим отново в къщи.

Тя ме остави. Спуснах се веднага към църковния двор и минах по стъпалата, които водеха направо към гроба на мисис Феърли.

Тревата около него бе съвсем ниска, а земята твърде корава, за да се забележат следи от стъпки. Разочарован, аз огледах внимателно кръста и квадратния мраморен блок под него, на който бе издълбан надписът.

Естествената белота на кръста бе тук-там потъмняла от времето и повече от половината от мраморния блок под него от страната, където бе надписът, бе в същото състояние. Другата половина обаче привлече веднага вниманието ми с пълното отсъствие на каквито и да било петна или замърсявания. Понаведох се и видях, че тя е почистена — при това неотдавна — в посока отгоре, надолу. Границата между частта, която бе почистена, и тази, която не бе, можеше да се проследи по плочата на местата, където нямаше букви. При това линията бе така явна, сякаш беше направена по изкуствен начин. Кой е започнал почистването на мрамора и не го е довършил?

Огледах се, чудейки се как може да се стигне до отговор на този въпрос. Оттам, гдето стоях, нищо не подсказваше, че наблизо живее някой; гробището бе самотно владение на мъртвите. Върнах се при църквата и я заобиколих, за да стигна до задната й страна; после по една от стълбиците отново преминах през оградата и се озовах на пътека, която водеше надолу към изоставена каменоломна. До едната страна на каменоломната се намираше малка двустайна къщурка и една стара жена переше пред вратата и.

Приближих се и я заговорих за църквата и за гробището. Тя беше достатъчно словоохотлива и още с първите си думи ми съобщи, че съпругът й изпълнявал задълженията на псалт и клисар едновременно. След това казах няколко думи, възхвалявайки паметника на мисис Феърли. Старата жена поклати глава и заяви, че не съм го видял в най-хубавия му вид. Съпругът й бил натоварен да се грижи за него, но вече месеци наред болеел и бил тъй отслабнал, че едвам намирал сили да се дотътри в неделен ден до църквата, камо ли да свърши туй, що очаквали от него. И като последица от това паметникът бил занемарен. Сега той се чувствувал по-добре и се надявал, че до седмица или десетина дни ще може да се вдигне отново и да го почисти.

Тази информация, изтръгната от нейния дълъг, несвързан отговор на най-силния къмбърландски диалект, бе това, което най-много исках да узная. Дадох на бедната жена една дребна монета и се върнах веднага в Лимъридж Хаус.

Частичното почистване на паметника бе очевидно дело на непозната ръка. Свързвайки наученото дотук с това, което подозирах, след като чух историята за призрака, видян на свечеряване, нямах нужда от нищо повече, за Да потвърдя решението си да наблюдавам тайно гроба на мисис Феърли същата тази вечер, като се върна при него по залез слънце и остана там на сгодно място до падането на нощта.

След като се върнах в къщата, осведомих мис Халкъм за намеренията си. Тя изглеждаше изненадана и смутена, докато излагах целта си, но не възрази срещу изпълнението й. Само каза: „Надявам се, че ще свърши благополучно.“ Точно когато се разделяхме, аз я опрях, за Да попитам колкото се може по-спокойно за здравето на мис Феърли. Тя се чувствувала по-добре и мис Халкъм се надяваше, че ще може да я убеди да се поразходи малко, докато не се е скрило следобедното слънце.

Върнах се в стаята си, за да се заема отново с подреждането на рисунките. Бе наложително да го направя и двойно по-наложително да ангажирам съзнанието си с нещо, което би ми помогнало да не мисля за себе си и за безнадеждното бъдеще. От време на време оставях работата си и от прозореца гледах небето и слънцето, което все повече и повече клонеше към хоризонта. В един от тези случаи съзрях нечия фигура на широката, покрита с чакъл алея под прозореца ми. Беше мис Феърли.

Не я бях виждал от сутринта, а и тогава почти не разговаряхме. Всичко, което ми оставаше, бе още един ден в Лимъридж и след този ден очите ми може би никога повече нямаше да я видят. Мисълта бе достатъчна, за да остана на прозореца. Достатъчно държах на нея, за да наглася транспаранта така, че да не ме види, ако погледне нагоре; но нямах достатъчно сили да устоя на изкушението да не я проследя с поглед поне дотам, докъдето той можеше да стигне.

Беше с кафяво наметало и с обикновена черна копринена рокля под него. На главата си бе сложила същата проста сламена шапка, която носеше онази сутрин, когато се видяхме за първи път. Сега към нея беше прикрепен воал, които скриваше лицето й от мен. Отстрани й потичваше малка италианска хрътка — неин любим спътник във всичките й разходки, облечена със специална алена дрешка, предпазваща нежната й кожа от острия въздух. Тя като че ли не забелязваше кучето. Вървеше напред с глава, леко склонена на една страна, и ръце, скръстени под наметалото. Мъртвите листа, увлечени във вихъра на вятъра, когато чух за годежа й сутринта, продължаваха и пред нея своята игра, издигаха се, падаха и се пилееха сред нозете й, докато тя вървеше в бледата, чезнеща слънчева светлина. Кучето потрепваше и трепереше, и се притискаше нетърпеливо о дрехата й, търсейки внимание и подкрепа. Но тя не го забелязваше. Продължаваше да върви, отдалечаваше се все повече от мен, мъртвите листа кръжаха около нея по пътеката, докато се отдалечи тъй много, че изпълненият ми с копнеж поглед я загуби и останах отново сам с натежало сърце.

След час работата ми бе приключена и залезът бе съвсем близък. Взех шапката и палтото си от преддверието и се измъкнах, без да срещна никого.

Буреносни облаци покриваха небето на запад и вятърът навяваше студ от морето. Макар и да бе далеч брегът, шумът на прибоя се носеше над степта и отекваше мрачно в ушите ми, когато се озовах в църковния двор. Не се виждаше жива душа. Мястото изглеждаше по-самотно от всякога. Избрах си местенце и зачаках, без да изпускам от очи белия кръст, издигащ се над гроба на мисис Феърли.

XIII

— Откритото разположение на църковния двор ме накара предпазливо да избера мястото, което щях да заема.

Главният вход към църквата се намираше отстрани до гробището. Пред вратата имаше навес, подпрян на две каменни стени. След известно колебание, плод на естественото ми нежелание да се крия, колкото и належащо да бе това прикритие с оглед на целта ми, реших да застана под арката. От двете й страни в каменния градеж бе оставена по една малка дупка като прозорче. През едното от тях се виждаше гробът на мис Феърли. Другото гледаше към каменоломната, където бе построена къщичката на клисаря. Пред мен откъм входа на арката се простираше незаета още гробищна земя, ниска каменна стена и част от кафеникаво възвишение, над което в този час на залеза плаваха облаците, тласкани от силен, постоянен вятър. Жива душа не се виждаше, нито чуваше — ни птица прехвръкваше, ни куче излапваше откъм дома на клисаря. Когато замлъкваха глухите удари на прибоя, тишината се изпълваше с мрачното шумолене на ниските дръвчета близо до гроба и хладното, едва чуто бълбукане на поточето в каменистото му корито. Мрачна картина в мрачен час. Усещах се все по-подтиснат, докато, скрит под арката, броях минутите в тази вечер.

Все още не бе напълно тъмно и залязващото слънце светлееше по небесните простори. Бе изтекъл малко повече от половин час от моята самотна стража, когато чух стъпки и нечий глас. Стъпките приближаваха от другата страна на църковния двор, а гласът бе женски.

— Недей да се тормозиш за писмото, скъпа — каза гласът. — Дадох го на момчето, без нищо да се случи, и то го прие, без да рече ни дума. Тръгна си по пътя и аз по моя и никой не ме проследи после — уверявам те.

Тези думи така изопнаха в очакване цялото ми същество, че почти изпитах болка. Последва мълчание, но стъпките все така приближаваха. След миг през отвора на арката видях да минават две фигури, и двете женски. Вървяха право към гроба и затуй бяха с гръб към мен.

Едната беше с шапка и шал. Другата носеше дълго, тъмносиньо пътническо наметало и качулка покриваше главата й. Изпод наметалото се виждаха няколко сантиметра от роклята. Сърцебиенето ми се ускори, щом забелязах цвета — беше бял.

След като изминаха половината път между църквата и гроба, жената с наметалото обърна глава към спътницата си. Но профилът й, който бих видял, ако беше с шапка, бе скрит от тежко падащия и изтеглен край на качулката.

— Моля те, недей да сваляш това топло наметало — прозвуча гласът, който вече бях чул, гласът на жената с шала. — Мисис Тод е права, като казва, че вчера правеше много впечатление, цялата в бяло. Ще се поразходя наоколо, докато си тук, тъй като за разлика от тебе нямам особено влечение към църковните дворове. Свършвай каквото искаш да правиш, докато се върна, и нека да се приберем у дома, преди да е паднала нощта.

При тези думи тя се обърна и тръгна по обратния път с лице към мен. Това бе лицето на възрастна жена, кафеникаво, набръчкано и здраво на вид, в което нямаше нищо непочтено или подозрително. Недалеч от църквата тя спря, за да се загърне по-добре в шала си.

— Да — заговори си сама, — винаги, откакто я помня, е била особена с тия нейни хрумвания и прищевки. Но колко е безобидна, клетата душа — като малко дете.

Тя въздъхна, огледа неспокойно гробището и поклати глава, сякаш да покаже, че мрачната гледка съвсем не беше по вкуса й, и се скри зад ъгъла.

За момент се поколебах дали да Я последвам и да я заговоря, или да не го правя. Огромното ми нетърпение да се изправя лице в лице с нейната спътница ми помогна да реша въпроса отрицателно. Можех със сигурност да видя жената с шала, като я изчакам да се върне обратно към църковния двор — макар че бе повече от съмнително дали тя щеше да ми даде сведенията, които дирех. Лицето, предало писмото, не беше от особено значение. Интересуваше ме само лицето, написало писмото. То беше и единственият източник на сведения и това лице, вече бях убеден, стоеше пред мен в църковния двор.

Докато тези мисли минаваха през главата ми, видях жената с наметалото да се приближава към гроба, където застана за малко да го погледа. После се озърна наоколо и изваждайки бяло парче плат или носна кърпичка, се обърна настрани към поточето. То се вливаше в църковния двор през малка арка в подножието на стената и след като лъкатушеше в продължение на няколко ярда, излизаше от него през подобно отвърстие. Тя натопи парчето плат във водата и се върна при гроба. Видях как целуна белия кръст, а после клекна пред надписа и започна да го чисти с мократа кърпа.

След като помислих как да се явя, избягвайки и най-малката вероятност да я изплаша, реших да тръгна напред, да заобиколя стената отвън и да вляза отново в църковния двор по каменните стъпала недалеч от гроба, за да ме види, като приближавам. Тя бе така погълната от туй, що вършеше, че ме чу да идвам едва когато бях на стъпалата. Тогава вдигна очи, изправи се на крака със слаб вик и застана пред мен, вкаменена и онемяла от ужас.

— Не се плашете — започнах аз. — Вие сигурно си спомняте за мен?

Докато говорех, спрях, сетне направих спокойно още няколко крачки, пак се спрях и така лека-полека се доближих до нея. Ако все още бе съществувало някакво съмнение у мен, то би трябвало вече да се разсее. Там, изправено над гроба на мис Феърли, обзето от ужас, срещу мен стоеше същото лице, което за първи път се бе взряло в моето онази нощ на пътя.

— Помните ли ме? — запитах аз. — Срещнахме се много късно и аз ви помогнах да намерите пътя към Лондон. Вярвам, че не сте забравили?

Чертите й се отпуснаха и тя въздъхна тежко. Видях как под мъртвешкото вцепенение, което страхът бе наложил върху лицето й, у нея бавно се пробужда споменът за познанството.

— Недейте да ми отговаряте веднага — продължих аз. — Успокойте се най-напред — дайте си време, за да се уверите, че съм приятел.

— Много сте мил към мен — прошепна тя. — Тъй мил, както бяхте и тогава.

Тя замълча и аз мълчах. Необходимо бе време не само за да се успокои тя: печелех време и за себе си. В неспокойния сумрак на вечерта ние се срещахме отново — помежду ни имаше гроб, мъртвите ни заобикаляха, самотните хълмове ни заграждаха отвсякъде. Времето, часът, обстоятелствата, при които заставахме един срещу друг във вечерната неподвижност на тази мрачна долина — дълготрайните последици, които можеше да предизвика всяка следваща случайно разменена между нас дума, — чувството, което ме караше да мисля, че целият бъдещ живот на Лора Феърли би могъл да бъде предопределен за добро или зло от това дали ще спечеля, или загубя доверието на окаяното създание, треперещо край гроба на майка й — всичко туй застрашаваше решителността и самообладанието, от които сега зависеше всяка моя малка крачка напред. Усещайки това, положих неимоверно усилие да извикам на помощ всичките си сили и се опитах да оползотворя, доколкото можех, тези няколко мига на размисъл.

— По-спокойна ли сте сега? — попитах веднага щом сметнах, че е време да заговоря отново. — Можем ли да беседваме, без да се страхувате и без да забравяте, че съм приятел?

— Как дойдохте тук? — зададе въпроса тя, без да чува какво й говоря.

— Не си ли спомняте, че при последното ни виждане ви казах, че заминавам за Къмбърланд? Оттогава съм в Къмбърланд и през цялото това време живея в Лимъридж Хаус.

— В Лимъридж Хаус! — Бледото и лице просветна, когато повтори тези думи, а блуждаещите й очи се заковаха върху мен с неочакван интерес. — Ах, сигурно се чувствувате много щастлив! — погледна ме жадно тя, а в изражението й не остана и следа от предишното подозрение.

Възползувах се от пробуденото наново доверие към мен, за да разгледам лицето й с внимание и любопитство, които поради предпазливост досега се въздържах да покажа. Погледнах я, а съзнанието ми бе изпълнено с мисли за онова друго мило лице, което на лунната тераса така тъжно извика у мен спомена за нея. Видял бях приликата между Ан Катърик и мис Феърли. Сега виждах приликата на мис Феърли с Ан Катърик — виждах я още по-ясно, защото пред мен изпъкваха и различията между двете, а не само сходството им. В общите очертания на лицето и в общите съотношения на чертите — в цвета на косата и малкото, издаващо несигурност потрепване около устните, — във височината и силуета на фигурата й, в стойката на главата и тялото приликата ме порази повече от всякога. Но с това тя свършваше и в подробностите започваше несходството. Изтънчената красота на мис Феърли, прозрачната чистота на очите, гладката кожа, нежната свежест на цвета на устните й — всичко това отсъствуваше от похабеното и изтощено лице, обърнато сега към мен. Макар че се мразех за това, че го мисля, все пак, докато гледах жената пред себе си, у мен се налагаше предчувствието, че една тъжна промяна в бъдеще време бе достатъчна, за да направи приликата, в чиито подробности сега откривах толкова несъвършенства, пълна. Ако някога мъката и страданието оставеха своите скверни следи върху младостта и красотата на мис Феърли, тогава и само тогава случайната прилика с Ан Катърик щеше да ги превърне в близначки, в живо отражение една на друга.

Потреперах при тази мисъл. Имаше нещо ужасно в сляпото, безпричинно недоверие към бъдещето, подсказано само от преминаването й през ума ми. И затова с радост усетих ръката на Ан Катърик, поставена върху рамото ми, която ме извади от това състояние. Докосването й бе боязливо и тъй неочаквано, както онова друго докосване, което ме бе вкаменило от главата до петите през нощта на първата ни среща.

— Гледате ме и мислите за нещо — каза тя с нейната странна, бездиханна бързина на изговора. — Какво е то?

— Нищо особено — отвърнах. — Чудех се само кай сте се озовали тук.

— Дойдох с една приятелка, която е много добра към мен. Тук съм само от два дни.

— И сте били на това място вчера?

— Откъде знаете?

— Само предположих.

Тя се отдръпна от мен и клекна отново пред надписа.

— Къде да отида, ако не тук? — каза ми. — Приятелката, която ми беше повече от майка, е единствената, която мога да посетя в Лимъридж. Оо, сърцето ме боли, като виждам замърсена надгробната й плоча. Вчера се изкуших и започнах да я чистя и сега не можех да не се върна, за да продължа. Има ли нещо лошо в това? Не, надявам се. Уверена съм, че нищо, което правя заради мисис Феърли, не може да бъде лошо.

Старото чувство на благодарност към добротата на нейната благодетелка бе очевидно все още ръководната мисъл в съзнанието на това клето същество — ограниченото съзнание, което не бе поело никакво друго трайно впечатление освен първото, останало от по-щастливите дни на ранната й младост. Разбрах, че имах най-големи шансове да спечеля доверието й, насърчавайки я да продължи простичкото дело, заради което бе дошла на гробището. Когато й казах, че в това няма нищо лошо, тя се захвана веднага за работата си, като докосваше мрамора, сякаш бе одушевен, и шепнеше безспир думите от надписа, като че ли се бяха върнали загубените дни на нейното детство и тя търпеливо учеше урока си, седнала на коленете на мисис Феърли.

— Бихте ли се учудили много — казах, подготвяйки колкото се може по-предпазливо почвата за въпросите, които щяха да последват, — ако призная, че за мен е удоволствие, както и изненада да ви видя тук? Тревожех се много за вас, след като тръгнахте с каретата.

Тя ме погледна бързо и подозрително.

— Тревожили сте се — повтори. — Защо?

— Странно нещо се случи, след като се разделихме онази нощ. Двама мъже ме настигнаха с един файтон. Не ме видяха, но спряха близо до мен и говориха с един полицай, който беше на отсрещната страна на улицата.

Тя мигновено прекъсна заниманието си. Ръката, която държеше мокрото парче плат, за да чисти надписа, се отпусна; другата ръка сграбчи мраморния кръст, издигащ се над гроба. Лицето й се извърна бавно към мен, сковано отново от стъписания поглед на ужаса. Реших да продължа, каквото и да става; вече бе твърде късно да се връщам назад.

— Мъжете заговориха полицая — рекох аз — и го попитаха дали не ви е виждал. Той не ви бе видял; и после един от мъжете заговори отново и каза, че сте избягали от неговия приют.

Тя скочи, като че ли последните ми думи бяха насочили преследвачите по следите й.

— Спрете и чуйте края — извиках аз, — спрете и ще разберете как ви помогнах. Една дума от мен и мъжете щяха да узнаят накъде сте отишли. Подпомогнах бягството ви — направих го безопасно и сигурно. Помислете, опитайте се да помислите; опитайте се да разберете какво ви казвам.

Държането ми, изглежда, й оказа по-силно влияние от думите ми. Тя положи усилие да възприеме новата мисъл. Запрехвърля колебливо мокрото парче плат от едната ръка в другата, точно както бе прехвърляла малката пътническа чанта през нощта, когато я срещнах, за първи път. Смисълът на моите думи бавно започна да си пробива път през тревогата и възбудата, обхванали ума й. Чертите й постепенно се отпуснаха и очите й ме погледнаха с изражение, в което любопитството все повече изместваше уплахата.

— Вие не смятате, че трябва да се върна обратно в приюта, нали? — запита тя.

— Разбира се, че не. Радвам се, че сте избягали оттам. Радвам се, че ви помогнах.

— Да, да, наистина ми помогнахте; помогнахте ми, когато ми беше най-трудно — продължи тя малко разсеяно. — Не беше трудно да избягам — инак как бих могла да се измъкна? Те не ме подозираха така, както подозираха останалите. Бях тъй тиха, тъй покорна, тъй лесно се плашех. Трудното беше да намеря Лондон и в това вие ми помогнахте. Благодарих ли ви тогава? Благодаря ви сега най-сърдечно.

— Далече ли беше приютът от мястото, където ме срещнахте? Хайде, покажете, че вярвате в моето приятелство и ми кажете къде беше?

Тя каза името — частен приют, както разбрах от местонахождението му, частен приют, който не бе твърде далеч оттам, където я срещнах — и сетне с явно подозрение към начина, по който можех да се възползувам от отговора й, разтревожено попита отново:

— Вие не смятате, че трябва да ме върнат обратно там, нали?

— Повтарям отново — радвам се, че сте избягали, радвам се, че всичко се е наредило така добре, след като се разделихме. Казахте, че в Лондон имате приятелка, при която можете да отидете. Намерихте ли я?

— Да. Беше много късно, но едно момиче в къщата бе будно и шиеше и то ми помогна да събудя мисис Клемънтс. Мисис Клемънтс е моята приятелка — добра, мила жена, но не като мисис Феърли. Не, никой не е като мисис Феърли.

— Мисис Клемънтс ваша стара приятелка ли е? Отдавна ли я познавате?

— Да, на времето тя беше наша съседка, у дома, в Хампшър, обичаше ме и се грижеше за мен, когато бях малка. Преди години, когато ни напусна, тя записа в молитвеника ми адреса, на който щеше да живее в Лондон, и каза; „Ако някога изпаднеш в беда, Ан, ела при мен. Съпругът ми не е жив, за да каже не, нямам деца и ще се грижа за теб.“ Мили думи, нали? Предполагам, че ги помня, защото бяха мили. Малко са другите неща, които помня — твърде, твърде малко.

— Нямахте ли баща или майка, които да се грижат за вас?

— Баща? Никога не съм го виждала, никога не съм чувала майка ми да говори за него. Баща? Оо, боже! Предполагам, че е мъртъв.

— А майка ви?

— Не се разбирам добре с нея. Боим се една от друга и си създаваме неприятности.

Изпитват взаимен страх и си създават неприятности! При тези думи за първи път през ума ми мина подозрението, че може би майка й е лицето, изпратило я в приюта за душевноболни.

— Не ме разпитвайте за майка ми — продължи тя. — Предпочитам да говоря за мисис Клемънтс. Мисис Клемънтс е като вас: тя не смята, че трябва да се върна в приюта, и се радва, както и вие, че избягах оттам. Тя плака над моето злочестие и каза, че трябва да го пазим в тайна от всички.

Нейното „злочестие“? В какъв смисъл използуваше тази дума? В смисъл, който би могъл да обясни подбудата за написване на анонимното писмо? Или в смисъла, който можеше да се окаже онази твърде позната и твърде обичайна подбуда, накарала една жена да попречи анонимно на брака на мъжа, който я е съсипал? Реших да се опитам да разясня това съмнение, преди да сме говорили за каквото и да е друго.

— Какво злочестие?

— Злочестието да бъда затворена — отвърна тя и по всичко личеше, че въпросът ми я изненадва. — Какво друго злочестие може да има?

Твърдо реших да проявя настойчивост колкото се може по-деликатно и по-въздържано. От огромно значение бе да бъда напълно сигурен във всяка стъпка от разследването, в което сега напредвах.

— Има и друго злочестие — започнах, — което може да сполети жената и от което тя може цял живот да страда и да бъде опозорена.

— Какво е то? — попита нетърпеливо тя.

— Злочестието да повярва съвсем невинно в собствените си добродетели и в привързаността и честта на мъжа, когото обича — отговорих аз.

Тя ме погледна с непресторената обърканост на дете. Ни най-малко смущение или промяна на цвета, ни най-слабата следа от съзнанието за някакъв таен позор, който би могъл да излезе наяве, не се появиха на лицето й — по лицето, което издаваше всяко друго чувство с такава прозрачна яснота. Каквито и думи да изречеше, нямаше да ме убедят така, както изразът и държането й ме убедиха, че предположението ми за подбудата да напише писмото и да го изпрати на мис Феърли бе изцяло погрешно. Това съмнение във всеки случай сега бе отхвърлено, но с премахването му се откриваше нова посока за подозрение. Писмото, както ми бе потвърдено с положителност, сочеше сър Пърсивъл Глайд, макар и да не се споменаваше името му. Тя трябва да е имала някаква много сериозна причина, произхождаща от някакво дълбоко чувство за оскърбление, за да го разобличи тайно пред мис Феърли по използувания от нея способ, и тази причина, няма съмнение, не бе свързана със загубата на невинността й или с характера й. Каквато и злина да й беше причинил, тя не бе от такова естество. От какво естество можеше да бъде?

— Не ви разбирам — каза тя, след като очевидно се мъчеше, и то напразно, да открие значението на последните ми думи.

— Нищо, нищо — отвърнах аз. — Да продължим с това, за което говорехме. Кажете, колко време останахте при мисис Клемънтс в Лондон и как дойдохте тук?

— Колко време? — повтори тя. — Бях при мисис Клемънтс до преди два дни, когато заедно дойдохме тук.

— Живеете в селото, така ли? — казах аз. — Странно, че не съм чул за вас, макар и да сте тук само от два дни.

— Не, не в селото — на около две мили от него — в една ферма. Знаете ли фермата? Наричат я Тодс Корнър.

Помнех мястото отлично; при нашите излети често бяхме минавали покрай него. Това бе една от най-старите ферми в околността, разположена на самотно, закътано пространство в подножието на два хълма.

— Мисис Клемънтс има роднини в Тодс Корнър — продължи тя — и те често са я канили да ги посети. Тя каза, че ще замине и ще ме вземе със себе си заради тишината и свежия въздух. Постъпи много мило, нали? Бих отишла където и да е, за да се чувствувам спокойна, сигурна и настрани от всичко. Но когато чух, че Тодс Корнър е близо до Лимъридж, оо! Бях така щастлива, че бих извървяла целия път боса, за да стигна дотам и да видя отново училището, селото и Лимъридж Хаус. Хората в Тодс Корнър са много добри. Надявам се, че ще остана дълго време. Има само едно нещо, което не ми харесва в тях и което не ми харесва и в мисис Клемънтс…

— Какво е то?

— Все ме закачат, че се обличам цялата в бяло; казват, че изглеждало много особено. Откъде знаят те? Мисис Феърли знаеше най-добре; Мисис Феърли никога не би ме накарала да нося тази грозна синя пелерина. Ах! Тя обичаше белия цвят; ето тук на гроба й има бял камък и заради нея искам да го направя още по-бял. Самата тя често носеше бяло и винаги обличаше малката си дъщеря в бяло. Добре ли е мис Феърли, щастлива ли е? Носи ли бели дрехи, както някога като дете?

Гласът й заглъхна, когато зададе въпроса за мис Феърли, и тя извърна главата си от мен. Стори ми се, че в промяната на поведението й улових някакво безпокойство за риска, който бе поела, изпращайки анонимното писмо, и мигом реших така да построя отговора си, че да я изненадам с осведомеността си за него.

— Мис Феърли не бе нито много добре, нито много щастлива тази сутрин — казах й.

Тя прошепна няколко думи, но те бяха изречени така, объркано и тихо, че дори не можех да гадая за смисъла им.

— Стори ми се, че попитахте защо мие Феърли не се е чувствувала добре и не е била щастлива тази сутрин? — продължих аз.

— Не — отвърна бързо и неспокойно тя, — не, не съм ви питала това.

— Ще ви кажа, без да ме питате. Мис Феърли получи вашето писмо.

Докато разговаряхме, тя бе отново клекнала на колене и внимателно почистваше последните, наслоени от времето замърсявания около надписа. Първото изречение, с което се обърнах към нея, я накара да прекъсне заниманието си и да се обърне бавно, без да става, за да ме погледне. Второто изречение буквално я вкамени. Кърпата, която държеше, падна от ръцете й, устните й останаха отворени и последната капка кръв напусна лицето й.

— Откъде знаете? — запита прималяла. — Кой ви го показа? — Кръвта отново нахлу в лицето й, и то с голяма сила, когато осъзна, че собствените й думи са я издали. Тя плесна с ръце в отчаяние.

— Не съм го писала! — извика, задъхана от ужас. — Не зная нищо за него!

— Да — потвърдих аз, — вие сте го писали и знаехте това. Не трябваше да пращате такова писмо, не трябваше да плашите мис Феърли. Ако имахте да й кажете нещо, което е било необходимо да чуе, трябваше да отидете сама в Лимъридж Хаус; трябваше вие сама да разговаряте с младата дама.

Тя се сви над плоския надгробен камък, докато лицето й се скри съвсем, и не отговори.

— Мис Феърли ще бъде добра и мила към вас, както е била и майка й, ако й мислите доброто — продължих аз. — Мис Феърли ще запази вашата тайна и няма да позволи да ви се случи нищо лошо. Искате ли да се видите С нея утре на фермата? Искате ли да се срещнете в градината на Лимъридж Хаус?

— О, ако можех да умра, да се скрия и да намеря като вас покой в гроба! — Устните и шепнеха думите близо до надгробния паметник, шепнеха ги с най-гальовен глас към останките на покойната под него. — Вие знаете как обичам детето ви, заради вас самата! О, мисис Феърли! Мисис Феърли! Кажете ми, как да я спася? Бъдете още веднъж най-скъпото същество за мен, бъдете ми майка и ми кажете как най-добре да постъпя.

Чух как устните й целуват камъка, видях ръцете й, които страстно удряха по него. Тази гледка ми подействува силно. Наведох се, взех бедните, безпомощни ръце в моите и се опитах да я утеша.

Безполезно беше. Тя изтръгна ръцете си от мен и не отмести лице от камъка. Виждайки необходимостта неотложно да я успокоя на всяка цена и с всякакви средства, аз се позовах на единственото притеснение, което сега, изглежда, изпитваше по отношение на мен и мнението ми за нея — и това бе стремежът да ме убеди в способността си да бъде господарка на действията си.

— Хайде, хайде — казах нежно. — Опитайте да се успокоите, иначе ще променя мнението си за вас. Не ме карайте да помисля, че лицето, което ви е пратило в приюта, е имало може би някакво основание…

Следващите думи замряха на устните ми. В мига, в който се реших да спомена лицето, изпратило я в приюта, тя се изправи на колене. Промяната, настъпила в нея, бе най-невероятна и смайваща. Лицето й, което в нормално състояние бе трогателно със своята нервна чувствителност, слабост и несигурност, се помрачи изведнъж от маниакални в силата си омраза и страх, които придаваха дива, неестествена мощ на всяка нейна черта. На слабата вечерна светлина очите й се разшириха като на диво животно. Тя хвана кърпата, паднала отстрани, сякаш бе живо същество, което можеше да убие, и я смачка с двете си ръце с такава конвулсивна сила, не няколкото капки влага, останали в нея, се процедиха по камъка.

— Говорете за нещо друго — каза, шепнейки през зъби. — Ще си загубя ума, ако говорите за това.

Всяка следа от по-спокойните мисли, които запълваха съзнанието й преди по-малко от минута, изглежда, сега бе заличена. Ясно ставаше, че впечатлението, оставено от добротата на мисис Феърли, не бе, както предполагах, единственото силно впечатление в паметта й. Редом с благодарния спомен за училищните дни, прекарани в Лимъридж, съществуваше изпълненият с желание за мъст спомен за злината, сторена чрез изпращането й в приюта за душевноболни. Кой бе извършил тази злина? Можеше ли наистина да бъде майка й?

Беше трудно да се откажа от разследването в този заключителен момент, но си наложих да го изоставя. Би било жестоко да мисля за нещо друго, виждайки я в това състояние, освен за необходимостта да проявя човечност, за да възвърна спокойствието й.

— Няма да говоря нищо, което да ви натъжава — утеших я аз.

— Вие искате нещо — отвърна тя остро и мнително. — Не ме гледайте така. Говорете, кажете ми, какво искате?

— Искам от вас само да се успокоите и когато това стане, да помислите върху думите ми.

— Думите ви? — Тя замълча, започна да върти кърпата в ръцете си и после си зашепна: — Какво каза той? — Тя се обърна към мене и заклати нетърпеливо глава. — Защо не ми помогнете? — запита ме с неочакван гняв.

— Да, да, ще ви помогна и вие скоро ще си припомните. Помолих ви да се срещнете утре с мис Феърли и да й кажете истината за писмото.

— Ах! Мис Феърли — Феърли — Феърли…

Само като произнасяше любимото познато име, тя като че ли се успокояваше. Лицето й се омекоти и възвърна нормалния си израз.

— Не бива да се страхувате от мис Феърли — подхванах аз — и не бива да се страхувате, че ще си навлечете беди заради писмото. Тя вече знае толкова много, че няма да ви бъде трудно да й кажете всичко. Едва ли има нужда от криене там, където не е останало почти нищо скрито. Вие не споменавате никакви имена в писмото, но мис Феърли знае, че лицето, за което пишете, е сър Пърсивъл Глайд…

В мига, в който произнесох това име, тя скочи на крака, а писъкът, изтръгнал се от гърдите й, прокънтя в църковния двор и от ужаса, съдържащ се в него, сърцето ми заби лудо. Дивото, разкривено изражение, което малко преди това бе напуснало лицето й, се изписа върху него отново с двойна и тройна сила. Писъкът при чуването на името, възвърналият се мигновено израз на омраза и страх казваха всичко. И последното съмнение се разсея. Майка й нямаше вина за затварянето й в приюта. Мъж я бе изпратил там и този мъж беше сър Пърсивъл Глайд.

Писъкът бе стигнал и до други уши. От едната страна чух да се отваря вратата на клисарката къща; от другата чух гласа на нейната спътничка, жената с шала, която тя бе нарекла мисис Клемънтс.

— Идвам! Идвам! — извика гласът иззад малките дървета.

Миг по-късно се зададе забързана мисис Клемънтс.

— Кой сте вие? — провикна се тя, поглеждайки ме решително в момента, когато бе сложила вече крак на каменната стълбица. — Как смеете да плашите една нещастна, беззащитна жена като тази?

Преди да мога да отговоря, тя стоеше вече до Ан Катърик и я прегърна:

— Какво има, скъпа моя? Какво ти направи той?

— Нищо — отвърна бедното създание. — Нищо. Само съм изплашена.

Без всякакъв страх мисис Клемънтс се извърна към мен с негодувание, което предизвика уважението ми.

— Би трябвало дълбоко да се засрамя от себе си, ако заслужавах този гневен поглед — казах аз. — Но не го заслужавам. За съжаление я уплаших, без да съм имал това намерение. Тя не ме вижда за първи път. Попитайте я сама и ще ви каже, че не съм способен да навредя съзнателно на нея или на която и да е друга жена.

Говорех отчетливо, за да може Ан Катърик да ме чуе и разбере, и видях, че думите и техният смисъл стигнаха до нея.

— Да, да — каза тя, — веднъж той се отнесе добре с мен, помогна ми… — Тя прошепна останалото на ухото на своята приятелка.

— Странно, наистина! — възкликна в недоумение мише Клемънтс. — Това вече е друго нещо и аз съжалявам, че се обърнах тъй грубо към вас, сър; но трябва да признаете, че отстрани сцената изглеждаше подозрителна. Макар че грешката е повече моя, отколкото ваша, защото угодих на прищевките й и й позволих да остане сама на място като това. Хайде, скъпа моя, да вървим сега у дома.

Стори ми се, че добрата жена се безпокоеше малко от мисълта за връщането, и предложих да ги придружа. Мисис Клемънтс благодари учтиво и ме отклоня. Каза, че щом излязат на открито в степта, сигурно ще срещнат някой от ратаите във фермата.

— Опитайте се да ми простите — обадих се аз, когато Ан Катърик хвана ръката на приятелката си, за да вървят. Колкото и да не бях искал да я плаша или тревожа, сърцето ме заболя, когато погледнах нещастното й бледо, ужасено лице.

Мисис Клемънтс извърна очи към мен и поклати състрадателно глава.

— Лека нощ, сър — рече тя. — Нямате вина, зная, но защо не изплашихте мен вместо нея.

Те се отдалечиха на няколко крачки. Мислех, че вече сме се разделили, но Ан спря изведнъж и се отдръпна от приятелката си.

— Почакайте малко — каза тя. — Трябва да се сбогувам.

После се върна при гроба, положи нежно двете си ръце на мраморния кръст и го целуна.

— Сега се чувствувам по-добре — въздъхна тя, като ме погледна смирено. — Прощавам ви.

Тя се присъедини отново към спътницата си и двете излязоха от гробището. Видях ги, че спряха близо до църквата и поговориха с жената на клисаря, която бе излязла от къщата си и стоеше, наблюдавайки ни отдалече. После тръгнаха отново нагоре по пътеката, която водеше към степта. Гледах след Ан Катърик, докато изчезна, докато и последната следа от нея се загуби в дрезгавината — гледах с такава тревога и печал, като че ли за последен път виждах жената в бяло в този изтощителен свят.

XIV

Половин час по-късно вече бях в къщата и осведомявах мис Халкъм за всичко, що се бе случило.

Тя ме изслуша от началото до края мълчаливо, със съсредоточено внимание, което за жена с нейния темперамент и характер бе най-силното доказателство за това, колко сериозно й въздействува моят разказ.

— Предчувствувам нещо лошо — бе всичко, което каза, когато свърших. — Имам лошо предчувствие за бъдещето.

— Бъдещето би могло да зависи — намекнах аз — от това, как ще се възползуваме от настоящето. Съществува вероятност Ан Катърик да говори с по-голяма готовност и прямота пред една жена, отколкото е мен. Ако мис Феърли…

— За момента подобно нещо е изключено — прекъсна ме мис Халкъм по най-решителен начин.

— Тогава позволете ми да предложа — продължих аз — вие да се срещнете с Ан Катърик и да направите всичко, което е по силите ви, за да спечелите доверието й. Колкото до мен, аз се отказвам от мисълта да тревожа повторно бедното създание, както за зла участ вече я разтревожих. Имате ли нещо против да ме придружите утре до фермата?

— Абсолютно нищо. Бих отишла навсякъде и бих сторила всичко, което може да бъде в интерес на Лора. Как се казваше мястото?

— Трябва да го знаете добре. Наричат го Тодс Корнър.

— Разбира се. Тодс Корнър е една от фермите на мистър Феърли. Нашата млекарка тук е втората дъщеря на фермера. Тя непрекъснато ходи до фермата на баща си и може да е чула или видяла нещо, което би било полезно да знаем. Да разберем това веднага, ако момичето е долу?

Тя звънна и изпрати слугата да провери. Той се върна и съобщи, че млекарката била в момента на фермата. Не била си ходила у дома три дни и икономката й разрешила да „си отиде за час-два тази вечер.

— Мога да говоря с нея утре — каза мис Халкъм, когато слугата излезе от стаята. — Междувременно позволете да си изясня докрай каква ще бъде целта на разговора ми с Ан Катърик. За вас не съществува съмнение, че лицето, изпратило я в приюта, е сър Пърсивъл Глайд?

— Няма и сянка от съмнение. Единствената загадка, която остава, е загадката за неговите подбуди. Имайки пред вид голямото различие в житейското положение на двамата, което според мен изключва всякаква мисъл и за най-далечни взаимоотношения помежду им, за нас е от особено значение — дори и да се предположи, че тя наистина е трябвало да бъде сложена под забрана — да разберем защо той трябва да бъде лицето, поело сериозната отговорност за затварянето й…

— В частен приют, мисля, че казахте?

— Да, в частен приют за душевноболни, където беден човек не може да си позволи да даде сумата, необходима, за да се грижат за нея.

— Виждам откъде произлиза съмнението, мистър Хартрайт, и ви обещавам, че то ще бъде изяснено, независимо дали утре Ан Катърик ще ни окаже съдействие. Сър Пърсивъл Глайд няма да остане дълго в този дом, без да даде задоволителни обяснения на мистър Гилмор и на мен. Бъдещето на сестра ми е моята най-драгоценна грижа и аз имам достатъчно влияние върху нея, за да ми предостави известна власт, когато става въпрос за брака й.

С това за тази вечер се разделихме.

След закуската на следващата утрин изникна една пречка, която събитията от вечерта бяха заличили от ума ми и която не ни позволи да тръгнем веднага за фермата. Това бе последният ми ден в Лимъридж Хаус и се налагаше, щом пристигне пощата, да последвам съвета на мис Халкъм и да поискам позволението на мистър Феърли да съкрати с един месец ангажимента с оглед на непредвидената необходимост да се завърна в Лондон.

За щастие за правдоподобността на това извинение, що се отнасяше до благоприличието, сутрешната поща ми донесе две писма от приятели в Лондон. Занесох ги веднага в стаята си и изпратих слугата при мистър Феърли с молба да го посетя по делови въпрос.

Дочаках завръщането на прислужника без никакво чувство на притеснение как неговият господар би могъл да приеме искането ми. Трябваше да замила, със или без разрешението на мистър Феърли. Съзнанието, че съм направил сега първата крачка от тъжното пътуване, което оттук нататък щеше да раздели живота ми от живота на мис Феърли, изглежда, бе притъпило чувствителността ми към всякакви съображения, свързани със самия мен. Бях приключил с обидчивата си гордост на беден човек; бях приключил с всичките си дребни прояви на артистична суетност. Никакво високомерие от страна на мистър Феърли, ако ток поискаше да бъде високомерен, нямаше да ме нарани.

Прислужникът се върна със съобщение, за което не бях неподготвен. Мистър Феърли изразяваше съжаление, че здравословното му състояние точно тази сутрин било такова, че изключвало всякаква надежда да изпита удоволствието да ме приеме. Ето защо той молеше да приема извиненията му и да проявя любезността да му съобщя туй, що имах да му казвам, с писмо. Подобни съобщения ми бяха предавани през различни промеждутъци от моето тримесечно пребиваване в къщата. През цялото това време мистър Феърли бе се радвал «да ме има в къщата си», но ни веднъж не се бе почувствувал достатъчно добре, за да се види с мен втори път. Прислужникът занасяше на господаря си всяка нова партида рисунки, реставрирани и поставени от мен в рамки, с моите «почитания» и се връщаше с неговите «любезни комплименти», «искрени благодарности» и «дълбоко съжаление», че здравословното му състояние все още го принуждава да остане самотен затворник в стаята си. По-задоволително споразумение и за двете страни не би могло да се постигне. Трудно можеше да се каже при тези обстоятелства кой от нас питае по-силно чувство на признателност към услужливите нерви на мистър Феърли.

Седнах веднага да напиша писмото, изразявайки се колкото се може по-вежливо, по-ясно и по-кратко. Мистър Феърли не бързаше С отговора. Изтече близо час, преди да ми го връчат. Написан бе с равен и изящен почерк с лилаво мастило на хартия за писма, гладка като слонова кост и дебела почти като картон, и гласеше следното:

Мистър Феърли поднася своите почитания на мистър Хартрайт. Мистър Феърли трудно може да изрази (при сегашното състояние на неговото здраве) своята голяма изненада и разочарование от искането на мистър Хартрайт. Мистър Феърли не е делови човек, но той се посъветва със своя иконом, който е такъв, и тази личност потвърди становището на мистър Феърли, че молбата на мистър Хартрайт да получи разрешение да прекрати уговорката си не може да бъде оправдана по никакъв начин, с изключение може би на някой жизнено важен въпрос. Ако можеше лесно да бъде разклатено чувството на голямо възхищение към изкуството и неговите дейци, чието култивиране носи утеха и щастие в страдалческото съществуване на мистър Феърли, настоящата постъпка на мистър Хартрайт би го разклатила. Тя не постигна това, като се изключи отношението на мистър Феърли към мистър Хартрайт.

Излагайки своето мнение по този начин, тоест доколкото неговото остро нервно страдание му позволява да изложи каквото и да е, мистър Феърли няма какво да добави, освен да изрази решението си по отношение на крайно неестествената молба, отправена към него. Тъй като пълното спокойствие за тялото и ума е от свръхголямо значение в случая, мистър Феърли няма да позволи на мистър Хартрайт да наруши това спокойствие, като остане в Дома при обстоятелства от крайно раздразнително и за двете страни естество. Съответно мистър Феърли няма да прибегне до правото си на отказ, само с оглед на това да запази собственото си спокойствие, и съобщава на мистър Хартрайт, че може да си върви.

Сгънах писмото и го прибрах при другите си документи. Имаше време, когато бих го приел с обидено възмущение; сега го приех като писмено избавление от моето задължение. Когато слязох в стаята за закуска, за да съобщя на мис Халкъм, че съм готов да тръгна с нея към фермата, то вече беше излязло от ума ми, заличено бе почти и от паметта ми.

— Задоволителен отговор ли получихте от мистър Феърли? — запита тя, когато излязохме от къщата.

— Той ми даде разрешение да замина, мис Халкъм.

Тя вдигна бързо поглед към мен и тогава за първи път, откакто я познавах, ме хвана под ръка по собствена инициатива. Никакви думи не можеха да изразят тъй деликатно, че тя разбира как съм получил разрешението да напусна работата си и че ми съчувствува не като висшестояща, а като приятелка. Не се разстроих от високомерното писмо на мъжа, но почувствувах дълбоко компенсиращото доброжелателство на жената.

По пътя към фермата се уговорихме, че мис Халкъм ще влезе сама в къщата, а аз ще остана да чакам наблизо, за да я чуя, ако реши да ме повика. Възприехме този начин на действие, опасявайки се, не моето присъствие след случилото се предишната вечер в църковния двор би могло да окаже влияние и да възобнови нервната уплаха на Ан Катърик и да я направи още по-недоверчива към исканията на една непозната за нея дама. Мис Халкъм ме остави с намерението да говори най-напред с жената на фермера (в чиято приятелска готовност да й помогне по всякакъв начин тя бе напълно уверена), а аз останах да чакам недалеч от къщата.

Очаквах, че известно време ще бъда сам. За“ моя изненада обаче бяха минали малко повече от пет минути, когато мис Халкъм се върна.

— Отказва ли Ан Катърик да се види с вас? — озадачих се аз.

— Ан Катърик е заминала — отвърна мис Халкъм.

— Заминала!

— Заминала заедно с мисис Клемънтс. Напуснали са фермата в осем часа тази сутрин.

Не можех да кажа нищо; усещах само, че с тяхното заминаване бе изгубена последната ни възможност да открием нещо.

— Зная всичко, което знае и мисис Тод за своите гостенки — продължи мис Халкъм, — но както аз, така и тя сме в пълно неведение. Снощи, след като са се разделили с вас, са се прибрали без всякакви премеждия и както обикновено са прекарали първата част от вечерта със семейството на мистър Тод. Точно преди вечеря Ан Катърик ги изплашила, премалявайки неочаквано. Била получила подобен пристъп, не тъй тревожен, в деня на пристигането си във фермата и мисис Тод го свързала тогава с нещо, което четяла в този момент в нашия местен вестник, оставен на масата, който тя била взела само преди минута или две.

— Знае ли мисис Тод какво точно от вестника й е подействувало по този начин? — запитах аз.

— Не — отвърна мис Халкъм. — Тя го прегледала и не видяла нищо в него, което би могло да разстрои някого. Аз обаче поисках позволение да го прегледам на свой ред и на първата страница, която обърнах, открих, че редакторът е обогатил малкия си запас от новини, насочвайки вниманието към нашите семейни дела, и сред другите съобщения е препечатал от рубриката на лондонските вестници „Сватби във висшето общество“ и известието за предстоящото бракосъчетание на сестра ми. Стигнах веднага до заключението, че това е параграфът, който така странно е подействувал на Ан Катърик, и помислих, че то е поводът за писмото, което тя изпрати на другия ден в дома ни.

— Не съществува никакво съмнение и по двата случая. Но какво научихте за нейния повторен пристъп на слабост снощи?

— Нищо. Причината за него остава пълна загадка. В стаята не е имало никакви непознати хора. Единствената посетителка била нашата млекарка, която, както ви казах, е една от дъщерите на мистър Тод, и воденият разговор засягал само обичайните клюки от местен характер. Чули я да извиква и я видели смъртно да пребледнява без всякаква очевидна причина. Мисис Тод и мисис Клемънтс я завели на горния етаж и мисис Клемънтс останала при нея. Те приказвали дълго след времето за лягане и рано тази сутрин мисис Клемънтс повикала мисис Тод настрана и я изумила до онемяване, заявявайки, че те трябва да си заминат. Единственото обяснение, което мисис Тод могла да изтръгне от своята гостенка, било, че се е случило нещо, вина за което няма никой от фермата, но което било достатъчно сериозно, за да накара Ан Катърик незабавно да напусне Лимъридж. Настойчивостта й да получи по-ясно обяснение от мисис Клемънтс била безполезна. Тя само поклатила глава и казала, че за доброто на Ан моли никой да не я разпитва. Това, което повторила и от което станало ясно, че самата е сериозно разтревожена, било, че Ан трябвало да замине, че тя трябвало да я придружи и че трябвало да запазят в тайна от всеки посоката, в която щели да се отправят. Спестявам ви гостоприемните възражения на мисис Тод и нежеланието й да приеме всичко това, които тя изрази пред мен. В края на краищата ги откарала до най-близката гара преди малко повече от три часа. По пътя отново направила сериозен опит да се изяснят, но безуспешно; и ги оставила пред гарата така накърнена и оскърбена от тяхното рязко и неочаквано решение да отпътуват и недружелюбната им неохота да й се доверят, че тръгнала обратно, без дори да им каже довиждане. Ето какво се случило. Разровете паметта си, мистър Хартрайт, и ми кажете стана ли нещо снощи на гробището, което би могло да обясни по някакъв начин неочакваното заминаване на двете жени тази сутрин.

— Мис Халкъм, бих искал най-напред да си обясня неочакваната промяна в Ан Катърик, разтревожила хората във фермата часове след като двамата с нея се разделихме, и то след като е било минало достатъчно време, за да се уталожи евентуалното силно вълнение, което бих могъл за зла участ да й причиня. Запитахте ли по-конкретно за какво са говорили, когато й е прилошало?

— Да. Да, но домакинските задължения на мисис Тод, изглежда, са раздвоили вниманието й от това, за което се е говорило вечерта във всекидневната. Можа само да ми каже, че ставало „просто дума за новините“ — имайки по всяка вероятност пред вид, че са говорили както обикновено един за друг.

— Млекарката може би помни по-добре от майка си — отбелязах аз. — Мисля, че ще бъде от полза, щом се върнем, да поговорите с момичето, мис Халкъм.

Моето предложение бе осъществено веднага след връщането ни. Мий Халкъм ме заведе в стаите на прислугата и ние открихме момичето в помещението за обработка на млечните продукти, навило ръкави до раменете си, да чисти един гюм и да си тананика весело.

— Доведох този джентълмен да види млекарната ти, Хана — започна мис Халкъм. — Това е една от забележителностите на къщата и тя винаги те представя добре.

Момичето се изчерви, поклони се и каза срамежливо, че винаги прави всичко по рилите си, за да поддържа ред и чистота.

— Тъкмо идваме от дома на баща ти — продължи мис Халкъм. — Ти си била там снощи и, както разбрах, си сварила гостенки в къщата?

— Да, мис.

— Казаха ми, че на едната от тях й станало лошо и се разболяла. Предполагам, че не е било казано или сторено нищо, което да я изплаши? Не сте говорили ужасни, нали?

— О, не, мис! — засмя се момичето. — Говорихме само за новините.

— Сестрите ти са ти разказали какво ново има в Тодс Корнър, предполагам.

— Да, мис.

— И ти си им съобщила новините от Лимъридж Хаус?

— Да, мис. Напълно съм сигурна, че не бе казано нищо, което да изплаши бедното създание, защото аз говорех, когато й прилоша. Доста се стреснах, мис, защото аз самата никога не съм припадала.

Преди да я запитаме още нещо, извикаха я на вратата на млекарната, за да получи кошница с яйца. Когато ни остави сами, прошепнах на мис Халкъм:

— Попитайте я дали снощи случайно не е споменала, че в Лимъридж Хаус се очакват посетители.

Мис Халкъм ми показа с очи, че е разбрала, и зададе въпроса веднага щом момичето се върна.

— О, да, мис, споменах за това — отвърна простичко то. — Очакваните гости и случката с петнистата кафява крава — това бе всичко, за което можех да разкажа във фермата.

— Спомена ли имена? Каза ли им, че очакваме сър Пърсивъл Глайд в понеделник?

— Да, мис. Казах им, че сър Пърсивъл Глайд пристига. Надявам се, че в това няма нищо лошо. Надявам се, че не съм сгрешила.

— Не, не, няма нищо лошо. Да вървим, мистър Хартрайт, защото Хана ще започне да мисли, че й пречим, ако продължаваме да я откъсваме от работата й.

В мига, когато останахме отново сами, спряхме и се спогледахме.

— Все още ли изпитвате някакви съмнения, мис Халкъм?

— Сър Пърсивъл Глайд трябва да разсее тези съмнения, мистър Хартрайт, инак Лора Феърли никога няма да стане негова съпруга.

XV

Когато заобикаляхме, за да излезем пред къщата, по алеята се зададе един кабриолет, идещ от гарата. Мис Халкъм изчака на стъпалата, докато спре кабриолетът, и после пристъпи, за да се здрависа с възрастния джентълмен, който слезе пъргаво, щом спуснаха стълбицата. Мистър Гилмор бе пристигнал.

Когато ни представяха един на друг, аз го погледнах е интерес и любопитство, които трудно можех да прикрия. Този възрастен човек щеше да чуе обяснението на сър Пърсивъл Глайд и с опитността си щеше да помогне на мис Халкъм да определи своето становище; и неговата ръка, ако този въпрос получеше положително разрешение, щеше да изготви договора, който безвъзвратно обвързваше мис Феърли. Дори тогава, когато не знаех нищо в сравнение с това, което зная сега, аз наблюдавах семейния адвокат с интерес, какъвто никога не съм изпитвал в присъствието на друг напълно непознат за мен човек.

Външният вид на мистър Гилмор бе в пълна противоположност с общоприетата представа за стар адвокат. Той бе червендалест; бялата му коса бе доста дълга и грижливо сресана; тъмното палто, жилетката и панталоните му прилягаха безупречно; бялата му широка вратовръзка бе грижливо вързана; а светлолюляковите му ръкавици от шевро биха могли, без страх и упрек, да красят ръцете на някой модерен духовник. Обноските му бяха приятно белязани от официалната елегантност и изящество на старата школа за учтиво държане, но и оживени от въодушевлението, енергичността и отзивчивостта на човек, чието житейско занимание го задължава да поддържа способностите си в добра работна форма. Жизнерадостен организъм и добри перспективи като начало; похвално и достатъчно благосъстояние в резултат на последвалата продължителна кариера; бодри, изпълнени с работа и голяма почит старини — такива бяха основните впечатления, които извлякох от запознанството си с мистър Гилмор; за да бъда справедлив към него, ще добавя, че по-нататъшните ми и по-задълбочени контакти само потвърдиха казаното.

Оставих възрастния господин и мис Халкъм да влязат в къщата и да разговарят по семейните въпроси, необезпокоявани от чуждо присъствие. Те пресякоха преддверието и се отправиха към салона, а аз се върнах обратно по стълбите, за да се поразходя сам из градината.

Часовете ми в Лимъридж Хаус бяха броени — отпътуването ми на следващата утрин бе вече неотменимо; участието ми в разследването, което се наложи от анонимното писмо, приключваше. Нямаше да навредя никому освен на себе си, ако за малкото оставащо ми време освободях сърцето си от хладната жестокост на въздържанието, което необходимостта ме бе принудила да му наложа, и кажех последно сбогом на местата, свързани с кратките, изпълнени с блян мигове на моето щастие и моята любов.

Свих инстинктивно по алеята под прозореца на моето ателие, където я бях видял предната вечер с малкото й кученце, и тръгнах по пътеката, по която тъй често бяха минавали нейните скъпи нозе, докато стигнах до портичката, водеща към градината й с рози. Зимната голота я обгръщаше сега с печал. Цветята, които ме бе учила да различавам по имената им, цветята, конто я бях учил да рисува, бяха изчезнали вече и мъничките бели пътечки между лехите бяха влажни и позеленели. Продължих нататък към широката алея с дърветата, където бяхме вдишвали заедно топлия аромат на августовските вечери, където заедно се бяхме възхищавали на безкрайните игри на светлосенките, изпъстрили земята. Около мен от стенещите клони падаха листа и мирисът на гнилота във въздуха ме пронизваше до костите. Не след дълго излязох от парка и тръгнах по тесния път, виещ се незабележимо нагоре към най-близките хълмове. Старото повалено дърво, на което бяхме присядали за отмора, бе подгизнало от дъжда и туфата от папрат и тревици, която й бях нарисувал, сгушена край грубата каменна стена пред нас, се бе превърнала в локва със застояла вода околовръст малко островче от оплетени бурени. Изкачих се до върха на хълма и отправих взор към гледката, която в по-щастливите дни тъй често бе предизвиквала възхищението ни. Наоколо ми бе студено и пусто; това вече не беше гледката, която помнех. Слънчевата светлина на нейното присъствие бе далеч от мен; очарованието на гласа й вече не шепнеше в ухото ми. На мястото, от което сега гледах, тя ми бе говорила за баща си, починал след майка й, бе ми разказвала колко силно са били привързани един към друг и с каква тъга усеща все още неговото отсъствие, когато влиза в някои стаи или се отдава на забравени занимания и забавления, с които той бил свързан. Нима гледката, която бях съзерцавал, слушайки тези думи, бе гледката, която виждах сега, застанал сам на върха на хълма? Обърнах се и я оставих зад себе си; започнах да слизам по виещия се път обратно през степта, покрай дюните, докато стигнах до брега. И видях бялата ярост на прибоя и гордите скокове на безбройните вълни; видях и онова място, на което тя веднъж чертаеше по пясъка безцелни фигури с чадърчето си за слънце — мястото, където бяхме седели заедно, докато тя ме разпитваше за мен самия и за дома ми, задаваше ми с женска наблюдателност подробни въпроси за майка ми и сестра ми и невинно ме питаше дали някога ще напусна самотната си квартира и ще имам съпруга и свой собствен дом. Вятърът и морето отдавна бяха заличили дирята, която беше оставила с онези знаци по пясъка. Погледът ми се ширна над еднообразния морски пейзаж и мястото, където ние двамата бяхме пропилявали слънчевите часове, бе загубено за мен, сякаш никога не съм знаел къде е било, бе напълно непознато, сякаш стоях вече на чужд бряг. Празната тишина на брега прокънтя глухо в сърцето ми. Тръгнах обратно към къщата и градината, където на всяка крачка имаше следи, които ми говореха за нея.

По алеята на западната тераса срещнах мистър Гилмор. Той очевидно ме търсеше, защото ускори крачка, щом взаимно се съзряхме. Настроението ми едва ли бе подходящо за компанията на непознат човек, но срещата бе неизбежна и аз се примирих с мисълта за нея.

— Търсех тъкмо вас — започна възрастният джентълмен. — Исках да ви кажа две думи, скъпи ми господине, и ако не възразявате, ще се възползувам от настоящата възможност. Откровено казано, мис Халкъм й аз обсъждахме семейни дела — дела, които са причината за моето присъствие тук — и в хода на разговора ни тя естествено стигна до този неприятен въпрос, свързан с анонимното писмо, и участието, което вие тъй похвално сте взели в предприетите досега действия. Разбирам добре, че това участие събужда у вас интерес, който в противен случай не бихте проявили, и затова искам да ви съобщя, че по-нататъшното водене на започнатото от вас разследване ще бъде предоставено на сигурни ръце. Скъпи ми господине, бъдете напълно спокоен: разследването ще бъде предоставено на мен.

— Мистър Гилмор, вие във всяко отношение сте по-подходящ от мен със съветите и действията си по този въпрос. Недискретно ли ще бъде от моя страна, ако попитам дали сте взели решение за начина, по който ще процедирате?

— Доколкото е възможно да се вземе решение, мистър Хартрайт, аз съм го взел. Възнамерявам да изпратя копие от писмото, придружено с изложение на обстоятелствата, до адвоката на сър Пърсивъл Глайд, с когото ме свързва известно познанство. Самото писмо ще задържа тук, за да го покажа на сър Пърсивъл, щом пристигне. Разпоредих се вече относно проследяването на двете жени, като изпратих един от прислужниците на мистър Феърли — доверено лице — да разпита на гарата. Човекът получи пари и напътствия, и в случай че открие нещо, ще тръгне подир жените. Това е всичко, което може да се направи до идването на сър Пърсивъл в понеделник. Самият аз не се съмнявам ни най-малко, че той с готовност ще даде всяко обяснение, което може да се очаква от един джентълмен и мъж на честта. Сър Пърсивъл, сър, стои много, високо — издигнато обществено положение, репутация извън всякакво подозрение; аз съм доста спокоен за резултатите — доста спокоен, мога с радост да ви уверя. Неща от подобен род се срещат непрекъснато в моята практика. Анонимни писма — злочеста жена — окаяно социално положение. Не отричам, че в конкретния случай има особени усложнения; но сам по себе си случаят, за жалост, е доста обичаен.

— Боя се, мистър Гилмор, че съм на различно становище от вашето.

— Точно тъй, скъпи ми господине, точно тъй. Аз съм стар човек и гледам практично. Вие сте млад човек и гледате романтично. Да не водим спор за възгледите си. Професионалният ми живот протича в атмосфера на спорове, мистър Хартрайт, и аз винаги се радвам, когато мога да избягам от нея, както съм избягал тук. Ще изчакаме събитията — да, да, да, — ще изчакаме събитията. Очарователно място. Добро ли е, за лов? Сигурно не; мисля, че земята на мистър Феърли не се охранява. И все пак очарователно място и възхитителни хора. Чувам, че вие рисувате, мистър Хартрайт? Завидно умение! Какъв е стилът ви?

Ние се впуснахме в неутрален разговор или по-точно мистър Гилмор говореше, а аз слушах. Вниманието ми, бе далеч от него и от темите, по които той говореше с такава лекота. Самотната разходка през последните два часа бе упражнила своето влияние върху мен: тя ми бе втълпила мисълта да ускоря заминаването си от Лимъридж Хаус. Защо дори и с една ненужна минута да продължавам тежкото изпитание да кажа сбогом? Кой повече се нуждаеше от моите услуги тук? Пребиваването ми в Къмбърланд не служеше вече на никаква полезна цел, позволението, получено от работодателя ми, не поставяше никакви ограничения за часа на заминаването. Защо да не сложа точката на мига?

Взех решение да го прекратя. Все още оставаха няколко часа, преди да се стъмни; нямаше никаква причина да не поема по обратния път за Лондон още същия следобед. Извиних се учтиво на мистър Гилмор с първия претекст, който Ми хрумна, за да го напусна, и се върнах веднага в къщата.

По стълбата към моята стая срещнах мис Халкъм, От бързината, с която вървях, и промяната в поведението ми тя разбра, че съм си наумил нещо ново, и попита какво се е случило. Изложих й причините, които са ме подбудили да ускоря заминаването си, точно както ги изложих тук.

— Не, не — отвърна тя искрено и мило, — напуснете ни като приятел: споделете още веднъж хляба с нас. Останете тук и вечеряйте, останете тук и ни помогнете да прекараме тъй щастливо нашата последна вечер с вас, както и първата. Аз ви каня, мисис Веси ви кани… — Тя се поколеба за миг и после добави: — Лора също ви кани.

Обещах да остана. Господ ми е свидетел, че нямах желание да оставя и сянка от тъжно впечатление върху която и да е от тях. Собствената ми стая бе най-доброто място за мен, докато удари звънецът за вечеря. Изчаках там, докато стане време да сляза долу.

През целия този ден не бях говорил с мис Феърли, нито дори я бях виждал. Първата среща с нея, когато влязох в салона, бе тежко изпитание за нейното и моето самообладание. Тя също бе направила всичко възможно, за да може тази вечер да ни върне към златното, отминало време — времето, което никога вече нямаше да се върне. Облякла бе роклята, която често бе предизвиквала най-голямото ми възхищение — тъмносиня копринена рокля с красива гарнитура от старинна дантела; с предишната си готовност тя пристъпи напред, за да ме поздрави; подаде ми ръката си с искреното, невинно доброжелателство на някогашните по-щастливи дни. Студените пръсти, които потрепереха, обгръщайки моите, бледите страни с яркочервеното петно, което ги изгаряше по средата, слабата усмивка, която се опита да заиграе по устните й и замря, когато ги погледнах — всичко ми подсказваше колко много й струва да поддържа външното си спокойствие. Сърцето ми не можеше да я доближи още повече до себе си, инак щях да я заобичам тъй, както никога дотогава не бях обичал.

Мистър Гилмор ни беше от голяма помощ. Той беше в много добро настроение и водеше разговора с неуморим дух. Мис Халкъм го подкрепяше решително и аз правех всичко възможно да следвам примера й. Милите сини очи, в които така добре се бях научил да тълкувам и най-малката промяна, ме погледнаха умолително, когато седнахме на масата. Помогнете на сестра ми — казваше ми сякаш нежното, разтревожено лице, — помогнете на сестра ми и ще помогнете и на мен.

Вечерята премина, видимо поне, достатъчно добре. Когато дамите станаха от масата и мистър Гилмор и аз останахме сами, в столовата се появи нещо, което възбуди вниманието ни и ми даде възможност да се успокоя за няколко минути в необходима и желана тишина. Прислужникът, изпратен да проследи Ан Катърик и мисис Клемънтс, се завърна и бе веднага въведен в столовата, за да докладва за извършеното.

— Е — каза мистър Гилмор, — какво открихте?

— Открих, сър — отговори прислужникът, — че двете жени са взели билети от нашата гара за Карлайл.

— Естествено, като сте разбрали това, сте заминали за Карлайл?

— Да, сър, но за съжаление не можах да открия никаква по-нататъшна следа.

— Разпитахте ли на гарата?

— Да, сър.

— И по различните странноприемници?

— Да, сър.

— И оставихте бележката, която ви връчих, в полицията?

— Тъй сторих, сър.

— Е, приятелю, направили сте всичко, каквото сте могли, и аз направих всичко, каквото можах, и с това въпросът приключва до второ разпореждане. Изиграхме си козовете, мистър Хартрайт — продължи старият джентълмен, след като прислужникът излезе. — Засега поне жените ни надхитриха и единственият ни изход е да чакаме пристигането на сър Пърсивъл Глайд в понеделник. Няма ли да си напълните отново чашата? Тази бутилка портвайн се оказа добра — яко, солидно старо вино. Макар че в собствената си изба имам и по-добро.

Върнахме се в салона — стаята, в която бяха преминали най-щастливите вечери от живота ми, стаята, която след тази последна вечер нямаше никога вече да видя. Тя бе променена, откакто дните намаляха и времето застудя. Остъклените врати към терасата бяха затворени и скрити зад дебели завеси. Вместо мекия привечерен здрач, на който бяхме свикнали да седим, очите ми сега заслепяваше ярката, сияеща светлина от лампите. Всичко бе променено — вътре и навън всичко бе променено.

Мис Халкъм и мистър Гилмор седнаха край масата за карти; мисис Веси зае обичайното си кресло. Нищо не им пречеше да прекарат добре вечерта и забелязвайки това, аз още по-болезнено усетих туй, що пречеше на мен. Видях, че мис Феърли обикаля бавно около нотната стойка. Имаше време, когато можех да се присъединя към нея. Зачаках нерешително; не знаех нито накъде да тръгна, нито какво да предприема. Тя хвърли бърз поглед към мен, взе неочаквано някакви ноти от стойката и сама се приближи.

— Да изсвиря ли някои от малките Моцартови мелодии, които така много харесвахте? — запита ме, отгръщайки нервно нотите, без да вдига поглед, докато говореше.

Преди да мога да й благодаря, тя забърза към пианото. Столът до него, на който имах навика да сядам, стоеше празен. Тя удари няколко акорда, после погледна към мен и отново се съсредоточи в музиката.

— Няма ли да седнете на старото си място? — попита много рязко и съвсем тихо.

— Бих могъл да си го позволя тази последна вечер — отговорих аз.

Тя замълча; прикова вниманието си върху музиката — върху нотите, които знаеше наизуст, защото ги бе свирила толкова пъти, без да гледа. Но аз разбрах, че ме е чула, знаех, че усеща близкото ми присъствие, защото видях как червеното петънце на едната й страна — тази, която виждах — изчезна и цялото й лице пребледня.

— Много ми е мъчно, че заминавате — каза тя, при което гласът й се снижи до шепот, очите й се втренчиха още повече в нотите, а пръстите й полетяха по клавишите със странна, трескава енергия, която забелязвах за първи път.

— Ще запомня тези мили думи, мис Феърли, дълго след като дойде и си отиде утрешният ден.

Лицето й побеля още повече и тя го извърна още по-надалеч от мен.

— Не говорете за утре — каза. — Да оставим тази вечер музиката да ни говори с по-щастлив език от нашия.

Устните й трепереха; слаба въздишка се изтръгна от тях, която тя напразно се опита да подтисне. Пръстите й загубиха сигурността си; тя удари фалшив тон, обърка се, опитвайки се да го поправи, и отпусна ядосано ръце на скута си. Мис Халкъм и мистър Гилмор вдигнаха изненадани погледи от масата за карти. Дори мисис Веси, която дремеше в креслото си, се събуди при внезапното прекъсване на музиката и попита какво се е случило.

— Играете ли вист, мистър Хартрайт? — запита мис Халкъм с поглед, отправен многозначително към мястото, където стоях.

Знаех какво искаше да каже; знаех, че е права, и станах веднага, за да отида при масата за карти. Когато се отдалечих от пианото, мис Феърли отгърна един нотен лист и докосна отново клавишите с по-сигурна ръка.

— Ще го изсвиря — каза тя, изтръгвайки звуците почти страстно. — Ще го изсвиря тази последна вечер.

— Елате, мисис Веси — обади се мис Халкъм. — С мистър Гилмор се отегчихме да играем екарте — елате, за да партнирате на мистър Хартрайт във виста.

Старият адвокат се усмихна иронично, тъй като печелеше и току-що беше извадил поп. Той очевидно свърза рязката промяна, наложена от мис Халкъм, с неспособността на една дама да губи в играта.

Останалата част от вечерта премина без дума или поглед от нейна страна. Тя не стана от пианото и аз не станах от масата за карти. Свиреше без прекъсване — свиреше, сякаш музиката бе единственото й убежище. Понякога пръстите й извличаха звуците бавно, отдавайки им нежността си — мека, постепенно замираща гальовност, неизразимо красива и тъжна за слуха; или пък й изневеряваха и бъркаха, и препускаха механично по инструмента, като че ли задачата им бе бреме за тях. И все пак, колкото и да се променяха и да трепереха, което се отразяваше на музиката, те нито за миг не се поколебаха в решението си да свирят. Тя стана от пианото едва когато станахме всички, за да си кажем лека нощ.

Мисис Веси бе най-близо до вратата и първа се ръкува с мен.

— Повече няма да ви видя, мистър Хартрайт — каза старата дама. — Истински съжалявам, че заминавате. Вие бяхте много мил и любезен, а една стара жена като мен усеща любезността и вниманието. Bon voyage[7], скъпи ми господине — bon voyage, както казват французите.

Следващата бе мис Халкъм.

— Утре сутринта в седем и половина — каза тя и добави шепнешком: — Чух и видях повече, отколкото мислите. Поведението ви тази вечер ме направи ваша приятелка за цял живот.

Мис Феърли бе последна. Не смеех да я погледна, когато взех ръката й и помислих за следващата сутрин.

— Трябва да отпътувам много рано — казах й. — Ще съм заминал, мис Феърли, преди вие…

— Не, не — побърза да ме прекъсне тя, — не преди да изляза от стаята си. Аз ще бъда долу за закуската с Мариан. Не съм толкова неблагодарна, не мога така лесно да забравя последните три месеца…

Гласът й изневери; ръката й обгърна нежно моята, после изведнъж я пусна. Преди да съм казал лека нощ, тя вече бе излязла.

Краят бързо вървеше към мен — приближи неизбежно със светлината на последната сутрин в Лимъридж Хаус.

Още нямаше седем и половина, когато бях долу, но те ме чакаха на масата за закуска. Въздухът беше хладен и на бледата светлина сред мрачната утринна тишина на къщата, ние тримата седяхме и се опитвахме да се храним, опитвахме се да говорим. Усилието да запазим приличие бе безнадеждно и безполезно и аз станах, за да го прекратя. Когато протегнах ръка, когато мис Халкъм, която бе по-близо до мен, я пое, мис Феърли се обърна неочаквано и изтича навън.

— По-добре така — каза мис Халкъм, когато вратата се затвори. — Така е по-добре и за двама ви.

Измина миг, преди да мога да отговоря; тежко бе да я загубя без прощална дума или прощален поглед. Овладях се и се опитах да се разделя с мис Халкъм както подобаваше; но всички думи за сбогом, които на драго сърце бих казал, се сведоха до едно изречение.

— Заслужил ли съм да ми пишете? — бе всичко, което можах да изрека.

— Вие заслужихте всичко, което мога да направя за вас, докато и двамата сме на този свят. Какъвто и да е краят, ще го узнаете.

— А ако аз мога някога, в бъдеще, отново да ви бъда в помощ, много след като се заличи споменът за моята самонадеяност и безумие…

Не можах да кажа нищо повече. Гласът ми пресекна, очите ми се навлажниха въпреки волята ми.

Тя хвана и двете ми ръце и ги стисна твърдо и силно като мъж — тъмните й очи заблестяха — червенина обхвана матовата й кожа — лицето й засия със своята твърдост и енергия и стана красиво от чистата вътрешна светлина на нейната щедрост и състрадание.

— Ще ви вярвам; ако някога дойде такъв момент, ще ви вярвам като на мой и неин приятел, като на мой и неин брат. — Тя замълча, привлече ме към себе си — какво храбро и благородно създание, — като сестра докосна челото ми с устни и ме нарече по име: — Бог да ви благослови, Уолтър! Приседнете тук сам и се успокойте. Заради двама ни ще е по-добре да не остана. По-добре ще бъде да ви изпратя с поглед от балкона.

Тя излезе от стаята. Обърнах се към прозореца, където пред мен се простираше единствено самотният есенен пейзаж. Обърнах му гръб, за да се овладея, преди и аз на свой ред да напусна завинаги стаята.

Изтече минута — едва ли е било повече, когато чух, че вратата отново леко се отваря и по килима прошумя женска рокля. Сърцето ми заби лудо, когато се обърнах. От другия край на стаята към мен приближаваше мис Феърли.

Тя се спря колебливо, щом очите ни се срещнаха и видя, че сме сами. После с Онзи кураж, който жените тъй често губят при по-незначителни ситуации от критично естество и почти никога при големите, пристъпи по-близо към мен, странно пребледняла и смълчана, отпуснала едната си ръка върху масата, покрай която вървеше, като криеше другата в гънките на роклята си.

— Отидох в салона само за да потърся това — каза тя. — То може би ще ви напомня за престоя ви тук и за приятелите, които сте оставили. Когато го направих, ми казахте, че съм напреднала много, и затова си помислих, че бихте искали…

Тя извърна глава настрани и ми подаде малка рисунка, излязла изцяло изпод нейния молив, на беседката, в която се срещнахме за първи път. Листът трепереше в ръката й, когато ми го подаде — трепереше и в моята, когато го взех.

Страхувах се да кажа това, което чувствувах. Отговорих само:

— Тя ще бъде винаги с мен. През целия ми живот това ще бъде най-скъпото за мен съкровище. Много съм благодарен; много съм ви благодарен, че не ме оставихте да си отида, без да си кажем довиждане.

— Оо — отвърна тя невинно, — как бих могла да го сторя, след като прекарахме толкова много щастливи дни заедно!

— Тези дни може никога да не се върнат, мис Феърли; моят начин на живот и вашият се различават твърде много. Но ако дойде време, когато предаността, на цялото ми сърце, душа и същество биха ви донесли миг на щастие или биха могли да ви спестят миг на мъка, ще се опитате ли да си спомните за бедния ви учител по рисуване? Мис Халкъм обеща, че ще ми вярва; а вие обещавате ли?

През напиращите сълзи в милите сини очи просветна неясно тъгата от раздялата.

— Обещавам — отговори тя сподавено. — Оо, не ме гледайте така! Обещавам ви от все сърце.

Осмелих се да пристъпя малко към нея и протегнах ръка.

— Вие имате много приятели, които ви обичат, мис Феърли. Вашето щастливо бъдеще е съкровена цел на много надежди. Ще ми позволите ли при раздялата да ви кажа, че то е съкровена цел и на моите надежди?

Сълзите се стичаха бързо по страните й. Тя се подпря с разтреперана ръка на масата, за да се задържи, и ми подаде другата. Взех я в своята — задържах я крепко. Ръката ми клюмна над нея, сълзите ми падаха по нея, устните ми се притиснаха о нея — не, не в знак на любов, о, не в знак на любов в този последен миг, а в израз на болката и обладалото ме отчаяние.

— За бога, оставете ме! — прошепна тя едвам.

В тези изпълнени с молба думи прозвуча със страшна сила признанието на нейната сърдечна тайна. Нямах право да ги чуя, нямах право да им отговоря; това бяха думите, които ме пропъждаха от стаята в името на нейната свята слабост. Всичко бе свършено. Пуснах ръката й; не казах нищо повече. Заслепяващи сълзи я скриваха от погледа ми и аз ги прокудих, за да я видя за последен път. Един прощален поглед — в мига, когато тя се отпусна на стола, ръцете й се подпряха на масата и главата й изтощено клюмна върху тях, — един прощален поглед и вратата вече бе затворена; помежду ни се откри голямата бездна на раздялата; образът на Лора Феърли бе вече спомен от миналото.

(Край на разказа на Хартрайт)

Историята продължава от името на ВИНСЪНТ ГИЛМОР, живеещ на Чансъри Лейн, адвокат

I

Пиша тези редове по молба на моя приятел мистър Уолтър Хартрайт. По този начин ще станат достояние известни събития, които засегнаха сериозно интересите на мис Феърли и които се случиха след заминаването на мистър Хартрайт от Лимъридж Хаус.

Не е необходимо да казвам дали съм „за“ или „против“ разкриването на забележителната семейна история, от която моят разказ съставлява важна част. Мистър Хартрайт пое тази отговорност върху себе си и обстоятелствата, които предстои да бъдат изложени, ще покажат, че е въпрос на негово лично желание, тъй като той напълно си спечели правото за това. Възприетият от него план, за да представи по най-правдив и жив начин историята на другите, изисква тя да бъде разказвана на всеки последователен етап от развитието на събитията от лицата, пряко свързани с протичането на тези събития. Моето появяване тук като разказвач се налага следователно от възприетия способ. Аз бях в Къмбърланд по време на краткия престой на сър Пърсивъл Глайд под покрива на мистър Феърли и взех лично участие в решаването на един важен въпрос. Ето защо мой дълг е да добавя тези нови редове към нишката на събитията и да я поема там, където за настоящия момент мистър Хартрайт я остави.

Пристигнах в Лимъридж Хаус в петък, втори ноември. Целта ми беше да остана в дома на мистър Феърли до пристигането на сър Пърсивъл Глайд. Ако това събитие доведеше до определянето на някаква дата за съюза на сър Пърсивъл с мис Феърли, аз трябваше да отнеса със себе си в Лондон необходимите нареждания и да се заема с изготвянето на брачния договор на дамата.

В петъка не бях удостоен с разговор от страна на мистър Феърли. Години наред той беше или си въобразяваше, че е болен и не се чувствуваше достатъчно добре, за да ме приеме. Мис Халкъм бе първият член от семейството, когото видях. Тя ме посрещна на външната врата и ме представи на мистър Хартрайт, който от известно време пребиваваше в Лимъридж.

Видях мис Феърли по-късно, едва на вечеря. Не изглеждаше добре, както установих със съжаление. Тя е сладко, обично момиче, приветливо и внимателно към всички, които я заобикалят, тъй както беше и прекрасната й майка — макар че, по мое мнение, тя прилича на баща си. Мисис Феърли имаше тъмни очи и коса и по-голямата й дъщеря мис Халкъм ми напомня силно за нея. Мис Феърли свири за нас тази вечер, но по моему не тъй добре, както обикновено. Изкарахме една игра на вист — истинско оскверняване на тази благородна игра, що се отнася до начина, по който я играхме. Мистър Хартрайт ми направи благоприятно впечатление при нашето запознанство, но скоро открих, че той не се е отърсил от слабостите на общуването, присъщи на възрастта му. Има три неща, които нито един млад мъж от сегашното поколение не е в състояние да извърши. Те не изпитват наслада от виното, което пият, не могат да играят вист и не умеят да направят комплимент на една дама. Мистър Хартрайт не беше изключение от общото правило. Инак, дори в онези дни на твърде краткото ни познанство, той ми направи впечатление на скромен млад човек с поведение на джентълмен.

Така премина петъкът. Не споменавам нищо за по-сериозните въпроси, които занимаваха вниманието ми през този ден — анонимното писмо до мис Феърли, мерките, които сметнах за редно да взема, когато въпросът бе изложен пред мен, и убеждението, което хранех, че сър Пърсивъл Глайд с готовност ще предостави обяснение на обстоятелствата — тъй като, доколкото ми е известно, това е направено в подробности в разказа, предхождащ моя.

В съботата мистър Хартрайт бе отпътувал, преди да слезна на закуска. Мис Феърли остана в стаята си през целия ден, а мис Халкъм ми се видя подтисната. Домът не бе същият, както по времето на мистър и мисис Филип Феърли. Преди обеда се разходих сам и разгледах някои от местата, видени от мен преди повече от тридесет години, когато за първи път отседнах в Лимъридж във връзка с уреждането на семейните дела.

В два часа мистър Феърли изпрати да ми съобщят, че се чувствува достатъчно добре, за да ме види. По никакъв начин не мога да кажа, че се бе променил, откакто го видях за първи път. Както обикновено говореше все за същите неща — за себе си и за своите страдания, за прекрасните си монети и за своите с нищо несравними Рембрандови офорти. Щом се опитах да заговоря за делата, довели ме в дома му, той затвори очи и каза, че го „разстройвам“. Аз продължих да го разстройвам, връщайки се отново и отново към въпроса. Можах само да се уверя, че той гледа на брака на племенницата си като на нещо решено; че баща й го е поискал и той самият го искаше; че този брак е желан и че той лично би изпитал радост, когато се сложи край на това безпокойство. Колкото до договора, бих ли искал да се посъветвам с племенницата му и след това да се задълбоча в семейните дела въз основа на собствените ми познания, за да приготвя всичко и да сведа неговото участие в цялата работа като настойник до казване на „да“-то в подходящия момент — ами да, той, разбира се, ще приеме моите възгледи и възгледите на всеки друг с безкрайно удоволствие. Междувременно, ето на, съм имал възможността да го видя — безпомощен страдалец, прикован в стаята си. Мислел ли съм, че ми изглежда на човек, който иска да го тормозят? Не. Тогава защо да бъде тормозен?

Аз бих могъл вероятно да бъда малко изненадан от това странно отсъствие на желание за самоутвърждаване от страна на мистър Феърли в ролята му на настойник, ако не познавах достатъчно семейните дела, за да си припомня, че той бе ерген и че интересът му към Лимъридж и цялата останала собственост се изчерпваше с личния му живот. Ето защо при това положение резултатът от разговора нито ме учуди, нито ме разочарова.

Неделята бе скучен ден и извън къщата, й в нея. За мен пристигна писмо, от адвоката на сър Пърсивъл Глайд, уведомяващо ме, че е получено копието от анонимното писмо и придружителната бележка с моето изявление по въпроса. След обяд мис Феърли се присъедини към нас, но изглеждаше бледа и подтисната и съвсем не приличаше на себе си. Поговорих малко с нея и се осмелих да намекна деликатно за сър Пърсивъл. Тя слушаше, без да каже нищо. Включваше се с желание във всички други теми, но по този въпрос предпочиташе да не взема отношение. Започнах да се съмнявам дали не съжалява за годежа си — точно както се случва често с младите дами, когато съжалението идва твърде късно.

— В понеделник сър Пърсивъл Глайд пристигна. Видя ми се извънредно симпатичен, що се отнася до обноските и външния му вид. Изглеждаше по-възрастен, отколкото очаквах, тъй като косата му бе опадала над челото и лицето му бе понабръчкано и уморено, но действията му бяха енергични и духът му висок, като на млад мъж. Срещата му с мис Халкъм беше възхитително сърдечна и непристорена, а когато му бях представен, той ме прие с такава лекота и любезност, че се спогодихме като стари приятели. Мис Феърли не беше с нас, когато той пристигна, но се появи в стаята десет минути по-късно. Сър Пърсивъл стана и поднесе своите комплименти със съвършено изящество. Забелязвайки влошилото се състояние на младата дама, което се бе отразило и на вида й, той изрази своята очевидна загриженост със смесица от нежност и почитание, с непретенциозна изисканост на тона, гласа и поведението си, които направиха чест на доброто му възпитание и на точния му усет. При тези обстоятелства доста ме изненада фактът, че мис Феърли продължи да се държи напрегнато и неловко в негово присъствие и че се възползува от първата появила се възможност да напусне отново стаята. Сър Пърсивъл не забеляза нито сдържаността, с която тя го прие, нито неочакваното й оттегляне от компанията ни. Той не й се натрапваше, докато тя бе там, и по никакъв начин не намекна за излизането й, когато си отиде, с което да постави мис Халкъм в затруднено положение. Неговият такт и вкус не сгрешиха в този или който и да е друг случай, докато бях в Лимъридж Хаус.

Бедната щом мис Феърли напусна стаята, той ни спести неудобството по въпроса за анонимното писмо, като сам заговори за него. Пътувайки от Хампшър, се отбил в Лондон, видял адвоката си, прочел документите, изпратени от мен, и продължил за Къмбърланд, изпълнен от нетърпение да донесе успокоение на умовете ни с най-бързото и най-пълно обяснение, което би могло да се изрази с думи. При това негово изказване аз му предложих оригинала на писмото, който бях запазил, за да го види. Той ми благодари и не пожела да го види, заявявайки, че е чел копието и че желае оригиналът да остане в наши ръце.

Обяснението, което незабавно се зае да поднесе, бе тъй просто и задоволително, както през цялото това време очаквах да бъде.

В миналото мисис Катърик, осведоми ни той, го задължила да се реваншира по определен начин за вярната й служба и услугите, които била правила на негови роднини и на него самия. Тя била дваж нещастна поради брака си със съпруг, който я напуснал, и поради факта, че от ранна възраст умственото развитие на единственото й дете било забавено. Макар че поради брака си се преместила в друга част на Хампшър, отдалечена от областта, в която са разположени земите на сър Пърсивъл, той се погрижил да не я изгубва от погледа си — при това приятелското му чувство към бедната жена, пред вид на извършените от нея услуги в миналото, се засилило много от възторга спрямо търпението и храбростта, с които понасяла своето нещастие. С течение на времето симптомите за душевното разстройство на злочестата й дъщеря нараснали сериозно дотам, че се наложило да я поставят под медицински контрол. Мисис Катърик сама осъзнала тази необходимост, но същевременно изпитвала предразсъдъците, присъщи на хора от нейното порядъчно положение, и не можела да приеме детето й да бъде изпратено като просяк в обществен приют. Сър Пърсивъл се отнесъл с уважение към този довод, както се отнасял с уважение към всяка почтена свобода на чувствата, независимо от това в коя обществена категория се проявява тя, и решил да засвидетелствува своята благодарност за някогашната преданост на мисис Катърик към неговите интереси и тези на семейството му, като поеме разноските по пребиваването на дъщеря й в един солиден частен приют за душевноболни.

За голямо съжаление на майката и за негово съжаление нещастното създание открило участието, което обстоятелствата го принудили да вземе за поставянето й под запрещение, и в резултат на това у нея се породила изключително силна омраза и недоверие към него. С тази омраза и недоверие, изразявани по различни начини в приюта, можело очевидно да се обясни и анонимното писмо, написано след бягството й. Ако припомняйки си документа, мис Халкъм и мистър Гилмор не намирали в него потвърждение на тази гледна точка или ако желаели да научат някои допълнителни подробности за приюта (чийто адрес той съобщи, както и имената на двамата лекари, по чието писмено становище пациентката била приета), той бил готов да отговори на всички техни въпроси и да разсее всяко съмнение. Той постъпил според дълга си към нещастната млада жена, като наредил на адвоката си да не жали средства, за да я открие и да я предаде отново на лекарските грижи, и сега само желаел силно да изпълни също тъй ясно и открито дълга си към мис Феърли и към нейното семейство.

Първият, който заговори в отговор на молбата му, бях аз. Напълно бях наясно как трябва да действувам. Голямата красота на Закона се заключва в това, че той може да оспорва всяко човешко твърдение, независимо от обстоятелствата, при които е направено, и формата на изложението. Ако бях усетил професионално, че трябва да заведа дело срещу сър Пърсивъл Глайд по силата на собственото му обяснение, несъмнено щях да го направя. Но дългът ми ме насочи в друга посока; задачата ми бе от чисто мисловен характер. Аз трябваше да преценя обяснението, което току-що бяхме чули, да почета подобаващо, отличната репутация на джентълмена, който го бе дал, и да отсъдя честно правдоподобността на разказа му. Лично аз бях убеден в нея и съответно заявих, че според мен обяснението му безспорно е задоволително.

Мис Халкъм, след като ме погледна много сериозно, изрече от своя стрина няколко думи в същия смисъл — с известно колебание обаче, което според мен не бе обосновано от обстоятелствата. Не мога да кажа със сигурност дали сър Пърсивъл забеляза това, или не. Според мен той го забеляза, защото отново се върна на въпроса, макар че по всички норми на благоприличието би могъл вече да го изостави.

— Ако ясното излагане на фактите от моя страна бе насочено само към мистър Гилмор — заяви той, — аз бих сметнал всякакво по-нататъшно споменаване на този неприятен въпрос за излишно. Справедливо бих могъл да очаквам, че мистър Гилмор, като джентълмен, ще повярва на честната ми дума; а щом той е сторил това, може да се сложи край на всички разисквания по темата. Но отношението ми спрямо една дама не е същото. Аз й дължа онова, което не бих допуснал спрямо нито един мъж — доказателство на истината, в която я уверявам. Вие не можете да поискате това доказателство, мис Халкъм, и ето защо мой дълг е да го предложа на вас и още повече на мис Феърли. Смея ли да ви помоля да пишете веднага до майката на тази нещастна жена — мисис Катърик, за да поискате нейното показание в потвърждение на обяснението, което току-що ви дадох.

Видях, че мис Халкъм промени цвета си и леко се смути. Изглежда, й се стори, както и на мен, че колкото и учтиво да бе направено предложението на сър Пърсивъл, то произтичаше, макар и много деликатно, от колебанието, което пролича в поведението й преди минута или две.

— Надявам се, сър Пърсивъл, че не сте тъй несправедлив, за да поставяте под съмнение моето доверие към вас — заяви бързо тя.

— Естествено, че не, мис Халкъм. Правя предложението единствено в знак на внимание към вас. Ще извините ли моето упорство, ако повторно се осмеля да настоявам за него?

Докато говореше, той отиде до писалището, придърпа един стол към него и отвори папката с листа за писане.

— Позволете ми да ви помоля да напишете писъмцето — каза той — като услуга към мен. Няма да ви отнема повече от няколко минути. Трябва само да зададете два въпроса на мисис Катърик: първият — дали дъщеря й е изпратена в приюта с нейното знание и одобрение; вторият — дали участието ми в тази работа е такова, че да заслужава благодарността й. Мистър Гилмор не изпитва безпокойство по този неприятен въпрос, вие също; моля ви, освободете и моето съзнание от тази тревога, като напишете писъмцето.

— Вие ме задължавате да изпълня вашата молба, сър Пърсивъл, въпреки желанието ми да откажа.

При тези думи мис Халкъм стана от мястото си и седна на писалището. Сър Пърсивъл й благодари, подаде й перото и после се оттегли към камината. Малката италианска хрътка на мис Феърли лежеше на килимчето. Той протегна ръка и извика доброжелателно на кучето:

— Ела, Нина, не сме се забравили, нали?

Както може да се очаква от галените кучета, които често са страхливи и кисели, животинката го погледна сърдито, отдръпна се от протегнатата му ръка, излая жаловито, потрепера и се скри под канапето. Едва ли бе възможно да се разстрои от такава дреболия като отношението на кучето към него, но въпреки това забелязах, че той много неочаквано се отдалечи към прозореца. Може би понякога бе раздразнителен. Ако е така, съчувствувам му. Моят нрав понякога също е раздразнителен.

Мис Халкъм не се забави дълго с писмото. Когато свърши, тя стана от писалището и подаде листа на сър Пърсивъл. Той се поклони, взе го от нея, сгъна го веднага, без да поглежда съдържанието му, написа адреса и й го връчи отново в мълчание. В живота си не съм виждал нещо извършено по-изящно и по-подобаващо.

— Вие настоявате аз да пусна писмото, сър Пърсивъл? — запита мис Халкъм.

— Моля ви да го направите — отговори той. — А сега, когато то е написано и запечатано, позволете ми да задам един-два последни въпроса относно нещастната жена, с която е свързано. Прочетох съобщението, изпратено тъй любезно от мистър Гилмор до моя адвокат, където са изложени обстоятелствата, при които е идентифициран авторът на анонимното писмо. Но има известни моменти, които не са засегнати в съобщението. Срещнала ли се е Ан Катърик с мис Феърли?

— Разбира се, че не — отвърна мис Халкъм.

— Видя ли се тя с пас?

— Не.

— В такъв случай тя не е разговаряла с хора от къщата, ако не се смята някой си мистър Хартрайт, който се е срещнал с нея случайно в църковния двор?

— Да, никой друг не е разговарял с нея.

— Доколкото разбирам, мистър Хартрайт е бил нает като учител по рисуване в Лимъридж? Член ли е той на някое от художническите сдружения?

— Мисля, че не е — отговори мис Халкъм.

Той спря за миг, като че ли размисляше над последния отговор, и после добави:

— Открихте ли къде е живяла Ан Катърик, докато е била тук?

— Да. В една ферма в степта, наречена Тодс Корнър.

— Наш общ дълг към бедното създание е да я намерим — продължи сър Пърсивъл. — Може би е казала нещо в Тодс Корнър, което ще ни помогне да я открием. С тази надежда ще отида там и ще разпитам. Междувременно, тъй като не мога да се превъзмогна, за да разговарям с мис Феърли по този болезнен въпрос, смея ли да ви помоля, мис Халкъм, да бъдете така любезна вие да й дадете необходимото обяснение, след като, разбира се, изчакате отговора на това писмо.

Мис Халкъм обеща да изпълни молбата му. Той й благодари, кимна весело и ни остави, за да се настани в стаята си. Когато отвори вратата, намусената хрътка подаде острата си муцуна изпод канапето и излая, сякаш бе готова да го захапе.

— Добра работа свършихме тази сутрин, мис Халкъм — обадих се аз, щом останахме сами. — Ето че един тревожен ден вече завърши.

— Да — отговори тя, — несъмнено. Много се радвам, че сте доволен.

— Аз! Навярно с това писмо в ръката вие също сте спокойна?

— О, да. Как би могло да бъде иначе? Зная, че другото е невъзможно — продължи тя, говорейки повече на себе си, отколкото на мен. — Но ми се искаше Уолтър Хартрайт да е все още тук, за да присъствува на това обяснение и да чуе предложението да напиша писмото.

Останах малко изненадан — дори леко засегнат — от тези последни думи.

— Вярно е, че събитията свързаха твърде много мистър Хартрайт с историята на писмото — отвърнах — и аз с готовност признавам, че като се има пред вид цялата обстановка, той прояви голяма деликатност и дискретност. Но съвсем не мога да си обясня какво положително влияние може да има неговото присъствие спрямо въздействието, което оказа изявлението на сър Пърсивъл върху вас или върху мен.

— Просто ми хрумна, мистър Гилмор — отвърна разсеяно тя. — Няма защо да го обсъждаме. Вашият опит трябва да бъде и е най-добрият съветник, който мога да желая.

Не ми се понрави много явният начин, по който тя стовари цялата отговорност върху мен. Нямаше да се учудя, ако го бе направил мистър Феърли. Но решителната, недвусмислена във всяко едно отношение мис Халкъм бе последният човек на този свят, от когото можех да очаквам боязън да изрази собственото си мнение.

— Ако все още ви измъчват някакви съмнения — рекох аз, — защо не ги споделите с мен веднага? Кажете ми ясно — имате ли някаква причина да не вярвате на сър Пърсивъл Глайд?

— Никаква.

— Виждате ли нещо неправдоподобно или противоречиво в неговото обяснение?

— Как мога да отговоря положително след доказателството в подкрепа на истината, което ми предложи? Би ли могло да има по-добро свидетелство в негова полза, мистър Гилмор, от свидетелството на майката на тази жена?

— Не би могло. Ако отговорът на вашето запитване се окаже задоволителен, аз наистина не виждам какво повече може да очаква от сър Пърсивъл който и да е от неговите приятели.

— Тогава ще изпратим писъмцето — каза тя, ставайки, за да излезе от стаята — и ще отложим всякакви по-нататъшни разговори по въпроса; докато пристигне отговорът. Не отдавайте никакво значение на моето колебание. Не мога да дам никакво по-добро обяснение за него освен това, че напоследък съм твърде разтревожена за Лора; а тревогата, мистър Гилмор, обърква дори най-силните от нас.

Тя си тръгна внезапно рязко. Нейният по природа категоричен глас изрече сподавено последните думи — чувствителна, силна, страстна натура — жена за милиони в тези дребнави и лишени от съдържание времена. Познавах я от ранните й години; докато растеше, бях я виждал подложена на изпитания в не една тежка семейна криза и моят продължителен опит ме накара да отдам значение на колебанието й при подробно изложените тук обстоятелства — нещо, което не бих направил по отношение на друга жена. Не виждах никаква причина за тревога или съмнение от какъвто и да е род, но тя ме накара въпреки това да изпитам известна тревога и съмнение. На младини щях да се ядосам и разбеснея от безпричинното разстройство на душевното ми спокойствие. Но на моята възраст възприемах вече по друг начин нещата и постъпвайки философски, излязох, за да се разсея с една разходка.

II

Срещнахме се отново всички на вечеря. Сър Пърсивъл така щедро проявяваше доброто си настроение, че едва познах в него човека, чийто спокоен такт, изисканост и разсъдливост ми направиха такова силно впечатление при сутрешния разговор. Единствената следа от неговата предишна същност, която можах да открия, се проявяваше от време на време в поведението му към мис Феърли. Един поглед или една нейна дума слагаха край на най-веселия смях, прекратяваха игривия поток на неговата словоохотливост и в миг насочваха цялото му внимание към нея и към никого другиго на масата. Макар че ни веднъж не се опита открито да я въвлече в разговора, той не пропускаше и най-малката предоставена възможност, за да я включи незабележимо в него и именно при тези благоприятни обстоятелства да й каже думите, които един мъж не тъй тактичен и деликатен би адресирал направо към нея е първия момент, когато му дойдат наум. За моя изненада мис Феърли проявяваше внимание към неговото грижовно отношение, без да се трогва. Понякога, когато той я гледаше или й говореше, тя се смущаваше, но нито за миг не показа топлота към него. Обществено положение, богатство, добро възпитание, приятен вид, джентълменско държане и предаността на влюбения — всичко това бе скромно поднесено в краката й и доколкото можеше да се съди отстрани — бе предложено напразно.

На другия ден (вторник) сутринта сър Пърсивъл, като взе един от слугите за водач, тръгна към Тодс Корнър. Неговото разследване, както по-късно чух, не довело до никакъв резултат. Когато се върна, той се срещна с мистър Феърли, а следобеда отиде на езда заедно с мис Халкъм. Не се случи нищо друго, което заслужава да бъде отбелязано. Вечерта премина както обикновено. Нямаше никаква промяна в сър Пърсивъл и никаква промяна в мис Феърли.

В сряда пощата донесе със себе си едно събитие — отговора от мисис Катърик. Направих копие от документа, което запазих и което сега мога да представя. В него се казваше:

„Госпожице, позволете ми да потвърдя получаването на вашето писмо, в което ме питате дали моята дъщеря Ан е била предадена на медицински надзор с мое знание и съгласие и дали участието в тази работа на сър Пърсивъл Глайд е такова, че да заслужава изразяване на благодарност от моя страна към този джентълмен. Надявам се, че ще бъдете доволна да получите положителния ми отговор по двата въпроса и ви уверявам, че оставам с уважение към вас.

ДЖЕЙН АН КАТЪРИК“

Кратко, ясно и точно на въпроса; по форма — твърде делово писмо, за да бъде написано от жена, по съдържание — не би могло да се желае по-голяма категоричност в потвърждение на обяснението на сър Пърсивъл Глайд. Такова бе моето мнение и с известни малки уговорки мнението и на мис Халкъм. Когато писмото бе показано на сър Пърсивъл, той, изглежда, не се изненада от острия му тон и сбитата му форма. Каза ни, че мисис Катърик е жена, която пести излишните думи, човек с ясни мисли, прям и без въображение, който пише кратко и разбираемо, тъй както и говори.

Сега, когато отговорът бе получен, предстоеше да се изпълни следващото задължение — да бъде запозната мис Феърли с обяснението на сър Пърсивъл. Мис Халкъм се зае с тази задача и излезе от стаята, за да отиде при сестра си, когато ненадейно се върна и седна до креслото, където четях вестник. Сър Пърсивъл бе излязъл преди минута, за да разгледа конюшните, и сега в стаята бяхме само ние.

— Предполагам, че наистина направихме всичко, което можем? — каза тя, като обръщаше и въртеше писмото на мисис Катърик в ръка.

— Ако сме приятели на сър Пърсивъл, които го познават и му вярват, направихме всичко и повече от всичко, което е необходимо — отговорих аз, леко раздразнен от появилото се у нея повторно колебание. — Но ако сме врагове, които го подозират…

— За това не трябва дори да се мисли — прекъсна ме тя. — Ние сме приятели на сър Пърсивъл и ако великодушието и снизхождението могат да повлияят на уважението ни към него, би трябвало да бъдем също и негови почитатели. Знаете, че вчера той се видя с мистър Феърли и след това излезе с мен.

— Да. Видях ви да яздите заедно.

— Отначало заговорихме за Ан Катърик и за странната среща на мистър Хартрайт с нея. Но скоро изоставихме тази тема и сър Пърсивъл заговори най-безкористно за годежа си с Лора. Заяви, че е забелязал подтиснатото й настроение и че е склонен, освен ако не бъде убеден в противното, да отдаде на тази причина промяната в нейното поведение към него по време на сегашното му посещение. Ако обаче има друга сериозна причина, той би искал да не се оказва натиск върху намеренията й нито от страна на мистър Феърли, нито от мен. В такъв случай той моли само тя да си припомни за последен път обстоятелствата, при които е направен годежът между тях, както и неговото поведение от началото на ухажването до настоящия момент: Ако след справедлив размисъл по тези два въпроса тя пожелае с пълна сериозност той да се оттегли от претенциите си за честта да бъде неин съпруг и ако тя самата му го каже ясно, той ще се пожертвува, като й предостави пълната свобода да се откаже от годежа.

— Нито един мъж не би могъл да каже повече от това, мис Халкъм. Изхождайки от личния ми опит, мисля, че малцина в това положение биха казали толкова много.

Тя замълча, след като изрекох тези думи, и ме погледна странно объркана и същевременно отчаяна.

— Не обвинявам никого, не подозирам никого — избухна тя рязко. — Но аз не мога и няма да поема отговорността да убедя Лора за този брак.

— Това е точно позицията, която сър Пърсивъл Глайд ви е помолил да заемете — отвърнах учуден аз. — Той ви е помолил да не оказвате натиск върху нейните намерения.

— И непряко ме задължава да го направя, ако й предам неговото искане.

— Как е възможно това?

— Познавайки Лора, можете сам да си отговорите, мистър Гилмор. Ако й кажа да размисли върху обстоятелствата около годежа й, аз веднага ще въздействувам върху две от най-силните й чувства — върху обичта към паметта на баща й и безкомпромисността, с която се отнася към истината. Вие знаете, че в живота й няма обещание, което да не е изпълнила; знаете, че тя пое това задължение в началото на фаталната болест на баща й и че пред смъртния му одър говореше с надежда и радост за брака си със сър Пърсивъл Глайд.

Признавам, че останах леко поразен от тази гледна точка към случая.

— Уверен съм — започнах аз, — че в казаното от вас няма намек за користност от страна на сър Пърсивъл по отношение на резултата, за който току-що споменахте?

Честното й, безстрашно лице даде отговора, преди тя да каже каквото и да било.

— Смятате ли, че бих останала дори и за миг в компанията на човек, когото подозирам в подобна низост? — отвърна сърдито тя.

Приятно ми беше да изпитам върху себе си искрите на искреното й възмущение. В моята професия човек, се среща с толкова много злонамереност и толкова малко възмущение.

— В такъв случай — продължих аз — позволете да ви кажа на нашия правен език, че се отклонявате от същността. Каквито и да бъдат последиците, сър Пърсивъл е в правото си да иска от вашата сестра внимателно да обмисли поетото задължение от всяка логична гледна точка, преди да поиска да бъде освободена от него. Ако това злочесто писмо я е настроило срещу него, вървете веднага и й кажете, че той доказа невинността си пред вас и пред мен. Какъв подтик за възражения срещу него може да има тя след всичко това? Какво извинение би могла да посочи за промяната на своето решение спрямо един човек, когото фактически е приела за свой съпруг преди повече от две години?

— Смея да кажа, мистър Гилмор, че в очите на закона и на здравия разум — никакво. Ако тя все още се колебае и ако аз все още се колебая, трябва да си обясните нашето странно поведение, ако желаете, с каприз от страна и на двете ни. И затова трябва да приемем порицанието колкото можем по-леко.

При тези думи тя стана изведнъж и излезе. Когато една разумна жена е изправена пред сериозен въпрос и го отбягва с лекомислен отговор, в деветдесет и девет на сто от случаите това е сигурен знак, че тя крие нещо. Започнах отново да чета вестника, подозирайки силно, че мис Халкъм и мис Феърли имаха помежду си някаква тайна, която не искаха да споделят със сър Пърсивъл и с мен. Това ми се стори жестоко и за двама ни, особено за сър Пърсивъл.

Моите съмнения или по-точно казано моите убеждения се потвърдиха от думите и поведението на мис Халкъм, когато я видях отново по-късно същия ден. Тя бе подозрително кратка и сдържана, осведомявайки ме за резултата от разговора със сестра й. Както излизаше, мис Феърли бе изслушала мълчаливо цялата история около писмото, изложена пред нея от вярната гледна точка; но когато мис Халкъм продължила по-нататък, заявявайки, че целта на посещението на сър Пърсивъл в Лимъридж е да я убеди да определи ден за бракосъчетанието, тя сложила край на въпроса, молейки за време. Ако сър Пърсивъл приемел да я остави на спокойствие сега, тя поемала задължението да му даде окончателния си отговор преди края на годината. Била тъй разстроена и развълнувана, когато помолила за тази отсрочка, че мис Халкъм й обещала да използува своето влияние, за да я получи; и с това по най-гореща молба на мис Феърли били прекратени всякакви по-нататъшни обсъждания на въпроса за сватбата.

Тъй направеното предложение за временно споразумение може и да е било удобно за младата дама, но то се оказа до известна степен затрудняващо за автора на тези редове. Сутрешната поща бе донесла писмо от моя съдружник, което ме задължаваше на другия ден да се върна в града със следобедния влак. Беше напълно вероятно, че няма да намеря повторна възможност да се явя в Лимъридж до края на годината. В този случай, ако допуснехме, че мис Феърли реши в края на краищата да остане вярна на поетото задължение, налагащите се лични контакти с нея, преди да изготвя договора, се оказваха очевидно невъзможни и ние трябваше да започнем една преписка по въпроси, които задължително се обсъждат в разговори между двете страни. Не казах нищо за това затруднение, докато сър Пърсивъл не бе уведомен относно поисканата отсрочка. Той бе твърде галантен джентълмен, за да не зачете молбата незабавно. Когато мис Халкъм ми съобщи за това, аз й казах, че трябва непременно да говоря със сестра й, преди да напусна Лимъридж; и ето защо бе уговорено на другата сутрин да се видя с мис Феърли в личната й гостна. Тя не слезе да вечеря, нито се присъедини по-късно към нас. Извини се с леко неразположение и на мен ми се стори, че когато сър Пърсивъл чу това, той малко се подразни, както и можеше да се очаква.

На другата сутрин, веднага щом приключи закуската, аз се качих в гостната на мис Феърли. Бедното момиче бе толкова бледо и тъжно и пристъпи да ме посрещне с такава готовност и изящество, че решението ми да й държа лекция за капризите и нерешителността й, върху което мислех, качвайки се нагоре, се изпари на мига. Поведох я обратно към стола, от който бе станала, и седнах срещу нея. Любимата й начумерена хрътка беше в стаята и аз очаквах, че ще ме посрещне с лай и желание да ме ухапе. Но странно, своенравното малко животинче измами очакванията ми, като скочи върху скута ми и щом седнах, набута приятелски острата си муцунка в ръката ми.

— Често обичахте да сядате на колената ми, когато бяхте малка, скъпа моя — казах аз, — и сега кученцето ви, изглежда, има намерение да запълни вместо вас празния трон. Тази красива рисунка ваша ли е?

Посочих към албума, отворен на масата до нея, който очевидно бе разглеждала, преди да вляза. Разгърнатата страница разкриваше малък акварелен пейзаж, изкусно прикрепен върху нея. Това бе рисунката, предизвикала въпроса ми — съвсем случаен въпрос; но можех ли да подхвана деловия разговор още с първите си думи?

— Не — отвърна тя, извръщайки доста смутено поглед от рисунката, — не е моя.

Пръстите й бяха в непрекъснато движение навик, който помня от детството й — и винаги си играеха с първото нещо, което им попаднеше, когато някой й говореше. Този път те потърсиха албума и започнаха да си играят разсеяно около полето на малката акварелна рисунка. Меланхоличният израз сложи още по-силен отпечатък върху лицето й. Тя не гледаше рисунката, нито пък мен. Очите й скачаха неспокойно от един предмет в стаята на друг, разкривайки ясно, че тя подозира защо съм дошъл. Виждайки това, реших, че ще е най-добре без всякакво бавене да се насоча към целта.

— Една от причините, които ме доведоха тук, скъпа моя, е да ви кажа довиждане — започнах аз. — Днес трябва да се върна в Лондон и преди да замина, искам да разменя няколко думи с вас във връзка със собствените ви дела.

— Съжалявам много, че си заминавате, мистър Гилмор — каза тя, като ме погледна мило. — Вашето присъствие тук ме връща към доброто старо време.

— Надявам се, че ще мога да дойда отново и да събудя още веднъж тези приятни спомени — продължих аз, — но тъй като съществува известна несигурност относно бъдещето, трябва да се възползувам от възможността, която имам, и да говоря с вас сега. Аз съм ваш дългогодишен адвокат и ваш стар приятел и се осмелявам да ви напомня, с убедеността, че няма да ви обидя, за вероятността на вашия брак със сър Пърсивъл Глайд.

Тя дръпна ръка от малкия албум така неочаквано, сякаш той бе станал горещ и я бе изгорил. Пръстите й се вплетоха нервно едни в други върху скута й, погледът й се заби в пода и на лицето й се изписа израз на напрежение, което граничеше с болка.

— Абсолютно наложително ли е да говорим за моето брачно споразумение? — запита тихо тя.

— Наложително е да го споменем — отвърнах аз, — без да разсъждаваме върху факта. Нека просто кажем, че вие може да се омъжите или може да не се омъжите. В първия случай трябва да бъда предварително подготвен да направя договора ви и от учтивост не трябва да го извърша, без най-напред да съм се посъветвал с вас. Сегашният разговор може да се окаже единствената ми възможност да чуя какви са вашите желания. Ако приемем, че решите да се омъжите, искам да ви осведомя колкото се може с по-малко думи какво е сегашното ви положение и как можете да го промените, ако желаете, в бъдеще.

Разясних й точно целта на брачния договор и подир това й казах какви са нейните перспективи — на първо място при навършване на пълнолетието й; и на второ място при смъртта на чичо й — разграничавайки собствеността, върху която тя имаше права само приживе, и тази, която оставаше изцяло под нейно разпореждане. Тя ме слушаше внимателно, като напрегнатият израз все още бе изписан на лицето й, а ръцете й бяха все още вкопчени нервно една в друга на скута й.

— А сега — заключих аз — кажете ми имате ли пред вид някакво условие, което в дадения случай бихте желали да включа — за което е необходимо, разбира се, съгласието на вашия настойник, тъй като все още не сте пълнолетна.

Тя се раздвижи неспокойно на стола си и после ненадейно ме погледна много сериозно право в очите.

— Ако това се случи — започна тя немощно, — ако аз…

— Ако вие се омъжите — подпомогнах я аз.

— Не му позволявайте да ме раздели от Мариан — извика тя с неочакван прилив на енергия. — О, мистър Гилмор, моля ви, направете юридически така, че Мариан да живее заедно с мен!

При други обстоятелства вероятно щях да се развеселя от това чисто женско тълкуване на въпроса ми и от дългото обяснение, което го бе предхождало. Но видът й и гласът й, когато говореше, бяха такива, че не само ми подействуваха сериозно — те ме натъжиха. Думите й, колкото и малко да бяха те, издаваха отчаяното желание да не я отскубват от миналото, което от своя страна вещаеше нещо лошо в бъдещето.

— Искането ви Мариан Халкъм да живее с вас може да се уреди лесно с лично споразумение — казах аз. — Струва ми се, че едва ли разбрахте въпроса ми. Той се отнасяше до вашата собственост — до начина, по който ще се разпоредите с парите си. Да предположим, че решите да направите завещание, когато навършите пълнолетие, кой бихте искали да получи парите?

— Мариан е майка и сестра за мен — каза това добро, нежно момиче и сините му очи заблестяха, докато говореше. — Мога ли да ги оставя на Мариан, мистър Гилмор?

— Естествено, скъпа моя — отвърнах аз. — Но не забравяйте каква голяма сума е това. Бихте ли искали цялата да бъде приписана на мис Халкъм?

Тя се поколеба; изчерви се, сетне пребледня и ръката й се прокрадна отново към малкия албум.

— Не цялата — каза тя. — Освен Мариан има още един човек…

Тя млъкна; червенината отново обля лицето й, а пръстите й, отпуснати върху албума, започнаха леко да потрепват по полето на рисунката, като че ли споменът за някаква любима мелодия ги бе задвижил механично.

— Имате пред вид друг член на семейството освен мис Халкъм? — подсказах аз, виждайки, че не е в състояние да продължи.

Червенина обля челото и врата й и нервните пръсти изведнъж се вкопчиха здраво в албума.

— Има един друг човек — отвърна тя, без да обръща внимание на последните ми думи, макар че очевидно ги бе чула. — Има един друг човек, който може би ще приеме малък спомен, ако мога да му го оставя. В това няма нищо лошо, ако умра първа…

Тя замълча отново. Руменината, обхванала ненадейно страните й, също тъй ненадейно изчезна. Ръката върху албума се отпусна, потръпна и го премести настрани. Тя вдигна очи за миг и после извърна глава настрани. Кърпичката й падна на пода, докато променяше положението си, и тя бързо скри лице в ръцете си.

Стана ми тъжно, защото я помнех като най-жизненото и най-щастливото дете, което се смееше по цял ден, а сега в разцвета на младостта и хубостта й я виждах тъй подтисната и прекършена!

Мъката, която предизвика в мен, ме накара да забравя изминалите години и настъпилата с тях промяна в положението, ни един към друг. Приближих стола си към нея, вдигнах кърпичката й от килима и нежно свалих ръцете от лицето й.

— Не плачете, скъпа моя — казах аз и избърсах сълзите, които се събираха в очите й, с ръката си, като че ли тя беше малката Лора Феърли от преди десет години.

Това бе най-доброто, което можех да сторя, за да я успокоя. Тя положи глава на рамото ми и се усмихна през сълзи.

— Съжалявам, че не можах да се овладея — каза безхитростно. — Не се чувствувам добре, напоследък съм твърде слаба и изнервена и често плача без причина, когато съм сама. — Сега вече съм по-добре — мога да ви отговоря както трябва мистър Гилмор. Наистина мога.

— Не, не, скъпа моя — успокоих я аз. — Засега смятаме въпроса за приключен. Вие казахте достатъчно, за да ме накарате да се погрижа възможно най-добре за вашите интереси, а подробностите можем да уточним при друг удобен случай. Да сложим край на деловите проблеми и да поговорим за нещо друго.

Незабавно я насочих към други теми. След десет минути настроението й беше по-ведро и аз станах, за да вървя.

— Елате отново — каза тя искрено. — Ще се опитам да бъда по-достойна за милото ви чувство към мен и моите интереси, стига само да дойдете отново.

Все още се държеше здраво за миналото — миналото, което представлявах аз по един начин и мис Халкъм — по друг! Силно ме тревожеше този неин поглед назад сега, когато животът й започваше точно така, както аз се обръщах назад в края на моя.

— Ако дойда, надявам се да ви намеря в по-добро състояние — казах аз, — в по-добро състояние и по-щастлива. Бог да ви благослови, скъпа моя!

Тя отговори само като подаде страната си, за да я целуна. Дори и адвокатите имат сърца и моето ме заболя малко, когато се сбогувах с нея. Целият ни разговор едва ли бе продължил повече от половин час. Тя не бе промълвила ни една дума, която да обясни загадката около явното й отчаяние и страх пред перспективата на нейния брак, и въпреки това бе съумяла да ме спечели на своя страна, без да зная как или защо. Влязъл бях в стаята с чувството, че сър Пърсивъл Глайд имаше наистина причина да недоволствува от начина, по който се отнасяше с него; тръгнах си, надявайки се скришом нещата да завършат така, че тя да повярва на приказките му и да поиска да я освободи от задължението й. Мъж на моята възраст и с моя житейски опит трябваше да схване много по-дълбоко нещата, а не тъй безоснователно да строи въздушни кули. Не мога да търся извинение за себе си; мога да изложа само истината и да кажа — така беше.

Настъпваше часът за моето заминаване. Пратих да съобщят на мистър Феърли, че бих почакал, за да се сбогувам с него, в случай че пожелае, но че го моля да ме извини, ако това стане набързо. Той изпрати отговор, написан с молив върху хвърчащо листче: „Най-сърдечни чувства и добри пожелания, скъпи Гилмор. Всякакъв вид припряност е неизразимо болезнена за мен. Моля ви, грижете се за себе си. Довиждане.“.

Точно преди да тръгна, се видях за малко насаме с мис Халкъм.

— Казахте ли на Лора всичко, което искахте? — запита тя.

— Да — отвърнах. — Останала е без сили и е много изнервена. Радвам се, че има човек като вас, който да се грижи за нея.

Острият поглед на мис Халкъм изучаваше внимателно лицето ми.

— Вие променяте становището си относно Лора — каза тя. — Днес сте склонен да проявите по-голяма снизходителност към нея, отколкото вчера.

Нито един разумен мъж не започва, ако не е под готвен, словесен двубой с една жена. Само казах: — Дръжте ме в течение. Няма да направя нищо, преди да получа вест от вас.

Тя продължаваше да ме гледа изпитателно.

— Иска ми се всичко да е свършило, да е свършило, мистър Гилмор. И за вас е така.

При тези думи тя си тръгна.

Сър Пърсивъл най-любезно настоя да ме изпрати до вратата на каретата.

— Ако някога ви се случи да бъдете близо до моите земи — каза той, — моля ви, не забравяйте, че желанието ми да задълбочим нашето познанство е голямо и искрено. Изпитаният и доверен стар приятел на това семейство ще бъде винаги добре дошъл гост във всяка от моите къщи.

Мъж, на който наистина трудно може да се устои — благовъзпитан, внимателен, лишен — за радост на околните — от всякаква горделивост; джентълмен до мозъка на костите си. Пътувайки към гарата, почувствувах, че бих сторил с охота всичко в интерес на сър Пърсивъл, всичко на този свят, освен да изготвя брачния договор на неговата съпруга.

III

Измина седмица от връщането ми в Лондон, без да получа известие от мис Халкъм.

На осмия ден сред другите писма на писалището ми бе поставено и писмо, надписано с нейния почерк. Съобщаваше ми се, че сър Пърсивъл Глайд е окончателно приет и че бракосъчетанието ще се състои, според първоначалните уговорки, преди края на годината. Датата на церемонията се очертавала през втората половина на декември. Двадесет и първият рожден ден на мис Феърли бил в края на месец март. Ето защо, според това споразумение, тя щяла да стане съпруга на сър Пърсивъл три месеца преди да навърши пълнолетие.

Не, трябваше да се изненадвам, не трябваше да съжалявам; но въпреки това бях изненадан и съжалявах. Някакво малко разочарование, породено от лаконичността на писмото на мис Халкъм, се смеси с тези чувства и направи своето, за да разстрои спокойствието ми през този ден. В шест реда тя ме уведомяваше за брачното предложение, в още три ми съобщаваше, че сър Пърсивъл е отпътувал от Къмбърланд за дома си в Хампшър, и в две заключителни изречения отбелязваше — първо, че Лора се нуждаела много от промяна и по-весела компания; второ, че тя незабавно била решила да опита въздействието на една такава промяна, като заведе сестра си на гости при някакви стари приятели в Йоркшър. С това писмото свършваше без нито една дума, която да обясни какви са били обстоятелствата, предизвикали решението на мис Феърли спрямо сър Пърсивъл Глайд само седмица след като я бях видял за последен път.

По-късно причината за това неочаквано решение ми биде напълно обяснена. Не е моя работа да я излагам неточно по свидетелски показания. Обстоятелствата са лично преживени от мис Халкъм и в разказа и, който ще последва моя, тя ще ги опише с всички подробности така, както са се случили. Междувременно мой дълг — преди на свой ред да оставя перото и да се оттегля от историята — е да разкажа за последното събитие, свързано с предвиждания брак на мис Феърли, към което имам отношение — а именно изготвянето на брачния договор.

Не е възможно да се позова разбираемо на този документ, без най-напред да навляза в някой подробности, свързани с паричните дела на младоженката. Ще се опитам да направя моето обяснение кратко и ясно, без да го утежнявам с професионални неясноти и формалности. Въпросът е от изключително значение. Предупреждавам всички читатели на тези редове, че наследството на мис Феърли съставлява много сериозна част от историята на мис Феърли и че компетентността на мистър Гилмор в тази област трябва да стане и тяхна компетентност, ако искат да разберат разказите на лицата, които тепърва предстоят.

Вероятностите, пред които мис Феърли бе изправена тогава, бяха две — те включваха възможността да наследи недвижими имоти или земя, когато чичо й умре, и пълното наследяване на лична собственост или пари, когато навърши пълнолетие.

Да се спрем най-напред на земята. По времето на дядото на мис Феърли по бащина линия (когото ще наричаме мистър Феърли старши) установеният ред за онаследяване на имението Лимъридж е бил следният: мистър Феърли старши умира и оставя трима синове — Филип, Фредерик и Артър. Като първороден син имението наследява Филип. При положение че той умре, без да остави син, собствеността преминава в ръцете на втория брат Фредерик; а ако Фредерик умре също без да остави син, наследник става третият брат Артър.

Събитията се развиват така, че мистър Феърли умира, оставяйки само една дъщеря — Лора, героинята на тази история, и впоследствие по силата на закона имението преминава във владение на втория брат Фредерик, човек несемеен. Третият брат Артър починал много години преди кончината на Филип, оставяйки син и дъщеря. На осемнадесетгодишна възраст синът се удавя в Оксфорд. С неговата смърт Лора, дъщерята на мистър Филип Феърли, остава предполагаема наследница на имението, като при естествения ход на нещата при смъртта на чичо й Фредерик всички шансове са на нейна страна, ако споменатият Фредерик почине, без да остави поколение от мъжки пол.

Освен, разбира се, ако мистър Феърли не се оженеше и не оставеше наследник (последните две неща на света, които биха могли да се очакват от него), племенницата му Лора наследяваше собствеността, но само с пожизнени права. Ако тя умреше неомъжена или бездетна, имението се предаваше на братовчедка й Магдалън, дъщерята на мистър Артър Феърли. Ако тя се омъжеше с надлежно изготвен договор или, с други думи, с договора, който възнамерявах да изготвя за нея — доходът от имението (възлизащ на приличната сума от три хиляди лири годишно) преминаваше на нейно разположение като пожизнена рента. Ако тя умреше преди съпруга си, той естествено щеше да получи права върху дохода, докато бе жив. Ако тя имаше син, той щеше да бъде наследникът, изключвайки братовчедка й Магдалън. По този начин, взимайки за съпруга мис Феърли, сър Пърсивъл (доколкото се отнасяше до вероятността тя да наследи недвижимите имоти) бе изправен пред перспективата за две преимущества при смъртта на мистър Фредерик Феърли: първото — да има на разположение три хиляди годишно (с позволението на съпругата си, докато е жива, и с пълни пълномощия, ако тя почине, а той я надживее); и второто — да получи Лимъридж като наследство за сина си, ако има такъв.

Толкоз за поземлената собственост и за разпределението на дохода от нея в случай, че мис Феърли се омъжеше. Дотук едва ли можеше да се очаква възникването на някакво затруднение или несъгласие между адвоката на сър Пърсивъл и мен във връзка с договора на дамата.

Личното имущество или, с други думи, парите, върху които мис Феърли щеше да получи права при навършване на двадесет и първата си годишнина, бе следващият въпрос, който трябваше да се разгледа.

Тази част от наследството й бе сама по себе си едно солидно състояние. То бе определено в завещанието на баща й и възлизаше на двадесет хиляди лири. Освен това тя получаваше пожизнени права още върху десет хиляди лири, която сума при евентуалната й смърт оставаше на леля й. Еленор, единствена сестра на баща й. За разясняване на семейните дела по най-ясен начин пред читателя ще бъде от голяма помощ тук да спра за малко и да обясня защо лелята е оставена да чака за своя дял от наследството до смъртта на племенницата.

Мистър Филип Феърли поддържал прекрасни отношения със сестра си, Еленор, докато тя не била омъжена. Но когато това станало в по-зрелите й години и бракът я свързал с един италиански джентълмен на име Фоско, или по-точно италиански благородник — имайки пред вид, че той самият се наричал граф, — мистър Феърли така остро реагирал срещу постъпката й, че прекъснал всякакви връзки с нея и стигнал дори дотам, че задраскал името й от своето завещание. За останалите членове от семейството тази сериозна проява на негодувание срещу брака на сестрата била по-малко или повече необоснована. Макар и не богат, граф Фоско не бил авантюрист без всякакви средства. Той имал малък, но задоволителен личен доход. Живял бил много години в Англия и се радвал на отлично положение в обществото. Тези качества обаче не повлияли ни най-малко на мистър Феърли. В много от своите становища той беше англичанин от старата школа и мразеше всеки чужденец просто и само защото беше чужденец. През последвалите, години той в края на краищата се оставил да го убедят — предимно чрез застъпничеството на мис Феърли — да впише отново името на сестра си в своето завещание, като я оставил да чака дела си от наследството, посочвайки, че дъщеря му ще получава пожизнено лихвите от парите, а самите пари, в случай че леля й умре преди нея, получаваше братовчедката Магдалън. Имайки пред вид възрастта на двете дами, при естествения ход на нещата шансът на лелята да получи десетте хиляди ставаше крайно съмнителен; и както е обичайно за подобни случаи, мадам Фоско изразяваше негодуванието си срещу братовата несправедливост, като не желаеше да вижда племенницата си и отказваше да повярва въобще, че мис Феърли се е намесила, за да намери името й отново място в завещанието на мистър Феърли.

Такава беше историята на десетте хиляди лири. Тук отново никаква пречка не би могла да възникне от страна на правния съветник на сър Пърсивъл. Доходът оставаше на разположение на съпругата, а след нейната смърт основния капитал получаваше леля й или братовчедка й.

След като пътят е разчистен, с тези предварителни обяснения най-сетне пристъпвам към основния проблем в този случай — двадесетте хиляди лири. Тази сума принадлежеше изцяло на мис Феърли при навършване на двадесет и първата й годишнина и бъдещият контрол върху нея зависеше преди всичко от условията, които можех да постигна в нейна полза в брачния й договор. Другите клаузи, съдържащи се в този документ, бяха от редови характер и не е необходимо да ги излагам тук. Но клаузата, свързана с парите, е твърде важна, за да бъде отмината. Няколко реда ще бъдат достатъчни, за да дам нужните извадки от нея.

Моето условие по отношение на двадесетте хиляди лири бе следното: въпросът с цялата сума да се реши така, че тя да осигури дохода на дамата пожизнено — след това дохода на сър Пърсивъл пожизнено, а основната част, която остане, да премине върху децата, родени от този брак. При липса на наследници основната част от сумата да бъде използувана по начин, който дамата би посочила в своето завещание, за която цел аз й запазих правото да направи завещание. Резултатът от тези условия може да бъде обобщен както следва. Ако лейди Глайд почине, без да остави деца, нейната доведена сестра мис Халкъм и някои други родственици или приятели, които тя би желала да облагодетелствува, при смъртта на съпруга й щяха да си разделят такива дялове от парите й, които по волята й са им отредени. Ако, от друга страна, тя почине, оставяйки деца, техният интерес, напълно естествено, отменяше интересите на всички останали. Такава беше клаузата и според мен всеки, който я прочетеше, не би могъл да не се съгласи, че тя бе еднакво справедлива за всички страни.

Да видим как бяха приети моите предложения от страна на съпруга.

По времето, когато ме завари писмото на мис Халкъм, аз бях затънал в работа дори повече от обичайното. Но съумях да се освободя за договора. Приготвих го и го изпратих за одобрение на адвоката на сър Пърсивъл, преди да мине и седмица, след като мис Халкъм ме уведоми за предстоящата женитба.

След два дий документът ми бе върнат със забележки и уточнения от адвоката на баронета. Неговите възражения се оказаха до голяма степен от най-незначително и техническо естество, преди да се стигне до клаузата, засягаща двадесетте хиляди лири. Срещу нея имаше двойни линии с червено мастило и към тях бе прибавена следната бележка: „Неприемливо. Основната част да премине във владение на сър Пърсивъл в случай, че той надживее лейди Глайд и няма наследници.“

С други думи, ни едно петаче от двадесетте хиляди лири да не бъде дадено на мис Халкъм или на друг родственик или приятел на лейди Глайд. Цялата сума, ако тя не оставеше деца, щеше да се шмугне в джобовете на съпруга й.

Отговорът, който написах на това безочливо предложение, бе колкото се може по-кратък и по-остър. „Уважаеми сър. Относно договора на мис Феърли. Поддържам клаузата, срещу която възразявате, така както е формулирана. Искрено ваш.“ Ответът се получи след четвърт час. „Уважаеми сър. Относно договора на мис Феърли. Поддържам забележката с червеното мастило, срещу която възразявате, точно както е формулирана. Искрено ваш.“ Както гласеше противният съвременен жаргон, бяхме стигнали „до мъртва точка“ и не оставаше нищо друго, освен да се допитаме до клиентите си.

Моята клиентка мис Феърли не бе навършила още двадесет и една години и при това положение неин настойник бе мистър Фредерик Феърли. Изпратих писмо още същия ден и изложих пред него случая такъв, какъвто беше, като не само наблегнах на всички възможни аргументи, които ми дойдоха наум, за да го склоня да поддържа клаузата, както я бях съставил, но и изразих ясно пред него користния мотив, залегнал в дъното на съпротивата срещу моето решение относно двадесетте хиляди лири. Сведенията за паричните дела на сър Пърсивъл, които според установения ред получих, когато ми предоставиха условията за договора от негова страна, съвсем недвусмислено показваха, че дълговете на имението му са огромни и че за човек с неговото положение доходът му, макар и на хартия голям, фактически беше нищожен. Нуждата от налични пари бе жизнена необходимост за съществуването на сър Пърсивъл и забележката на адвоката му относно въпросната клауза в договора не бе нищо друго освен нейното откровено и егоистично отражение.

Отговорът на мистър Феърли, получен със следващата поща, се оказа крайно неясен и неподходящ. Преведен на обикновен английски език, той гласеше следното: „Ще бъде ли така любезен скъпият Гилмор да не тревожи своя приятел и клиент за такава дреболия като една отдалечена във времето вероятност? Може ли да се смята, че една млада жена на двадесет и една години ще умре преди един четиридесет и пет годишен мъж и при това без да остави деца? От друга страна, възможно ли е в този окаян свят да се надценява стойността на мира и покоя? Ако тези две небесни благословии се предлагаха в замяна на една такава земна дреболия, като отдалеченият шанс да се получат двадесет хиляди лири, нима сделката не беше честна. Разбира се, че да. Тогава защо да не се направи?“

Захвърлих писмото с отвращение. То тъкмо бе прелетяло и паднало на пода, когато на вратата ми се почука и мистър Мериман, адвокатът на сър Пърсивъл, бе въведен. В този свят съществуват много разновидности на хитрия професионалист, но най-трудно човек се справя с онези, които искат да го измамят под прикритието на вроденото добродушие. От всички възможности, с които може да ти се случи да имаш работа, дебелият, охранен, усмихнат, приятелски настроен делови мъж подсказва най-голяма безнадеждност. Мистър Мериман беше от тази категория.

— Е, как се чувствува добрият мистър Гилмор? — започна той, целият огрян от топлината на собствената си приветливост. — Радвам се да ви видя, сър, в такова отлично здраве. Минавах покрай вашата врата и си помислих, че няма да е зле да надникна в случай, че имате да ми съобщите нещо. Нека, моля ви, нека да разрешим това малко различие помежду си устно, ако можем! Имате ли вече вест от вашия клиент?

— Да, а вие от вашия?

— Мой скъпи, добри ми сър, как бих искал моят клиент да ми предостави каквото и да е решение — от цялото си сърце желая да смъкна отговорността от раменете си; но той е твърдоглав или, по-точно казано — категоричен и не иска да ме освободи от нея. „Мериман, оставям подробностите на вас. Правете тъй, както смятате, че е добре за моите интереси, и считайте, че лично аз съм се оттеглил от цялата работа, докато тя не приключи.“ Това бяха думите на сър Пърсивъл преди две седмици и единственото, което можех да го накарам да направи, бе да ги повтори. Мистър Гилмор, както знаете, аз не съм корав човек. Уверявам ви, между нас да си остане, че лично аз бих искал да залича собствената си забележка начаса. Но след като сър Пърсивъл не желае да се заеме с въпроса и сляпо предава всичките си интереси на моята грижа, каква позиция мога да заема, освен позицията да ги отстоявам? Ръцете ми са вързани — не виждате ли, уважаеми сър, — ръцете ми са вързани.

— В такъв случай вие поддържате забележката си към клаузата безусловно? — попитах аз.

— Да, по дяволите! Нямам друг избор. — Той отиде, до камината и започна да се грее, тананикайки си весело с богат басов глас края на една мелодия. — Какво е становището на вашата страна? — продължи той. — Хайде, моля ви, кажете ми какво е становището на вашата страна.

Срамувах се да му кажа. Опитах се да спечеля време — не, направих нещо по-лошо. Моите адвокатски инстинкти надделяха и аз дори се опитах да се пазаря.

— Двадесет хиляди лири е доста голяма сума, за да очакваме от приятелите на дамата да я пожертвуват в двудневен срок — заявих аз.

— Напълно вярно — отвърна мистър Мериман, отправяйки замислен поглед към ботушите си. — Правилно го казахте, сър — наистина съвсем правилно!

— Един компромис, отчитащ както интересите на семейството на дамата, така и интересите на съпруга, може би не би изплашил тъй много моя клиент — продължих аз. — Хайде, хайде, тази вероятност се свежда в края на краищата до спазаряване. Кое е най-малкото, което бихте приели?

— Най-малкото, което ще приемем — изрече мистър Мериман, — е деветнадесет хиляди деветстотин деветдесет и девет лири, деветнадесет шилинга и единадесет пенса. Ха! Ха! Ха! Извинете ме, мистър Гилмор. И аз имам право на малка шегичка.

— Наистина малка — отбелязах. — Шегата ви струва точно колкото няколкото пенита, заради които бе направена.

Мистър Мериман бе възхитен. Стаята започна да кънти от смеха, с който прие язвителния ми отговор. Колкото до мен, не показах добродушие дори и наполовина; заговорих отново делово и сложих край на разговора.

— Днес е петък — казах му, — изчакайте ни до вторник за окончателния отговор.

— На всяка цена — отвърна мистър Мериман. — Дори и по-дълго, ако желаете, скъпи ми господине. — Той си взе шапката, за да си върви, но после отново ме заговори. — Между другото — каза ми — вашите клиенти в Къмбърланд не са получавали други известия ОТ жената, която написа анонимното писмо, нали?

— Нищо повече. Вие открихте ли някаква следа от нея?

— Все още не — отговори моят юридически приятел. — Но не се отчайваме. Сър Пърсивъл има подозрения, че някой й помага да се крие и ние наблюдаваме този някой.

— Имате пред вид възрастната жена, която беше с нея в Къмбърланд ли? — попитах аз.

— Съвсем друг човек, сър — отговори мистър Мериман. — Все още не сме успели да открием старата жена. Нашият някой е мъж. Ние го държим под око тук в Лондон и храним дълбокото подозрение, че той е помогнал по някакъв начин първия път при бягството й от приюта за душевноболни. Сър Пърсивъл искаше да го разпита незабавно, но аз казах: „Не, това само ще го накара да бъде по-предпазлив. Наблюдавайте го и чакайте.“ Ще видим какво ще стане. Една опасна жена на свобода, мистър Гилмор; никой не знае какво още може да извърши. Довиждане, сър. Надявам се, че във вторник ще имам удоволствието да получа вест от вас.

Той Се усмихна дружелюбно и излезе.

През втората част на разговора с моя юридически приятел бях доста разсеян. Бях толкова загрижен около проблема с договора, че не обръщах внимание на никакви други въпроси и в мига, в който останах сам, започнах да мисля какъв да бъде следващият ми ход.

При всеки друг случай бих действувал според дадените ми нареждания, независимо от личната си съпротива, и бих се отказал от спора за двадесетте хиляди лири на място. Но не можех да се отнеса с такова безразличие към мис Феърли. Към нея изпитвах искрено чувство на привързаност и възхищение; помнех, че за мен баща й беше най-сърдечният приятел и клиент, който човек би могъл да има; докато изготвях договора, изпитвах към нея онова, което бих изпитвал, ако не бях ерген, към собствената си дъщеря; и затова бях твърдо решен да не пестя силите си в нейна услуга и там, където ставаше въпрос за нейните интереси. Да пиша повторно на мистър Феърли, беше немислимо; това би му дало само още една възможност да се изплъзне между пръстите ми. Може би щеше да бъде по-полезно да се срещна с него и лично да изразя възраженията си. Следващият ден бе събота. Реших да си взема билет за отиване и връщане и да раздрусам старите си кости до Къмбърланд с надеждата, че ще го убедя да възприеме позицията, която бе справедлива, независима и благородна. Несъмнено шансът беше незначителен, но фактът, че не съм го пропуснал, щеше да успокои съвестта ми. Тогава щях да съм сторил всичко, което човек в моето положение би могъл да направи в интерес на единственото, дете на своя стар приятел.

Времето в събота беше прекрасно — западен вятър и ярко слънце. И тъй като напоследък отново усещах в главата си онази напрегнатост, срещу която моят лекар ме бе предупредил сериозно още преди две години, реших да се възползувам от възможността за малко допълнително движение и след като изпратих предварително багажа си, тръгнах пеша към гарата на Юстън Скуеър. Когато стигнах до Холбърн, един господин, който мина бързо покрай мен, спря и ме заговори. Това беше мистър Уолтър Хартрайт.

Ако той не ме бе поздравил пръв, сигурно щях да го отмина. Бе така променен, че едва можах да го позная. Лицето му бе бледо и изпито, държането му — припряно и неуверено, а облеклото му, което бях запомнил като спретнато и подобаващо за джентълмен, когато се запознахме в Лимъридж, бе така занемарено, че бих се засрамил, ако някой от моите чиновници се появеше в този вид.

— Отдавна ли се върнахте от Къмбърланд? — запита той. — Преди известно време мис Халкъм ми писа. Разбрах, че обяснението на сър Пърсивъл Глайд е било прието като задоволително. Скоро ли ще се състои сватбата? Може би случайно знаете, мистър Гилмор?

Той говореше тъй бързо и струпваше въпросите си така странно и объркано, че аз с мъка следях мисълта му. Независимо от близките отношения, в които би могъл да бъде със семейството от Лимъридж поради стечението на неприятните обстоятелства, според мен той нямаше право да очаква сведения относно личните им въпроси и затова реших колкото се може по-безболезнено да прекратя темата за брака на мис Феърли.

— Времето ще покаже, мистър Хартрайт — рекох му, — времето ще покаже. Осмелявам се да предположа, че няма да бъдем далеч от истината, ако следим вестниците за съобщението за сватбата. Простете ми, че отбелязвам, но за съжаление не изглеждате така добре, както при последната ни среща.

Нервна тръпка премина за миг през устните и очите му и ме накара донякъде да се упрекна, че му отговорих по такъв многозначително предпазлив начин.

— Нямах никакво право да питам за нейната сватба — каза той с горчивина. — Трябва да чакам, докато прочета във вестниците като другите хора. Да — продължи той, преди да мога да поднеса някакви извинения. — Напоследък не съм добре. Заминавам за чужбина, ще се опитам да променя обстановката и заниманията си. Мис Халкъм прояви любезността да ми помогне с нейните връзки и моите препоръки се приеха добре. Далече е, но за мен е без значение къде отивам, какъв е климатът или колко дълго ще отсъствувам.

Докато говореше, той се оглеждаше наоколо в тълпата от непознати, които минаваха от двете ни страни, като че ли мислеше, че някой би могъл да ни наблюдава.

— Желая ви успех и да се върнете здрав и читав! — казах аз и после добавих, за да не го държа напълно изолиран по въпроса за семейство Феърли: — Днес заминавам по работа в Лимъридж. В момента мис Халкъм и мис Феърли отсъствуват. На посещение са при някакви приятели в Йоркшър.

Погледът му просветна и той се канеше да каже нещо в отговор, но същият мигновен нервен спазъм премина отново през лицето му. Взе ръката ми, стисна я силно и изчезна сред тълпата без нито дума повече. Макар че почти не го познавах, изчаках минута, гледайки след него почти с чувство на съжаление. В професията си съм натрупал достатъчно опит, що се отнася до младите мъже, за да зная какви са външните признаци и белези на техния старт в погрешна посока и колкото и да ми е мъчно да го кажа, когато тръгнах отново към гарата, аз изпитвах сериозни съмнения за бъдещето на мистър Хартрайт.

IV

Взех един ранен влак и пристигнах в Лимъридж точно за вечеря. Къщата бе подтискащо празна и глуха. Надявах се, че добрата мисис Веси ще ми прави компания в отсъствието на младите дами, но поради настинка тя пазеше стаята. Слугите така се изненадаха, когато ме видяха, че се разтичаха и засуетиха глупаво, при което направиха куп досадни грешки. Дори икономът, който имаше достатъчно опит, за да се справи с такова положение, ми донесе изстудена бутилка портвайн. Сведенията за здравето на мистър Феърли както обикновено бяха същите и когато изпратих съобщение за пристигането си, бях уведомен, че той с най-голямо удоволствие щял да ме приеме на другата сутрин, но неочакваната новина за моето появяване била предизвикала сърцебиене, което омаломощило силите му за тази вечер. Цяла нощ вятърът ви мрачно и странни скърцания и стенания се чуваха тук и там из празната къща. Както можеше да се очаква, спах отвратително, на сутринта станах в твърде лошо настроение и закусих сам.

В десет часа бях съпроводен до стаите на мистър Феърли. Той се намираше в обичайното помещение, на обичайния си стол и в обичайното тежко състояние на духа и тялото. Когато влязох, камериерът му държеше пред него тежка папка с офорти с размери не по-малки от тези на бюрото ми. Нещастният чужденец се хилеше по най-раболепен начин и, изглежда, всеки момент щеше да падне от умора, докато господарят му разгръщаше спокойно офортите и извличаше скритата им хубост с помощта на увеличително стъкло.

— Най-добрият от добрите стари приятели! — каза мистър Феърли, облягайки се назад лениво, преди още да ме е погледнал. — Чувствувате ли се съвсем добре? Колко мило от ваша страна, че идвате да ме посетите в моето уединение! Скъпи Гилмор!

Очаквах, че камериерът ще бъде отпратен, когато влязох, но нищо подобно не се случи. Той продължи да стои пред креслото на господаря си, треперещ под тежестта на офортите; а мистър Феърли седеше и спокойно въртеше увеличителното стъкло между белите си пръсти.

— Дойдох да говоря с вас по много важен въпрос — започнах аз. — Затова ви моля да ме извините, ако предложа да останем насаме.

Злочестият камериер ме погледна с благодарност. Мистър Феърли глухо повтори последните ми думи „да останем насаме“, като ги придружи с изражение, подсказващо крайното му изумление.

Нямах никакво настроение да лавирам по какъвто и да е начин и реших да го накарам да разбере какво имам пред вид.

— Ще ви бъда благодарен, ако позволите на този човек да се оттегли — допълних, посочвайки камериера.

Мистър Феърли повдигна вежди и стисна устните си в саркастична почуда.

— Човек? — повтори той. — Ах, колко сте закачлив, Гилмор, какво в същност искате да кажете, като го наричате човек? Той не е нищо подобно. Може би е бил човек преди половин час, когато поисках офортите си, и може би ще бъде човек половин час по-късно, след като вече няма да ги искам. В момента той е само стойка за папки. Какво можете да имате против една стойка за папки, Гилмор?

— Аз наистина възразявам. За трети път ви умолявам да останем насаме, мистър Феърли.

При този тон и поведение от моя страна не му оставаше нищо друго, освен да изпълни искането ми. Той погледна слугата и посочи нацупено едно кресло до себе си.

— Оставете офортите и излезте — каза му той. — И не ме разстройвайте, като изгубите мястото, докъдето съм стигнал. Загубихте ли го, или не сте го загубили? Сигурен ли сте, че не е загубено? А сложихте ли камбанката достатъчно близко, за да ми бъде подръка? Да? Тогава защо по дяволите не си вървите?

Камериерът излезе. Мистър Феърли се позавъртя в креслото си, излъска увеличителното стъкло с нежната си батистена кърпичка и с удоволствие започна да наблюдава отстрани отворената папка с офортите. Не беше лесно да сдържа нрава си пред тези обстоятелства, но успях.

— Дойдох тук въпреки личното си неудобство — започнах, — за да бъда в услуга на интересите на племенницата ви и вашето семейство и мисля, че имам известно право да ме удостоите с вниманието си.

— Недейте да ме тормозите! — възкликна мистър Феърли, като се отпусна безпомощно в креслото и затвори очи. — Моля ви, недейте да ме тормозите! Аз нямам достатъчно сили.

Бях решен да не го оставя да ме предизвиква — заради Лора Феърли.

— Моята цел — продължих нататък — е да ви помоля най-настойчиво да премислите отново решението си и да не ме принуждавате да изоставя справедливите права на вашата племенница и на всички, които са свързани с нея. Позволете ми още веднъж и за последен път да изложа случая пред вас.

Мистър Феърли поклати глава и въздъхна жалостиво:

— Това е безсърдечно от ваша страна, Гилмор — много безсърдечно. Но няма значение — говорете.

Внимателно изтъкнах всички точки; развих всички възможности по въпроса. През цялото време, докато говорех, лежеше облегнат в креслото със затворени очи. Когато свърших, той ги отвори лениво, взе сребърното си шишенце с амонячна сол и смръкна нежно от него с видимо удоволствие.

— Добри ми Гилмор! — каза той, като продължи да смърка. — Колко мило наистина от ваша страна! Ах, как подтиквате към примирение с човешката природа!

— Отговорете ясно на ясно зададения въпрос, мистър Феърли. Повтарям ви отново, че сър Пърсивъл Глайд няма ни най-малко основание да претендира за нещо повече от лихвите върху сумата. Ако племенницата ви няма деца, сумата трябва да й бъде предоставена напълно или да се върне в семейството й. Ако вие сте твърд, сър Пърсивъл ще трябва да се откаже — той трябва да се откаже, повярвайте ми. Инак се излага на недостойното за него обвинение, че бракът му с мис Феърли е продиктуван изцяло от меркантилни подбуди.

Мистър Феърли разклати игриво срещу ми сребърното шишенце с амонячната сол.

— Ах, скъпи стари Гилмор, как ненавиждате общественото положение и семейството, нали? Как презирате Глайд просто защото е баронет! Какъв радикал сте вие — ох, боже мой, какъв радикал сте!

Радикал! Бих могъл да приема не малко предизвикателства, но не можех да се примиря с факта да ме наричат радикал, след като цял живот съм стоял на най-здравите консервативни позиции. Тук вече кръвта ми кипна — скочих от стола си, занемял от негодувание.

— Не тресете стаята! — извика мистър Феърли. — За бога, не тресете стаята! Най-достойни от всички съществуващи Гилморовци, не съм искал да ви обиждам. Моите лични възгледи са толкова либерални, че гледам на самия себе си като на радикал. Да, ние сме двама радикали. Моля, не се гневете. Аз не умея да се карам. Нямам необходимите сили. Да не говорим повече за това! Да. Елате и погледнете тези прелестни офорти. Позволете ми да ви науча да разбирате божествената, бисерна хубост на тези линии. Хайде, това е вече добрият Гилмор!

Докато бръщолевеше тъй, аз, за щастие на личното ми достойнство, започнах да идвам на себе си. Когато заговорих отново, бях достатъчно овладян, за да отвърна на безочливостта му с мълчаливо презрение.

— Напълно грешите, сър, предполагайки, че съм ръководен от някакъв предразсъдък срещу сър Пърсивъл Глайд. Аз мога да съжалявам, че той така безрезервно е предоставил този въпрос на адвоката си, при което е невъзможно да се обърна лично към него, но не съм настроен срещу него. Казаното от мен би важало за всеки друг мъж в неговото положение, независимо дали е благородник, или не. Принципът, който поддържам, е познат принцип. Ако отидете в най-близкия град и се обърнете към първия почтен адвокат, когото намерите, той ще ви каже като непознат това, което аз ви казвам като приятел. Ще ви осведоми, че е извън всякакви правила парите на една дама да се предадат на мъжа, с когото тя сключва брак. Независимо от обстоятелствата, въз основа на съществуващата юридическа предпазливост той ще откаже да предостави на съпруга двадесет хиляди лири при смъртта на жена му.

— Наистина ли, Гилмор? — запита мистър Феърли. — Ако той би казал нещо, което и наполовина да звучи толкова ужасно, уверявам ви, щях да позвъня на Луи и да наредя да го отпратят от къщата незабавно.

— Няма да ме нервирате, мистър Феърли. Заради племенницата ви и заради нейния баща аз няма да се нервирам. Цялата отговорност за това недостойно споразумение ще легне върху вашите рамене, преди да изляза от тази стая.

— Недейте, хайде, моля ви, недейте! — каза мистър Феърли. — Помислете колко ценно е вашето време, Гилмор, и не го разпилявайте. Бих спорил с вас, ако можех, но не съм в състояние — нямам, достатъчно сили. Вие искате да ме разтревожите, да раз тревожите себе си, да разтревожите Глайд и да разтревожите Лора. И за какво, боже мой — заради последното нещо в света, което би могло да се случи. Не, скъпи приятелю, в интерес на мира и спокойствието — категорично НЕ!

— В такъв случай трябва да разбирам, че поддържате решението, изразено в писмото ви?

— Да, моля. Толкова се радвам, че най-сетне се разбираме. Седнете отново, моля ви!

Тръгнах веднага към вратата и мистър Феърли примирено „позвъни“ с камбанката. Преди да напусна стаята, се обърнах и му казах за последен път:

— Каквото и да се случи в бъдеще, сър, помнете, че съм изпълнил дълга си да ви предупредя. Като верен приятел и слуга на вашето семейство, разделяйки се сега, ви казвам, че моя дъщеря никога не би се омъжила за когото и да било при условията, които вие ме принуждавате да подготвя за мис Феърли.

Вратата зад мен се отвори и камериерът застана в очакване на прага.

— Луи — рече мистър Феърли, — изпратете мистър Гилмор и след това елате, за да държите отново офортите ми. Накарайте ги да ви нахранят добре долу. Наистина, Гилмор, накарайте тия лениви животни — моите слуги, да ви приготвят добър обяд!

Бях твърде отвратен, за да отговоря. Завъртях се и си тръгнах в безмълвно мълчание. В два часа следобед имаше обратен влак и с него се върнах в Лондон.

Във вторник изпратих променения договор, фактически лишаващ от наследство точно онези хора, които мис Феърли по собствените й думи желаеше най-много да облагодетелствува. Това бе единственото, което можех да направя. Ако бях отказал, всеки друг адвокат би оформил документа.

Моята задача е завършена. Личният ми дял в събитията на тази семейна история не отива по-далеч от мястото, до което стигнах. Други пера ще опишат странните обстоятелства, следващи не след дълго. Сериозен и скръбен, аз приключвам този кратък летопис. Сериозен и скръбен, повтарям тук думите, които изрекох, напускайки Лимъридж Хаус. Моя дъщеря никога не би се омъжила за когото и да било с договор, какъвто бях заставен да изготвя за Лора Феърли.

(Край на разказа на мистър Гилмор)

Историята продължава от името на МАРИАН ХАЛКЪМ с откъси от нейния дневник.[8]

I

Лимъридж Хаус

8 ноември

. . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Тази сутрин мистър Гилмор си замина. Разговорът му с Лора очевидно го бе натъжил и изненадал повече, отколкото би желал да признае. Видът и поведението му, когато се разделяхме, ме накараха да потръпна, че тя може би, без да иска, е издала пред него истинската тайна за своята депресия и моето безпокойство. Това съмнение нарасна тъй много, след като той си замина, че отказах да отида на езда със сър Пърсивъл и вместо това се качих при Лора в стаята й.

Бях изгубила доверие в самата себе си по повод на този труден и печален проблем, след като открих, че знам твърде малко за силата на злочестото увлечение на Лора. Трябваше да разбера, че деликатността, въздържанието и благородството, които ми се понравиха у бедния Хартрайт и ме накараха съвсем искрено да му се възхищавам и да го уважавам, бяха именно качествата, които най-неудържимо бяха привлекли вродената чувствителност и естественото великодушие, заложени в природата на Лора. И все пак, докато тя по своя воля не ми откри сърцето си, аз ни най-малко не подозирах, че това ново чувство е пуснало толкова дълбоко своите корени. Имаше момент, в който смятах, че времето и грижите могат да го заличат; сега се боя, че то ще остане в нея и ще промени целия й живот. Откритието, че съм направила такава грешка в преценката си, ме кара да се колебая за всичко останало. Изпитвам колебания към сър Пърсивъл въпреки категоричните доказателства. Изпитвам колебание дори да говоря с Лора. Ето, днес сутринта, сложила ръка на вратата, не бях сигурна дали трябва да й задам въпросите, които бях дошла да поставя.

Когато влязох в стаята й, заварих я да крачи нетърпеливо напред-назад. Зачервена и възбудена, тя пристъпи веднага към мен и ме заговори, преди още да съм отворила уста.

— Трябваше ми — рече тя. — Ела и седни до мен на канапето. Мариан! Не мога повече! Трябва да сложа край и ще го направя.

Страните й бяха твърде зачервени, в поведението й се усещаше голяма енергия, а в гласа й — категоричност. Малкият бележник с рисунките на Хартрайт — фаталният бележник, над който ще мечтае винаги когато е сама — беше в ръката й. Започнах с това, че нежно, но настойчиво го взех от нея и го сложих на една странична масичка, където нямаше да се вижда.

— Кажи ми спокойно, скъпа моя, какво желаеш да направиш? — казах аз. — Посъветва ли те мистър Гилмор?

Тя поклати глава:

— Не, не за това, за което мисля сега. Той беше много мил и добър към мен, Мариан, и ме е срам да кажа, че го наскърбих, защото плаках. Ужасно безпомощна съм — не мога да се владея. Заради себе си и заради всички нас трябва да намеря достатъчно смелост да сложа край на всичко това.

— Имаш пред вид достатъчно смелост, за да поискаш свободата си? — запитах аз.

— Не — отвърна простичко тя. — Смелост, скъпа, да кажа истината.

Тя ме обгърна с двете си ръце и сложи кротко глава на гърдите ми. На отсрещната стена висеше миниатюрен портрет на баща й. Наведох се над нея и видях, че го гледаше, докато главата й почиваше върху мен.

— Не ще мога да поискам да се развали годежът — продължи тя. — Както и да приключи това, за мен ще бъде ужасно. Всичко, което мога да сторя, Мариан, е да не направя нещастието си още по-жестоко с мисълта, че съм нарушила обещанието си и съм забравила последните думи на умиращия си баща.

— Тогава какво предлагаш? — попитах аз.

— Да изрека сама истината пред сър Пърсивъл. Глайд — отвърна тя — и да го накарам да ме освободи, ако желае — не защото го моля, а защото знае всичко.

— „Всичко“? Какво искаш да кажеш с това, Лора? За сър Пърсивъл е достатъчно да знае (той самият вече ми го каза), че собствените ти желания се противопоставят на годежа.

— Мога ли да му кажа това, след като баща ми обяви този годеж при моето лично съгласие? Трябваше да устоя на обещанието си. Боя се да призная, че макар и не щастлива, можех да бъда доволна — тя спря, обърна лице към мен и опря бузата си до моята, — трябваше да удържа на думата си за годежа, Мариан, ако в сърцето ми не бе покълнала друга любов, която не съществуваше, когато обещах да стана съпруга на сър Пърсивъл.

— Лора, ти никога няма да се унижиш, като направиш такова признание пред него.

— Напротив, ще се унижа, ако спечеля свободата си, като скрия от него онова, което той има право да знае.

— Той няма никакво право да го знае!

— Не е вярно, Мариан, не е вярно! Аз не трябва да мамя никого — и най-малко от всички мъжа, на когото ме отреди баща ми и комуто аз дадох дума. — Тя приближи устни към моите и ме целуна. — Моя единствена обич — продължи кротко тя, — ти ме обичаш твърде много и толкова се гордееш с мен, че забравяш това, което не би пропуснала, ако беше на мое място. По-добре е сър Пърсивъл да се съмнява в моите цели и да тълкува погрешно поведението ми, ако желае, отколкото да бъда притворна най-напред в мислите си, а после достатъчно подла в услуга на собствените си интереси, като продължавам да крия измамата.

Отдръпнах се от нея в почуда. За първи път си бяхме разменили местата: решимостта беше изцяло в нея, а колебанието — в мен. Погледнах бледото, спокойно, обхванато от примирение младо лице; видях чистотата и невинността на сърцето в нежните очи, които отвръщаха на погледа ми; и дребните земни предупреждения и възражения, които се канех да изрека, се стопиха и изчезнаха в собствената си празнота. Отпуснах глава в мълчание. Ако бях на нейно място, жалката, малка гордост, която кара толкова много жени да се превръщат в измамници, би превърнала в измамница и мен.

— Не ми се сърди, Мариан — обади се тя, приемайки погрешно мълчанието ми.

В отговор я притеглих само по-близо до себе си. Страхувах се, че ще се разплача, ако заговоря. Сълзите ми не текат така лесно, както би трябвало; те идват като мъжките сълзи с ридания, които сякаш ме разкъсват и които плашат всички около мен.

— От много дни мисля за това, скъпа — продължи тя, като въртеше около пръстите си косата ми с онова детско неспокойство, от което горката мисис Веси все още търпеливо и напразно се опитва да я отучи. — Мислих много сериозно и мога да вярвам на храбростта си, когато собствената ми съвест казва, че съм права. Нека да говоря с него утре — в твое присъствие, Мариан. Няма да кажа нищо лошо — нищо, от което ти или аз да се срамуваме. Ох, как ще се облекчи сърцето ми и ще дойде краят на тази презряна потайност. Искам само да зная и усещам, че от моя страна няма да има повече измама, за която да отговарям, а после, когато чуе това, що искам да му кажа, нека постъпи с мен, както желае.

Тя въздъхна и отново сложи глава на гърдите ми. Тъжни и лоши предчувствия за това какъв ще бъде краят тегнеха в мислите ми, но макар и изпълнена все още с недоверие към себе си, й казах, че ще постъпя така, както иска. Лора ми благодари и постепенно заговорихме за други неща.

Присъедини се отново към нас за вечерята, а поведението и държането й към сър Пърсивъл бяха по-непринудени от всеки друг път. По-късно седна на пианото, избирайки нова музика — помпозна, но безжизнена. Откакто бедният Хартрайт си замина, тя нито веднъж не изсвири нежните, стари мелодии на Моцарт, които той така много харесваше. Този нотен албум вече не е на поставката. Тя го прибра, за да не може никой да го намери и да я накара да свири от него.

Нямах никаква възможност да разбера дали намерението, което имаше сутринта, се е променило, или не, докато тя не пожела лека нощ на сър Пърсивъл и после сама ме осведоми, че то е останало все същото. Каза му много спокойно, че желае да говори с него След закуска и че той може да я намери във всекидневната, където ще бъде с мен. При тези думи той промени цвета си и аз усетих, че ръката му леко потреперва, когато дойде мой ред да я стисна. Събитието от следващата сутрин щеше да реши живота му за в бъдеще и той очевидно го знаеше.

Както обикновено влязох през вратата между вашите две спални, за да кажа на Лора лека нощ, преди да си легне. Навеждайки се над нея да я целуна, видях малкия скицник с рисунките на Хартрайт, полускрит под възглавницата й точно там, където обичаше да крие любимите си играчки, когато беше дете. Не намерих сили в душата си да кажа нещо, а само посочих скицника и поклатих глава. Тя протегна ръце към страните ми и притегли лицето ми към нейното, докато устните ни се срещнаха.

— Остави го тук тази нощ — прошепна тя. — Утрешният ден може да бъде жесток и да ме накара да се сбогувам с него завинаги.

Девети. — Първото събитие от следващата сутрин не повдигна духа ми: получих писмо от бедния Уолтър Хартрайт. То идва в отговор на моето, в което го уведомих как сър Пърсивъл доказа невинността си по отношение на подозренията, изразени в писмото на Ан Катърик. Той пише кратко и с горчивина за обясненията на сър Пърсивъл, отбелязвайки само, че няма правото да изразява мнението си за хора, които стоят над него. Това е тъжно, но случайните споменавания за него самия ме опечаляват още повече. Пише ми, че с всеки изминал ден усилието да се върне към старите си навици и занимания не само че не става по-лесно, но му причинява по-голяма мъка и ме умолява, ако имам някакво влияние, да го упражня, за да му намеря работа, която да налага отсъствието му от Англия и да го отведе по нови места сред нови хора. Готовността ми да изпълня молбата му се увеличи още повече от един пасаж в края на писмото, който доста ме разтревожи.

След като споменава, че не е виждал, нито пък е чувал нещо за Ан Катърик, той изведнъж сменя тона и намеква най-неочаквано и загадъчно, че след завръщането му в Лондон непрекъснато е наблюдаван и следен от странни мъже. Признава, че не може да докаже това необикновено подозрение, като посочи някакви конкретни лица, но твърди, че самото подозрение присъствува в него деня и нощя. Това ме плаши, защото ми се струва, че неговата фикс-идея за Лора започва да тежи твърде много на съзнанието му. Ще пиша незабавно на някои от влиятелните стари приятели на майка ми в Лондон и ще доведа до тяхното внимание искането му. Промяната на обстановката и заниманията може наистина да се окаже спасителна в този кризисен момент от живота му.

За мое голямо облекчение сър Пърсивъл изпрати своите извинения, че няма да закуси с нас. Рано сутринта изпил чаша кафе в стаята си и все още се занимавал с писането на писма. В единадесет часа, ако това време е удобно, той ще има честта да бъде на услугите на мис Феърли и мис Халкъм.

Очите ми наблюдаваха лицето на Лора, докато ни предаваха това съобщение. Още сутринта, когато влязох в стаята й, тя ми се стори необяснимо спокойна и сдържана и през цялото време, докато закусвахме, не се промени. Дори когато седяхме заедно на канапето в нейната стая, очаквайки сър Пърсивъл, тя все още пазеше самообладание.

— Не се страхувай, Мариан — бе всичко, което каза. — Аз мога да загубя контрол пред един стар приятел като мистър Гилмор или пред любимата си сестра, но това няма да се случи пред сър Пърсивъл Глайд.

Гледах я и я слушах в мълчаливо изумление. През всичките години на нашата близост и интимност тази пасивна сила на характера й бе останала скрита от мен, скрита дори и от нея самата, докато любовта я откри и страданието я призова.

Щом часовникът върху полицата на камината удари единадесет, сър Пърсивъл почука на вратата и влезе. Чертите на лицето му до една изразяваха подтиска на тревога и възбуда. Сухата остра кашлица, която го тормози често, сега, изглежда, го безпокоеше повече от всякога. Той седна срещу нас от другата страна на масата, а Лора остана до мен. Изгледах внимателно и двамата — той бе по-бледият.

Сър Пърсивъл изрече няколко банални думи с видимото усилие да запази привичната лекота в държането си. Но от тях гласът му не стана по-твърд, нито пък се скриха неспокойствието и смущението, които се четяха в погледа му. Самият той, изглежда, бе усетил това, защото спря насред изречението и се отказа дори от опита да прикрива повече притеснението си.

Настъпи само миг на мъртва тишина, преди Лора да се обърне към него:

— Искам да говоря с вас, сър Пърсивъл, по въпрос твърде важен и за двама ни. Сестра ми е тук, защото нейното присъствие ми помага и ми вдъхва увереност. Тя не ми е подсказала нито една дума от това, което ще ви кажа. Изразявам собствените си мисли — не нейните. Сигурна съм, че ще бъдете така любезен да разберете това, преди да съм продължила по-нататък.

Сър Пърсивъл се поклони. Дотук тя действуваше със съвършено външно спокойствие и благоприличие. Погледна го и той я погледна. Стори ми се, поне в началото, че бяха решили да бъдат откровени.

— Разбрах от Мариан — продължи тя, — че само ако поискам да се освободя от нашия годеж, вие ще ми дадете това право. Много великодушно е от ваша страна, сър Пърсивъл, да ми предадете подобна вест. Това ви прави чест и трябва да кажа, че съм признателна за предложението. Надявам се, че на мен пък ми прави чест да ви осведомя, че отказвам да го приема.

Напрегнатото му лице се отпусна малко; но аз видях как единият му крак незабележимо, тихо, ала неспирно потупва по килима под масата и усетих, че вътрешно той е все така тревожен.

— Не съм забравила — рече тя, — че вие поискахте разрешението на баща ми, преди да ме удостоите с предложение за брак. Навярно вие също не сте забравили какво казах аз, когато приех нашия годеж? Осмелих се да ви кажа, че преди всичко влиянието на баща ми и съветите му са определили моето решение да ви дам обещанието си. Ръководеше ме баща ми, защото за мен той винаги беше най-искреният от всички съветници, най-добрият и най-скъпият от всички закрилници и приятели. Сега вече го загубих — остава ми да обичам „само спомена за него, но вярата ми в този скъп, мъртъв приятел е непоклатима. Вярвам в този миг тъй силно, както винаги съм вярвала, че той знаеше кое е най-доброто и че неговите въжделения и желания трябва да бъдат и мои.

Гласът й потрепери за първи път. Неспокойните й пръсти се прокраднаха до скута ми и се вкопчиха здраво в ръката ми. Последва отново минута мълчание, преди да заговори сър Пърсивъл.

— Смея ли да попитам — каза той — дали с нещо съм се оказал недостоен за доверието, което досега бе най-голямата чест и щастие за мен?

— В поведението ви не съм открила нищо, което да мога да виня — отвърна тя. — Вие се отнасяте към мен все така внимателно и търпеливо. Вие заслужихте доверието ми и нещо по моему още по-важно — заслужихте доверието на баща ми, на което се основава и моето. Не съществува никакъв повод, дори ако исках да намеря такъв, за да помоля да ме освободите от клетвата ми. Всичко, казано дотук, бе продиктувано от желанието ми да потвърдя цялата си признателност към вас. Уважението ми към тази признателност, моето уважение към паметта на баща ми и към собственото ми обещание не ми позволяват да променя сегашните ни взаимоотношения. Развалянето на нашия годеж трябва да бъде изцяло ваше желание и ваше дело, сър Пърсивъл — не мое.

Притесненото потупване на крака му спря изведнъж и той се облегна нетърпеливо на масата.

— Мое дело? — запита. — Каква причина може да има от моя страна, за да се оттегля?

Чух как дишането й се ускорява. Усетих ръката й да изстива. Въпреки всичко, което ми бе казала, когато бяхме сами, започнах да се страхувам. Напразно.

— Причина, която ми е трудно да ви съобщя — отговори тя. — В мен настъпи промяна, сър Пърсивъл — промяна, достатъчно сериозна, за да ви оправдае пред вас самия и пред мен за развалянето на годежа ни.

Лицето му побледня тъй много, че дори устните му загубиха цвета си. Той вдигна ръката, която лежеше на“ масата, извърна се малко и подпря глава на дланта си, така че го виждахме само в профил.

— Каква промяна? — попита. Тонът, с който зададе въпроса, ме разтресе — в него имаше някаква мъчителна подтиснатост.

Тя въздъхна тежко и се наведе леко към мен, за да опре рамо в моето. Усетих я, че трепери, и се опитах да я пощадя, като сама заговоря. Тя ме спря, стискайки предупредително ръката ми, и после отново се обърна към сър Пърсивъл, но този път без да го гледа.

— Чувала съм — започна тя — и вярвам, че най-нежната и най-искрената привързаност е тази, която една жена трябва да изпитва към съпруга си. Когато обявихме нашия годеж, аз трябваше да ви дам тази привързаност, ако можех, а вие трябваше да я спечелите, ако можехте. Бихте ли ме извинили и пощадили, сър Пърсивъл, ако призная, че вече не е така?

Няколко сълзи се събраха в очите й и започнаха бавно да се стичат по страните й, докато мълчеше и чакаше отговора му. Той не промълви нито дума. В началото на отговора й бе преместил ръката, на която бе подпрял главата си, така че тя закри лицето му. Не виждах нищо друго освен горната част на тялото му над масата. Нито един мускул по него не трепваше. Пръстите на ръката, която поддържаше главата му, бяха забити дълбоко в косата му. Те биха могли да изразяват скрит гняв или скрита тъга; трудно беше да се каже кое — те не трепереха. Нямаше нищо, абсолютно нищо, което да издаде тайната на мислите му в този миг — най-решителния миг в неговия и в нейния живот.

Реших заради Лора да го накарам да заговори.

— Сър Пърсивъл — намесих се рязко, — нямате ли какво да кажете, когато сестра ми каза толкова много, според мен дори повече — добавих аз, усещайки как нещастният ми нрав ме завладява, — отколкото всеки друг мъж във вашето положение би имал правото да чуе.

Последното прибързано изречение му откри път, по който би могъл да се измъкне, ако искаше, и той веднага се възползува от него.

— Извинете, мис Халкъм — каза той, като все още прикриваше лице с ръката си, — извинете ме, ако ви припомня, че аз никога не съм претендирал за такова право.

Няколкото категорични думи, които биха го върнали обратно там, откъдето се бе отклонил, бяха на върха на езика ми, когато Лора ме спря, заговорвайки отново.

— Надявам се, че не съм направила болезненото си признание напразно — продължи тя. — Надявам се, че то ми гарантира пълното ви доверие в това, което все още имам да кажа?

— Моля, бъдете напълно сигурна. — Той изрече този кратък отговор сърдечно и същевременно отпусна ръката си върху масата и се обърна към нас. Вече нямаше и следа от външните промени, които го бяха споходили. Лицето му изразяваше нетърпеливост и очакване; то не издаваше нищо друго, освен прекомерното желание да чуе следващите й думи.

— Бих искала да разберете, че не говоря, подтиквана от някакъв егоистичен мотив — каза тя. — Ако ме оставите след това, което току-що чухте, сър Пърсивъл, то няма да е, за да се омъжа за друг; вие само ми позволявате да остана сама до края на живота си. Моята простъпка към вас започна и приключи в собствените ми мисли. Тя никога няма да има развитие. Нито дума не е разменена… — Тя се поколеба, изпитвайки двоумение за израза, който трябваше да употреби; колебанието й предизвика моментно объркване, което отбелязах с тъга и болка. — Нито дума не е разменена — с търпение и решителност подхвана отново тя — между мен и лицето, което за първи и последен път споменавам пред вас, за чувствата ми към него или пък за чувствата му към мен; нито пък ще бъде разменена; едва ли има вероятност — в този свят — да се срещна отново с него. Настойчиво ви моля да ме пощадите от всякакви други обяснения и нека честната ми дума ви накара да повярвате в това, което току-що ви казах. Това е истината, сър Пърсивъл, истината, която според мен мъжът, комуто съм дала обещание за брак, има правото да чуе, независимо от цената, заплатена от собствените ми чувства. Аз вярвам в неговото благородство, за да ми прости, и в неговата честност, за да запази тайната ми.

— Това доверие е свято за мен — отвърна той, — и в двата случая аз свято ще го пазя.

След като отговори тъй, той я погледна, сякаш очакваше да чуе още нещо.

Казах всичко, което исках — добави тихо тя. — Казах повече, отколкото е необходимо, за да оправдая оттеглянето ви от годежа.

— Казахте повече, отколкото е необходимо — отговори той, — за да превърнете в най-свидната цел на живота ми желанието да удържа обещанието си.

При тези думи той стана от стола си и пристъпи няколко крачки към нея.

Тя подскочи рязко и нададе слаб вик на изненада. Всяка изречена от нея дума най-невинно бе разкрила чистотата и правдивостта й пред един мъж, който напълно разбираше безценната стойност на чистата и вярна жена. През цялото време благородното й държане бе действувало като скрит враг на всички надежди, които му бе поверила. Дори сега, когато злото бе сторено, чаках и гледах сър Пърсивъл да каже нещо, което би ми Дало възможността да го поставя в неудобно положение.

— Мис Феърли, вие ми предоставихте възможността да се откажа от вас — продължи той. — Аз не съм толкова безсърдечен, за да отхвърля жената, която току-що показа, че е най-достойната от своя пол.

Той говореше тъй топло и прочувствено, с такава страстна възхита и същевременно с такава сърдечност, че Лора вдигна глава, изчерви се леко и го погледна ненадейно с оживление и плам.

— Не! — каза тя твърдо. — Най-несретната от своя дол, ако трябва да се омъжи, когато не може да отдаде любовта си.

— Не би ли могла да я отдаде в бъдеще — запита той, — ако единствената цел в живота на съпруга не да я заслужи?

— Никога! — отговори тя. — Ако все още държите да запазим годежа си, аз ще бъда ваша вярна и предана съпруга, сър Пърсивъл, но любеща съпруга, доколкото познавам сърцето си — никога!

Красотата й бе тъй покоряваща, когато изричаше тези храбри думи, че нямаше мъж на тази земя, който би дръзнал да предприеме нещо срещу нея. Много исках да усетя, че виновният е сър Пърсивъл, и да го кажа, но въпреки волята ми жената в мен изпитваше жал към него.

— С признателност приемам вашата вярност и преданост — каза той. — Най-малкото, което вие ми предоставяте, е повече от всичко, на което бих могъл да се надявам от всяка друга жена.

Лявата й ръка все още стискаше моята, но дясната висеше отпусната безжизнено. Той я вдигна нежно към устните си, по-скоро я докосна с тях, отколкото я целуна, поклони се към мен и после с изключителна изтънченост и сдържаност мълчаливо напусна стаята.

Тя не помръдна, нито проговори, след като той си отиде; седеше до мен студена и неподвижна, с очи, вперени в пода. Видях, че е безсмислено и безнадеждно да говоря, и само я обгърнах с ръка и я притеглих мълчаливо към себе си. Времето, което останахме така заедно, бе тъй дълго и изнурително, че аз започнах да се притеснявам и я заговорих нежно с надеждата да породя промяна.

Звукът на гласа ми сякаш я извади от вцепенението. Тя изведнъж се отдръпна от мен и се изправи.

— Трябва да се примиря, Мариан, доколкото ми е възможно — каза тя. — В новия ми живот има трудни задължения и едно от тях започва днес.

Докато говореше, тя отиде до една масичка близо до прозореца, където бяха сложени нещата й за рисуване, събра ги внимателно и ги прибра в едно от чекмеджетата на скрина си. Заключи чекмеджето и ми подаде ключа.

— Трябва да се разделя с всичко, което ми напомня за него — каза ми. — Сложи ключа, където намериш за добре. Никога няма да ми потрябва.

Преди да промълвя и дума, тя вече се бе обърнала към шкафа за книги и бе извадила от него албума с рисунките на Уолтър Хартрайт. Поколеба се за миг, държейки нежно малкия скицник в ръцете си; после го вдигна към устните си и го целуна.

— О, Лора! Лора! — възкликнах аз без гняв и укор, а само с тъга в гласа и мъка в сърцето.

— Това е за последен път, Мариан — помоли тя. — Сбогувам се завинаги.

После положи книжката на масата и свали гребена, който задържаше косата й. Тя се разпиля с цялата си несравнима хубост по гърба и раменете й и я обгърна много под кръста. Лора отдели един дълъг, тънък кичур от останалите, отряза го и като го нави, прикачи го грижливо с карфица към първата празна страница на албума. Щом го прикрепи, затвори бързо скицника и го сложи в ръцете ми.

— Вие с него си пишете — рече тя. — Докато съм жива, ако пита за мен, винаги казвай, че съм добре, и никога не споменавай, че съм нещастна. Не го наскърбявай, Мариан, заради мен, не го наскърбявай. Ако умра първа, обещай ми, че ще му предадеш този малък скицник с неговите рисунки и с моята коса. След като съм си отишла, няма да има нищо лошо в това да му кажеш, че съм я сложила там със собствените си ръце. И кажи — о, Мариан, кажи вместо мен тогава това, което не мога аз самата да кажа — кажи, че го обичах!

Тя обви ръце около шията ми и прошепна последните думи в ухото ми със страстна наслада от това, че ги произнася, при което едва не умрях от мъка. Цялото дълго въздържание, което си бе налагала, се отприщи в този пръв и последен изблик на нежност. Тя се отскубна от мен с истерична решимост и се хвърли на канапето, раздирана от ридания и сълзи, които тресяха тялото й от главата до петите.

Напразно се опитвах да я утеша и да я успокоя; не бе в състояние да се утеши, нито пък успокой. Такъв беше тъжният, неочакван и за двете ни край на този паметен ден. Когато кризата отзвуча, тя бе твърде изтощена, за да говори. Към обяд заспа и аз прибрах скицника, за да не го види, когато се събуди. След като отново отвори очи и ме погледна, лицето ми бе неспокойно, независимо от това, що изпитваше сърцето ми. Повече не си казахме нищо за тежкия сутрешен разговор. Името на сър Пърсивъл не бе споменато. През останалата част от деня нито една от двете ни не намекна за Уолтър Хартрайт.

Десети. — Като разбрах тази сутрин, че е на себе си и се владее, аз се върнах към болезнената тема от вчера с единствената цел да я помоля да ми позволи да говоря със сър Пърсивъл и мистър Феърли по-ясно и по-категорично, отколкото тя би могла да говори с всеки един от тях относно този печален брак. Тя ме прекъсна нежно, но твърдо насред моите възражения.

— Оставих вчерашния ден да реши — каза ми — и вчерашният ден взе решението. Твърде късно е да се връщаме назад.

Днес следобед сър Пърсивъл говори с мен за случилото се в стаята на Лора. Той ме увери, че небивалата вяра, гласувана му от нея, е събудила в отговор в съзнанието му убеждението за невинността и чистотата й, защото дори и за миг не бил изпитал недостойна ревност нито в нейно присъствие, нито по-късно, когато останал сам. Въпреки дълбоката си покруса от злощастното чувство, попречило на уважението и отношението, които при други обстоятелства вече би изпитвала спрямо него, той бил твърдо убеден, че това чувство е останало несподелено и ще остане несподелено и в бъдеще, независимо от всички възможни промени в обстановката, за които човек би могъл да помисли. Това било безусловното му убеждение и най-силното доказателство за него било уверението, което той сега представяше, че не изпитвал никакво любопитство да разбере дали чувството е отскоро, или не, нито пък кой е неговият обект. Пълната му вяра в мис Феърли била достатъчна, за да се чувствува удовлетворен от това, което тя е сметнала за необходимо да му каже, и той наистина не можел да бъде обвинен и в най-малкото стремление да чуе повече.

Той остана в очакване, след като изрече тези думи, и ме погледна. Изпитвах твърде силни угризения за необоснованото си предубеждение спрямо него, за недостойното подозрение, че очаква от мен да отговаря импулсивно на същите тези въпроси, които той бе изразил решителността си да не задава, че избягнах с чувство на объркване всичко, свързано с тази тема. Същевременно твърдо възнамерявах да не пропусна и най-малката възможност да пледирам за каузата на Лора и изказах смело съжалението си, че неговото благородство не го е повело още една крачка напред, за да го убеди да се оттегли изцяло от брака.

Тук отново той ме обезоръжи, като не се опита да се защищава. Просто ме помоли да не забравям разликата между това да позволи на мис Феърли да се откаже от него, което било само въпрос на подчинение, и принудата сам да се откаже от нея, което, с други думи, било равносилно да поискам от него самоубийство на най-съкровените му надежди. Държането й предния ден така засилило непроменените през тези две дълги години любов и възхищение към нея, че всякаква пламенна борба срещу тези чувства от негова страна му била изцяло неподвластна. Сигурно го смятам за слаб, себичен, безчувствен към същата тази жена, която боготвори — и той трябва покорно, доколкото му е възможно, да сведе глава пред моето мнение, — като същевременно иска само да ме попита дали бъдещето й като неомъжена жена, линееща по едно неудачно насочено чувство, което не би могла никога да признае, може да й обещае по-светла перспектива от бъдещето й като съпруга на един мъж, боготворящ дори и земята, по която тя стъпва? Във втория случай с течение на времето съществува надежда, колкото и незначителна да е; в първия случай, тъй както тя представяше нещата, нямаше никаква надежда.

Отговорих му — по-скоро защото имам женски език и трябва да отговарям, отколкото защото имах някакви убедителни доводи. Повече от ясно бе, че позицията, възприета от Лора предния ден, му бе дала преимущество, ако той искаше да се възползува от него и че той бе пожелал да се възползува. Почувствувах това тогава и го чувствувам не по-малко силно сега, когато пиша тези редове.

Преди да затворя дневника си за тази вечер, трябва да отбележа, че в услуга на бедния Хартрайт писах днес до двама от старите приятели на майка ми в Лондон — и двамата мъже с влияние и положение. Ако могат да направят нещо за него, сигурна съм, че ще го направят. Като се изключи Лора, за никого не съм била тъй загрижена, както сега за Уолтър. Всичко, случило се, след като ни напусна, само увеличи моето силно уважение и симпатия към него. Надявам се, че постъпвам правилно, опитвайки се да му помогна да си намери работа в чужбина; надявам се с цялата си искреност и безпокойство, че краят ще бъде добър.

Единадесети. — Сър Пърсивъл разговаря с мистър Феърли и аз бях повикана да се присъединя към тях.

Видях, че мистър Феърли изпитва голямо облекчение пред перспективата най-сетне да се уреди тази „семейна грижа“ (както той с удоволствие наричаше брака на племенницата си). Дотук не виждах повод да го осведомявам за моето мнение; но когато той продължи с познатия предизвикателен, бездушен маниер и заяви, че следващият въпрос, който трябва да се реши, е определяне датата за сватбата според желанието на сър Пърсивъл, изпитах удоволствието да атакувам нервите на мистър Феърли с възможно най-силното несъгласие срещу всякакво привързване по отношение решението на Лора Сър Пърсивъл веднага ме увери, че е усетил силата на моето възражение, и ме помоли да повярвам, че предложението не е направено в резултат на намеса от негова страна. Мистър Феърли се облегна в стола си, затвори очи, каза, че и двамата правим чест на човешката природа, и после повтори предложението си така невъзмутимо, сякаш нито сър Пърсивъл, нито аз бяхме казали дума срещу, него. Всичко завърши с моя категоричен отказ да спомена темата на разговора пред Лора, освен ако самата първа не ме попиташе. Сър Пърсивъл изглеждаше сериозно смутен и разстроен; мистър Феърли изтегна ленивите си крака върху малкото си кадифено столче и каза: „Скъпа Мариан, как завиждам на здравата ви нервна система. Не блъскайте вратата!“

Отивайки в стаята на Лора, разбрах, че ме е търсила и мисис Веси я осведомила, че съм при мистър Феърли. Тя запита веднага за какво съм била извикана и аз й разказах всичко, което се бе случило, без да се опитвам да скрия раздразнението и огорчението си.

Отговорът й ме изненада и опечали неизразимо; това беше последният възможен отговор, който можел да очаквам от нея.

— Чичо ми е прав — каза тя. — Причиних достатъчно грижи и тревоги на теб и на всички около мен. Позволи ми да не ви причинявам повече грижи, Мариан, Да оставим сър Пърсивъл да реши.

Възразих разпалено, но нищо, което казвах, не я трогваше.

— Обвързана съм с годежа си — твърдеше тя. — Скъсах със стария си живот. Денят на злото няма да дойде по-колебливо, защото го отлагам. Не, Мариан. Чичо ми наистина е прав. Причиних достатъчно грижа и тревоги.

Преди тя беше олицетворение на самата отстъпчивост, а сега бе непреклонно равнодушна в примирението си — бих могла почти да кажа — в отчаянието си. Въпреки голямата си обич към нея, щях да изпитвам по-малка болка, ако се намираше в яростна възбуда; твърде непривично бе за естествения й нрав да бъде невъзмутима и безчувствена й това дълбоко ме потресе.

Дванадесети. — По време на закуската сър Пърсивъл ми зададе някои въпроси относно Лора, при което не ми остана нищо друго, освен да му предам думите й.

Докато говорехме, тя самата слезе и се присъедини към нас. В присъствието на сър Пърсивъл бе все така неестествено сдържана, както и пред мен. Когато закуската приключи, той използува възможността да й каже няколко думи насаме в нишата на един от прозорците. Не останаха заедно повече от две-три минути и когато се разделиха, тя излезе от стаята с мисис Веси, а сър Пърсивъл се приближи към мен. Каза, че я помолил да покаже благосклонността си към него, КАТО не се откаже от правото си да определи датата на сватбата според собственото си желание и склонност. В отговор тя просто изразила признателността си и поискала той да съобщи желанията си на мис Халкъм.

Нямам търпение да пиша повече. В този случай, както и във всеки друг, сър Пърсивъл постигна своето, запазвайки честта си непокътната въпреки всичко, което мога да кажа или да направя. Желанията му сега са същите, каквито, разбира се, бяха, когато пристигна; а Лора, след като се примири с неизбежната жертва на брака, не е била никога по-безнадеждно безучастна и смирена. Разделяйки се с малките занимания и скъпи предмети, които й напомняха за Хартрайт, тя, изглежда, се бе разделила с цялата си нежност и впечатлителност. Когато пиша тези редове, часът е само три следобед, но сър Пърсивъл си замина вече, щастливо забързан като младоженец, за да подготви приемането на своята невеста в Хампшър. Освен ако не се случи някакво изключително събитие, за да я предотврати, сватбата ще се състои точно по времето, когато той искаше — преди края на годината. Пръстите ми изгарят, когато пиша това!

Тринадесети. — Безсънна нощ поради тревогите за Лора. Призори реших да се опитам да я извадя от това състояние, доколкото мога, като сменя обстановката. Възможно ли е да остане в сегашното си безчувствено вцепенение, ако я отведа от Лимъридж и я заобиколя с милите лица на старите приятели? След известно обмисляне реших да пиша на семейство Арнълд в Йоркшър. Те са естествени, сърдечни, гостоприемни хора и тя ги познава още от детството си. Казах й какво съм направила, след като пуснах писмото в пощенската торба. Бих изпитала облекчение, ако бе проявила желание да се противопостави или да възрази. Но не — тя само каза: „С теб ще отида навсякъде, Мариан. Сигурно си права — сигурно промяната ще ми се отрази добре.“

Четиринадесети. — Писах на мистър Гилмор, уведомявайки го, че наистина съществува възможността този нещастен брак да бъде сключен, като споменах също идеята си за промяна на обстановката заради Лора. Сърцето не ми позволи да се впусна в подробностите. Достатъчно време има за тях, когато наближи краят на годината.

Петнадесети. — Три писма за мен. Първото от Арнълдови, изпълнено с радост пред перспективата да видят Лора и мен. Второто — От единия от господата, на когото писах за Уолтър Хартрайт, уведомяващ ме, че му е провървяло и е намерил сгоден случай да изпълни молбата ми. Третото — от самия Уолтър, благодарящ ми бедничкият най-горещо, че съм му осигурила възможността да напусне дома си, родината и приятелите си. Както разбрах, частна експедиция за разкопки сред руините на градове от Централна Америка се готвела да отплава от Ливърпул. Чертожникът, определен да я придружи, загубил кураж и се оттеглил в последния момент, а Уолтър ще заеме неговото място. Той ще бъде нает със сигурност за шест месеца от времето на пристигането си в Хондурас, а след това за още една година, ако разкопките се окажат успешни и парите не са свършили. Писмото му завършва с обещание да ми напише няколко прощални думи от борда на кораба, преди да ги напусне лодката на лоцмана. Мога само да се надявам и искрено да се моля той и аз да сме избрали най-доброто разрешение за този въпрос. Струва ми се, че това е твърде сериозна стъпка от негова страна и самата мисъл за нея ме плаши. И все пак при неговото безрадостно положение как мога да очаквам и да желая той да остане в родината си?

Шестнадесети. — Каретата е пред вратата. Днес Лора и аз заминаваме на гости на семейство Арнълд.

Поулсдийн Лодж, Йоркшър

Двадесет и трети. — Една седмица в нова обстановка сред тези сърдечни хора й се отрази добре, макар и не толкова, колкото се надявах. Реших да удължа престоя ни най-малко с още седмица. Безполезно е да се прибираме в Лимъридж, докато завръщането ни не стане абсолютно наложително.

Двадесет и четвърти. — Тъжни новини от тазсутрешната поща. Експедицията за Централна Америка е отплавала на двадесет и първи. Разделихме се с истински човек — загубихме верен приятел. Уолтър Хартрайт напусна Англия.

Двадесет и пети. — Тъжни вести вчера — ужасни вести днес. Сър Пърсивъл Глайд е писал на мистър Феърли и мистър Феърли пише на двете ни с Лора, за да ни извика незабавно в Лимъридж.

Какво може да означава това? Дали денят на сватбата не е определен в наше отсъствие?

II

Лимъридж Хаус

Двадесет и седми ноември. — Предчувствията ми се оправдаха. Сватбата е определена за двадесет и втори декември.

Изглежда, че на другия ден след заминаването ни за Поулсдийн Лодж сър Пърсивъл е писал на мистър Феърли, за да съобщи, че необходимият ремонт в дома му в Хампшър ще отнеме много повече време, отколкото първоначално предвиждал. Точните изчисления щели да му бъдат представени във възможно най-кратък срок и за него щяло да бъде голямо улеснение да се договори окончателно с работниците, ако бъдел осведомен за приблизителната дата на сватбената церемония. Тогава той можел да разпредели времето, като освен това трябвало да изпрати необходимите извинения до приятелите си, предвиждащи да го посетят тази зима и които, разбира се, не можели, да бъдат приети, докато къщата се намира в ръцете на работниците.

Мистър Феърли отговорил на това писмо, умолявайки сър Пърсивъл сам да предложи датата за сватбата, подлежаща на одобрението на мис Феърли, за чието получаване нейният настойник с охота щял да направи всичко възможно. Сър Пърсивъл отговорил със следващата поща и предложил (в съответствие с първоначалните си виждания и желания) втората половина на декември — по всяка вероятност двадесет и втори или двадесет и четвърти, или някоя друга дата, която дамата или настойникът й биха предпочели. И тъй като дамата я нямало, настойникът й посочил — в нейно отсъствие — първата от споменатите дати — двадесет и втори декември, и в резултат ни писа да се върнем в Лимъридж.

След като вечерта в разговор насаме ми обясни тези подробности, мистър Феърли най-дружелюбно предложи да започна днес необходимите преговори. Усещайки, че всяка съпротива е безполезна, освен ако Лора не ме упълномощи по-напред да я окажа, аз се съгласих да говоря с нея, като същевременно заявих, че в никакъв случай няма да предприема нищо, за да получа съгласието й относно исканията на сър Пърсивъл. Мистър Феърли ме поздрави за „превъзходната ми съвест“, точно както би ме поздравил за „превъзходното ми здравословно състояние“, ако бяхме на разходка, с което просто прехвърли още една семейна отговорност от своите рамене на моите.

Тази сутрин говорих с Лора, както бях обещала. Самообладанието — бих могла също да кажа апатията, на които тъй необяснимо и решително се е оставила, откакто сър Пърсивъл си замина, не се оказаха достатъчно устойчиви срещу удара, предизвикан от новините, които имах да й съобщя. Тя пребледня и започна силно да трепери.

— Не толкова скоро! — помоли. — О, Мариан, не толкова скоро!

И най-малкият намек от нейна страна бе достатъчен за мен. Станах, за да изляза от стаята и да започна веднага заради нея битката с мистър Феърли.

Точно когато ръката ми беше на вратата, тя ме сграбчи изведнъж за роклята и ме спря.

— Пусни ме! — казах й. — Езикът ми изгаря да кажа на чичо ти и на сър Пърсивъл, че всичко няма да бъде тъй, както те го искат.

Тя въздъхна горчиво, като все още не пускаше роклята ми.

— Не! — промълви едва. — Твърде късно е, Мариан, твърде късно!

— И минута дори да остава, не е твърде късно — възразих аз. — Въпросът за времето е наш въпрос. Лора, довери ми се, за да се възползувам от него докрай, така както може да се възползува една жена.

Докато говорех, отскубнах дланта й от роклята си, но в същия миг тя обгърна талията ми с двете си ръце и ме прегърна по-силно от всякога.

— Това само ще ни донесе повече тревоги и смут — каза ми. — Ще доведе до разногласия между теб и чичо ми и сър Пърсивъл пак ще пристигне с нови основания за оплакване…

— Още по-добре! — извиках аз разгорещено. — Кой обръща внимание на неговите основания за оплакване? Нима искаш да умреш от мъка, за да бъде спокоен той? Няма мъж на тази земя, който да заслужава такива жертви от нас жените. Мъже! Те са враговете на нашата невинност и покой — те ни отвличат от родителската любов и сестринското приятелство, те ни превземат телом и духом и завързват безпомощния ни живот към техния така, както се завързва с верига куче към колибата му. И какво получаваме в замяна от най-добрите сред тях? Пусни ме да вървя, Лора — полудявам, когато мисля за това!

Сълзи — жалките, слаби, женски сълзи на огорчение и гняв — се появиха в очите ми. Тя се усмихна тъжно и постави кърпичката си върху лицето ми, за да скрие предателството на собствената ми слабост — слабост та, която знаеше, че ненавиждах най-много.

— О, Мариан! — каза тя. — Ти плачеш! Помисли какво би ми казала, ако местата ни бяха разменени и тези сълзи бяха мои. Цялата ти любов, храброст и преданост не могат да променят това, което трябва рано или късно да се случи. Да оставим чичо ми да постъпи както желае. Да сложим край на тревогите и чувствата на ревност, които моята жертва може да предотврати. Кажи, че ще живееш с мен, Мариан, когато се омъжа и нито дума повече.

Но аз не замълчах. Преглътнах презрените сълзи, които не ми носеха никакво облекчение, а само я разстройваха, и започнах да я увещавам и моля колкото се може по-спокойно. Беше безполезно. Тя ме накара още два пъти да повторя обещанието, че ще живея с нея, когато се омъжи, и после ми зададе въпрос, който ненадейно насочи тъгата и симпатиите ми към нея в нова посока.

— Докато бяхме в Поулсдийн — каза ми тя, — ти получи писмо, Мариан…

Промененият й тон, резкият начин, по който отвърна очи от мен и скри лице в рамото ми, колебанието, накарало я да замълчи, преди да е доизказала въпроса си — всичко това съвсем ясно ми подсказа за кого се отнасят нейните полуизречени думи.

— Мислех, Лора, че вече никога няма да говорим за него — отговорих й нежно.

— Ти получи писмо от него? — настоя тя.

— Да — отговорих, — щом като искаш да знаеш.

— Възнамеряваш ли да му пишеш пак? Поколебах се. Боях се да й съобщя за отсъствието му от Англия или за начина, по който моите усилия да помогна на новите му надежди и планове ме бе свързал със заминаването му. Как да отговоря? Той бе далеч — там, където никакви писма не можеха да стигнат до него през следващите месеци или може би години.

— Да предположим, че имам намерение да му пиша пак — проговорих най-сетне. — Какво тогава, Лора?

Бузата й започна да Гори, както бе прилепена до шията ми, а ръцете й се разтрепераха и се вкопчиха още по-здраво около мен.

— Не му казвай за двадесет и втори — прошепна тя. — Обещай, Мариан, моля те, обещай, че дори няма да споменаваш името ми, когато му пишеш следващия път.

Обещах. Няма думи, които да изразят с каква тъга го направих. Тя мигновено освободи ръката си от кръста ми, отиде до прозореца и се загледа навън с гръб към мен. Минута по-късно заговори отново, но без да се обръща, без да ми позволи да зърна въобще лицето й.

— При чичо ми ли отиваш? — запита. — Би ли му казала, че приемам уговорката, която смята за най-добра. Не се безпокой, че ме оставяш, Мариан. За малко ще ми бъде по-добре да съм сама.

Излязох. Ако можех по някакъв вълшебен начин да пратя мистър Феърли и сър Пърсивъл Глайд в най-далечните краища на земята, щях да го сторя без всякакво колебание. За първи път нещастният ми нрав се оказа мой приятел. Щях да грохна напълно и да се отдам на безутешен плач, ако сълзите ми не бяха се пресушили в жаравата на моя гняв. И така, аз връхлетях в стаята на мистър Феърли, изкрещях му колкото се може по-грубо: „Лора е съгласна за двадесет и втори“ — и изхвърчах обратно, без да чакам нито дума в отговор. Затръшнах вратата след себе си и се надявам, че разбих нервната система на мистър Феърли за останалата част от деня.

Двадесет и осми. — Тази сутрин препрочетох прощалното писмо на бедния Хартрайт, изпитвайки още от вчера съмнение дали постъпвам разумно, като крия от Лора неговото заминаване.

Размисляйки, все още смятам, че съм права. Загатванията в писмото му във връзка с подготовката на експедицията в Централна Америка показват, че нейните ръководители знаят колко е опасна. Ако това разкритие ме тревожи, как би подействувало на нея? Стига ни злото да чувствуваме, че заминаването му ни лиши от приятеля, на чиято преданост бихме могли да разчитаме в часа на нуждата, ако той някога дойде и ни свари безпомощни; но още по-лошо е да знаем, че той ни напуска, за да се изправи срещу гибелните влияния на лошия климат в една дива страна с граждански безредици. Несъмнено прямотата да кажа това на Лора, без да съществува настойчивост или видима необходимост, би била крайно жестока.

Почти се съмнявам дали не трябва да направя още една крачка и да нагоря веднага писмото, тъй като ме е страх някой ден да не попадне в неподходящи ръце. В него не само става дума за Лора по начин, който трябва да бъде запазен в тайна завинаги между автора му и мен, но то повтаря отново подозрението му — толкова упорито, необяснимо и обезпокоително, — че го следят тайно, откакто е напуснал Лимъридж. Той заявява, че е видял лицата на двамата непознати мъже, вървели по дирите му в Лондон, да го наблюдават сред тълпата, събрана в Ливърпул да гледа товаренето и тръгването на експедицията, и категорично твърди, че когато се качвал на кораба, чул името на Ан Катърик да се произнася зад гърба му. Той пише: „Тези случки означават нещо и ще доведат до някакъв резултат. Тайната на Ан Катърик все още не е разбудена. Може би никога вече няма да я срещна в живота си, но ако вие я срещнете, моля ви, мис Халкъм, възползувайте се по-добре от случая. Говоря с дълбоко убеждение — умолявам ви да запомните думите ми.“ Това са неговите собствени изрази. Няма опасност да ги забравя — паметта ми е готова винаги да разсъждава върху думите на Хартрайт, които се отнасят до Ан Катърик. Но съществува опасност, ако запазя писмото. И най-простата неприятна случайност може да го постави в ръцете на непознати. Мога да се разболея, мога да умра. По-добре да го изгоря незабавно и да имам една тревога, по-малко.

Изгорих го. Черната пепел от прощалното му писмо — може би последното, което би могъл да ми напише — е все още в камината. Това ли е тъжният край на тази тъжна история? О, не е краят — сигурно, сигурно все още не е дошъл краят!

Двадесет и девети. — Приготовленията за сватбата започнаха. Шивачката дойде да получи нареждания. Лора е съвършено безпристрастна и равнодушна по този въпрос, който повече от всеки друг засяга личните интереси на една жена. Тя оставя всичко на шивачка — та и на мен. Ако бедният Хартрайт можеше да бъде баронетът и съпругът, избран от баща й, колко различно би се държала! Колко неспокойна и капризна щеше да бъде и колко трудна щеше да бъде задачата на най-Добрите шивачки, за да й угодят!

Тридесети. — Всеки ден имаме новини от сър Пърсивъл. Последната вест е, че окончателното преустройство в дома му ще продължи между четири и шест месеца. Ако бояджиите, работниците, поставящи тапети, и тапицерите можеха освен разкош да създават и щастие, щях да проявя интерес към дейността им в бъдещия дом на Лора. Но както стоят нещата, единствената част от последното писмо на сър Пърсивъл, която не ме остави такава, каквато ме свари, а именно напълно безразлична към плановете и проектите му, е частта, отнасяща се до сватбеното пътешествие. Тъй като Лора е с крехко здраве и зимата заплашва да бъде необичайно сурова, той предлага да я заведе в Рим и да останат в Италия до началото на идното лято. Ако този план не бъде одобрен, със същата готовност, макар и да няма собствена квартира в града, би прекарал сезона в Лондон в най-подходящата мебелирана къща, която може да се намери за целта.

Колкото до мен, изключвайки изцяло от въпроса се бе си и собствените си чувства (което съм длъжна да направя и го направих), въобще не се съмнявам, че е правилно да се приеме първото предложение. И в двата случая раздялата ни с Лора е неизбежна. Тя ще бъде по-дълга при положение, че заминат в чужбина, отколкото ако останат в Лондон; но, от друга страна, срещу тази пречка трябва да имаме пред вид изгодата Лора да прекара зимата при мек климат и още повече огромното ползотворно влияние, което изненадата и възбудата от самия факт, че пътува за първи път в живота си в най-интересната страна на света, ще окажат, за да се повдигне духът й и да свикне с новото си съществуване. При сегашното й състояние тя не би прекарвала добре времето си сред познатите веселби и трепети на Лондон. Те само биха я накарали да усети още по-тежко първите гнетящи чувства от този окаян брак. Плаши ме началото на новия й живот повече, отколкото може да се изрази с думи, но аз виждам известна надежда, ако тя пътува, и никаква, ако остане у дома.

Колко странно! Изчитайки отново тези редове от дневника си, откривам, че пиша за сватбата и за раздялата с Лора, тъй както хората пишат за нещо установено. Изглежда ми твърде равнодушно и безсърдечно да се очаква вече бъдещето по такъв жестоко сдържан начин. Но кой е другият възможен начин, сега, когато денят наближава? Преди да преживеем и месец, тя ще бъде неговата Лора вместо моята! Неговата Лора! Не съм способна да схвана мисълта, която тези две думи съдържат — разсъдъкът ми е така притъпен и потресен, сякаш, пишейки за сватбата й, пиша все едно за смъртта й.

1-ви декември. — Тъжен, тъжен ден — ден, който нямам сили да описвам подробно. Бях задължена тази сутрин да говоря с нея за предложението на сър Пърсивъл по отношение на сватбеното пътешествие, след като снощи поради слабост го отложих.

С пълното убеждение, че трябва да бъда с нея, където и да иде, бедното дете — защото в много неща тя все още е дете — почти се зарадва на перспективата да види чудесата на Флоренция, Рим и Неапол. Едва не умрях от мъка, че трябва да разсея заблуждението й и да я изправя лице в лице с тежката истина. Трябваше да й обясня, че нито един мъж не търпи съперник — дори съперничка — в чувствата на съпругата си, когато се жени, независимо от това как ще постъпва по-късно. Бях длъжна да я предупредя, че шансът да живея постоянно с нея под собствения й покрив зависи изцяло от това да не възбудя ревността и недоверието на сър Пърсивъл, като застана помежду им в началото на техния брак в качеството си на довереница на най-съкровените тайни на жена му. Капка по капка вливах горчилката на житейската мъдрост в чистото сърце и невинното съзнание, като всяко по-възвишено и по-добро чувство в мен се отвращаваше от жалката ми задача. Вече свърши. Тя научи своя суров, неизбежен урок. Няма ги простите илюзии на моминството — моята ръка й ги отне. По-добре моята, отколкото неговата — това е цялата ми утеха, — по-добре моята, отколкото неговата.

И така предложението, което се приема, е първото. Те ще заминат за Италия, а аз — с разрешението на сър Пърсивъл — трябва да се подготвя да ги посрещна и да заживея при тях, когато се върнат в Англия. С други думи, ще моля за лично благоволение за първи път в живота си, и то човека, към когото най-малко от всички други бих желала по някакъв начин да имам сериозно задължение. Е! Мисля, че заради Лора мога да направя дори повече от това.

Втори. — Обръщайки се назад, откривам, че винаги споменавам сър Пърсивъл с пренебрежение. При обрата, който нещата получиха сега, трябва и ще изкореня предубежденията си срещу него. Не мога да си обясня как ми дойде наум това за първи път. Сигурна съм, че не е съществувало преди.

Дали нежеланието на Лора да му стане съпруга ме е настроило срещу него? Нима напълно разбираемите предубеждения на Хартрайт са ме заразили, без да подозирам влиянието им? Дали заради онова писмо на Ан Катърик в съзнанието ми все още се прокрадва недоверие въпреки обяснението на сър Пърсивъл и доказателството, което притежавам за неговата истинност? Нямам обяснение за състоянието на собствените ми чувства; единственото, в което съм сигурна, е, че е мой, дълг — и дважди мой дълг сега — да не съдя погрешно за сър Пърсивъл чрез несправедливи подозрения. Ако ми е станало навик да пиша за него винаги по същия неблагоприятен начин, трябва и ще сложа край на тази недостойна склонност, дори ако усилието ме принуди да затворя страниците на дневника си, докато не се състои сватбата. Изпитвам сериозно недоволство от себе си — няма да пиша повече днес.

16-и декември. — Цели две седмици изминаха и нито веднъж не разгърнах тези страници. Достатъчно дълго бях отделена от дневника си, за да седна отново пред него с по-избистрена и по-добра мисъл, надявам се, що се отнася до сър Пърсивъл.

Няма какво толкова да се отбелязва за изтеклите две седмици. Почти всички рокли са готови и новите пътнически сандъци пристигнаха от Лондон. Бедната скъпа Лора почти не ме напуска и за миг през целия ден; а снощи, когато и двете не можехме, да заспим, тя дойде и се вмъкна в леглото ми, за да си говорим там. „Ще те изгубя скоро, Мариан — каза ми тя. — Трябва да те използувам колкото се може сега.“

Ще се венчаят в църквата на Лимъридж и, слава богу, нито един от съседите не е поканен на церемонията. Единственият гост ще бъде старият ни приятел мистър Арнълд, който ще дойде от Поулсдийн, за да предаде Лора на младоженеца, тъй като чичо й е твърде изнежен, за да си покаже носа извън вратата в такова студено време като сегашното. Ако не бях твърдо решила от днес нататък да виждам само светлата страна на нашите перспективи, тъжното отсъствие на какъвто и да е Лорин родственик от мъжки пол в най-важния момент на живота й щеше да ме накара много мрачно и недоверчиво да гледам в бъдещето. Но аз сложих край на тъгата и недоверието — с други думи, не пиша нито за едното, нито за другото в този дневник.

Сър Пърсивъл пристига утре. Той предложи, в случай че пожелаем да приложим към него условията на строгия етикет, да пише на пастора и да го помоли да му окаже гостоприемството на своя дом по време на краткия му престой в Лимъридж преди сватбата. При съществуващите обстоятелства нито мистър Феърли, нито аз сметнахме за необходимо да отдаваме значение и да спазваме маловажните формалности и церемонии. В тази дива степна земя и в този голям самотен дом спокойно можем да си позволим да останем извън обсега на тривиалните привички, които затрудняват хората другаде. Писах на сър Пърсивъл да му благодаря за любезното предложение и да го помоля да заеме както обикновено старите си стаи в Лимъридж Хаус.

Седемнадесети. — Той пристигна днес и ми се видя малко изтощен и напрегнат, но въпреки това говори и се смее като човек в най-добро разположение на духа. Донесе със себе си като подарък няколко наистина красиви накита, които Лора прие с изключително изящество и външно поне със съвършено самообладание. Единственият знак, доловен от мен, за усилието, което й струва подобно държане в това време на изпитание, се изразява в неочакваното нежелание от нейна страна да остава и за миг сама. Вместо както обикновено да търси убежище в стаята си, тя, изглежда, се бои да бъде там. Когато днес след обяда се качих, за да си сложа шапката и да отида на разходка, тя поиска да дойде с мен; и отново преди вечерята разтвори вратата между нашите две стаи, за да можем да си говорим, докато се обличаме. „Намирай ми винаги занимание — каза тя, — оставяй ме винаги с някого. Не ми позволявай да мисля — това е всичко, за което моля сега, Мариан, — не ми позволявай да мисля.“

Тази тъжна промяна в нея само увеличава привлекателността й за сър Пърсивъл. Той я тълкува, както виждам, в своя собствена полза. Страните й са покрити с трескава руменина, очите й блестят възбудено и той с радост приема това, като възвръщане на хубостта и настроението й. По време на вечерята тя приказваше с фалшива веселост и безгрижие, тъй потресаващо неприлягащи на характера й, че тайно копнеех да я накарам да замълчи, и да я отведа. Радостта и изненадата на сър Пърсивъл изглеждаха неописуеми. Безпокойството, което забелязах по лицето му, когато пристигна, изчезна напълно и той изглеждаше, дори в моите очи, с десет години по-млад, отколкото е в същност.

Няма съмнение — макар че някакво необяснимо своенравие не ми позволява аз самата да го видя, — няма съмнение, че бъдещият съпруг на Лора е много хубав мъж. Да започнем с това, че правилните черти са преимущество за личността, а той ги има. Светлокафявите очи, били те на мъж или жена, са много привлекателни; а той ги има. Дори плешивостта, когато е само над челото (както е в неговия случай), подхожда на мъжа, защото удължава главата и допринася за интелигентността на лицето. Изяществото и лекотата на движенията, неизтощимата енергия на поведението, готовността и склонността да води разговор — всички тези черти са неоспорими достойнства; а тях той несъмнено притежава. Вероятно мистър Гилмор, който не знае тайната на Лора, не може да бъде обвиняван заради учудването си, че тя съжалява за предстоящия си брак? Всеки на негово място би споделил мнението на нашия добър стар приятел. Ако в този момент бяха поискали от мен да кажа ясно какви недостатъци откривам в сър Пърсивъл, щях да посоча само два. Единият — непрекъснатото напрежение в поведението му и възбудимостта, които може би са породени съвсем естествено от необикновената енергия на характера му. Другият — резкият, остър, раздразнителен начин на обръщение към слугите, който в края на краищата може да бъде само лош навик. Не, не мога да го оспорвам и няма да го оспорвам; сър Пърсивъл е много хубав и много приятен мъж. Ето! Най-сетне го написах и се радвам, че се свърши.

Осемнадесети. — Чувствувайки се отегчена и подтисната тази сутрин, оставих Лора с мисис Веси и излязох сама на една от предобедните си разходки с бърз ход, които напоследък правя твърде рядко. Поех по сухия, ветровит път през степта, който води до Тодс Корнър. След като бях вървяла около половин час, останах изключително изненадана, когато видях сър Пърсивъл да се приближава към мен от посока на фермата. Движеше се пъргаво, люлеейки бастуна си, с глава, изправена както винаги, а разкопчаното му сако за лов се развяваше от вятъра. Когато се срещнахме, той не изчака да му задавам въпроси, каза ми тутакси, че е бил във фермата, за да пита дали мистър или мисис Тод не са получавали някакви известия за Ан Катърик след последното му посещение в Лимъридж.

— Вие естествено открихте, че не са чували нищо? — казах аз.

— Абсолютно нищо — отговори той. — Започвам сериозно да се опасявам, че я загубихме. Не знаете ли случайно — продължи той, гледайки ме много внимателно в лицето — дали художникът — мистър Хартрайт — не е в състояние да ни даде някакви допълнителни сведения?

— Той не е чувал нищо за нея, нито пък я виждал, откакто си замина от Къмбърланд — отговорих, аз.

— Колко тъжно — заяви сър Пърсивъл, говорейки като разочарован човек и същевременно, колкото и да е странно, като човек, който изпитва облекчение. — Невъзможно е да се предположи какви нещастия биха могли да сполетят бедното създание. Изпитвам неизразимо раздразнение, че всичките ми усилия да я върна отново към грижите и защитата, от които тя тъй спешно се нуждае, се провалиха.

Този път той наистина изглеждаше ядосан. Казах няколко съчувствени думи и после по обратния път към къщата заговорихме на други теми. Дали случайната ми среща с него в степта не разкри още една благоприятна черта от характера му? Несъмнена проява на внимание и всеотдайност от негова страна е да мисли за Ан Катърик в навечерието на сватбата си и да извърви целия път до Тодс Корнър, за да разпитва за нея, когато би могъл да прекара времето много по-приятно в обществото на Лора? Като се има пред вид, че той може да е подтикван само от искрено милосърдие, поведението му при дадените обстоятелства показва необикновено добро чувство и заслужава изключителна похвала. Е, добре — аз изразявам възхищението си и толкова.

Деветнадесети. — Нови открития от неизтощимата мина на добродетелите на сър Пърсивъл.

Днес отворих дума за пребиваването ми под покрива на съпругата му, когато я върне обратно в Англия. Едва бях направила първия намек в тази посока, когато той ме хвана сърдечно за ръката и каза, че съм му предложила онова, което сам с най-голямо желание искал да предложи. Аз съм била приятелката, която най-искрено копнеел да осигури за съпругата си, и той ме помоли да му повярвам, че съм му направила трайна услуга, предлагайки да живея с Лора след сватбата й, точно както съм живяла с нея и преди това.

Когато благодарих от нейно и от свое име за любезната му добрина и към двете ни, ние преминахме към темата за сватбеното пътешествие и заговорихме за английското общество в Рим, в което Лора щеше да бъде въведена. Той изреди имената на неколцина приятели, с които очакваше да се срещне в чужбина тази зима. Всичките бяха англичани, доколкото си спомням, освен един. Изключението беше граф Фоско.

Споменаването на името на графа и откритието, че той и съпругата му по всяка вероятност ще се срещнат с младоженците на континента, поставя за първи път брака на Лора в недвусмислено благоприятна светлина. Възможно е това да бъде начин да се излекува семейната вражда. Досега мадам Фоско предпочита да пренебрегва задълженията си като леля на Лора заради ненавистта си към покойния мистър Феърли, породена от становището му за завещанието. Но тя не би могла вече да следва тази линия на поведение. Сър Пърсивъл и граф Фоско са свързани със старо и здраво приятелство и за съпругите им не остава нищо друго, освен да бъдат вежливи една към друга. В моминството си мадам Фоско бе една от най-нахалните жени, които съм срещала — капризна, придирчива и празноглава до последната степен на невъзможното. Ако съпругът й е успял да вкара ум в главата й, той заслужава благодарността на всички членове на семейството и първата, която ще получи, може би е моята.

Изпитвам нетърпение да опозная графа. Той е най-близкият приятел на Лориния съпруг и като такъв възбужда най-голямото ми любопитство. Нито Лора, нито аз някога сме го виждали. Всичко, което зная за него, е, че случайното му присъствие преди години на сгъналата на Тринита дел Монте в Рим е помогнало на сър Пърсивъл да се спаси от грабеж и убийство в критичния момент, когато бил ранен в ръката и би могъл в следващия миг да бъде ранен и в сърцето. Спомням си също, че по времето на необяснимата съпротива на покойния мистър Феърли срещу брака на сестра му, графът му написа много въздържано и умно писмо по въпроса, което, срамувам се, да кажа, остана без отговор. Това е всичко, което зная за приятеля на сър Пърсивъл. Чудя се дали някога ще дойде в Англия? Чудя се дали ще го харесам?

Перото ми се отвлича по какви ли не предположения. Нека се върна към трезвите факти. Сигурно е, че сър Пърсивъл прие дръзкото ми предложение да живея със съпругата му не само любезно, а почти с радост. Сигурна съм, че съпругът на Лора няма да има причини да се оплаква от мен, ако мога да продължа така, както започнах. Вече заявих, че той е красив, симпатичен, изпълнен с добро чувство към нещастните и със сърдечна привързаност към мен. Наистина, трудно ми е да се позная в новата си роля на най-близката приятелка на сър Пърсивъл.

Двадесети. — Мразя сър Пърсивъл; категорично отричам приятната му външност. Смятам, че е крайно лош и несимпатичен и че ни най-малко не е любезен и доброжелателен. Снощи се получиха визитните картички на брачната двойка. Лора отвори пакета и видя за първи път напечатано бъдещето си име. Сър Пърсивъл погледна фамилиарно през рамото й към новата визитка, усмихна се и с най-неприятно самодоволство й прошепна нещо на ухото. Не зная какво е било — Лора не желае да ми каже, — но лицето й придоби такава мъртвешка бледност, та помислих, че ще припадне. Той въобще не забеляза промяната; изглежда, по най-жесток начин не осъзнаваше, че е казал нещо, което й е причинило болка. Старите ми чувства на враждебност към него се възкресиха на мига и изминалите оттогава часове не направиха нищо, за да ги разсеят. Никога не съм била по-безразсъдна и несправедлива. С три думи — с каква лекота ги изписва перото ми — с три думи — аз го мразя.

Двадесет и първи. — Разтърсиха ли ме най-сетне тревогите на това тревожно време? През последните дни пиша с такъв лекомислен тон, който, бог знае защо, е твърде далеч от сърцето ми и който открих с немалко потресение, връщайки се към писанията си в дневника.

Може би съм се заразила от трескавата възбуда в настроението на Лора през последната седмица. Ако е така, кризата вече премина и ме остави в много странно душевно състояние. От снощи вниманието ми е завладяно от настойчивата мисъл, че предстои да се случи нещо, което ще предотврати сватбата. Кое породи това необяснимо хрумване? Дали е косвен резултат от опасенията ми за Лориното бъдеще? Или ми е несъзнателно подсказано от все по-голямата възбуда и раздразнителност, които несъмнено забелязвам в държането на сър Пърсивъл с приближаването на сватбения ден? Невъзможно е да се каже. Зная само, че тази мисъл е в мен — безспорно най-безумната мисъл, която при тези обстоятелства би могла да се всели в една женска глава, но колкото и да се опитвам, не мога да я проследя обратно до източника й.

Този последен ден бе целият тъй объркан и окаян. Как да пиша за това? И все пак трябва. Всичко е за предпочитане пред вглъбяването в собствените ми мрачни мисли.

Добрата мисис Веси, която напоследък много пренебрегнахме и забравихме, без да иска ни натъжи още отзарана. Месеци наред тя тайно плетеше топъл шотландски шал за — скъпата си възпитаничка — много красиво и изключително трудно творение за жена на нейната възраст и с нейните навици. Подаръкът бе връчен тази сутрин и клетата, добросърдечна Лора напълно се разстрои, когато шалът бе поставен гордо на раменете й от обичаната стара приятелка и настойничка от детството й, преминало без майка. Едва имах време да ги успокоя и двете и да пресуша собствените си сълзи, когато бях повикана от мистър Феърли, който ми отдаваше благоволението да изслушам продължителната му тирада относно приготовленията за запазване на собственото му спокойствие в деня на сватбата.

„Скъпата Лора“ щеше да получи неговия подарък — жалък пръстен, украсен вместо със скъпоценен камък с къдрица от любещия я чичо и от чиято вътрешна страна бяха изписани на френски безсърдечни думи за взаимни чувства и вечно приятелство. „Скъпата Лора“ трябваше да получи тази драгоценна лепта от моите ръце още сега, за да има достатъчно време да дойде на себе си след вълнението, Предизвикано от подаръка, преди да се представи на мистър Феърли. „Скъпата Лора“ трябваше тази вечер да го посети за малко и да бъде така любезна да не прави сцени. „Скъпата Лора“ трябваше отново да го посети за мъничко на следващата утрин, облечена в сватбената си рокля, и да бъде така любезна, отново, да не прави сцени. „Скъпата Лора“ трябваше да мине за малко още веднъж, за трети път, преди да тръгне, но без да терзае чувствата му, като му съобщава кога тръгва, и без сълзи. „В името на състраданието, в името на всичко, скъпа Мариан, което е най-искрено и родно, най-възхитително и очарователно в самообладанието си — без сълзи!“ Бях така възмутена от това жалко, егоистично нищожество, че сигурно щях да шокирам мистър Феърли с някои от най-жестоките и груби истини, които някога е чувал в живота си, ако не бях принудена поради пристигането на мистър Арнълд от Поулсдийн да поема новите си задължения на долния етаж.

Останалата част от деня не подлежи на описание. Мисля, че никой в къщата в същност не знаеше как премина тя. Бъркотията от дребни случки, струпани една върху друга, зашемети всички ни. Пристигаха забравени дрехи; пътнически куфари се опаковаха, разопаковаха и после пак опаковаха; имаше подаръци от приятели, близки и далечни, приятели, знатни и обикновени. Всички бяхме ненужно притеснени, всички бяхме в нервно очакване на утрешния ден. Сър Пърсивъл особено бе твърде неспокоен, за да остане и пет минути на едно и също място. Късата му, остра кашлица повече от всякога не му даваше мира. Целият ден той влизаше и излизаше от къщи и внезапно ставаше толкова любопитен, че разпитваше дори напълно непознати хора, дошли за разни дребни поръчки у дома. И към всичко това трябва да се прибави непрестанната мисъл у Лора и у мен, че ще се разделим на следващия ден, и гнетящият страх, който, без да изразяваме, присъствуваше и в двете ни, че този окаян брак може да се окаже фаталната грешка на живота й и моята най-безнадеждна мъка. За първи път през всичките години на нашето близко и щастливо общуване ние почти избягвахме да се гледаме в очите и по взаимно съгласие през цялата вечер избягвахме да говорим насаме. Не мога да се спирам повече на това. Каквито и да са скърбите, отредени ми за в бъдеще, за мен този двадесет и първи декември ще остане най-безутешният и нещастен ден в живота ми.

Пиша тези редове в самотата на собствената си стая, много след полунощ, след като току-що се прокраднах, за да погледна Лора в хубавото й бяло малко легло — леглото, в което спи от дните на моминството си.

Тя лежеше там, без да съзнава, че я гледам — спокойна, по-спокойна, отколкото бих могла да се надявам, но не спеше. В мъжделеещата нощна светлина видях, че очите й са полузатворени; следи от сълзи проблясваха между клепачите й. Малкият спомен от мен — една брошка — лежеше на нощната масичка заедно с молитвеника й и миниатюрния портрет на баща й, който тя носи навсякъде със себе си. Останах за миг, загледана в нея иззад възглавницата й, как лежи, с ръка, отпусната на бялата завивка, тъй неподвижна, тъй тихо дишаща, че дори воланът на нощницата й не потрепваше — гледах я, както съм я виждала хиляди пъти и както няма да я видя никога вече, а после се върнах крадешком в стаята си. Моя единствена обич! Колко си самотна, с цялото ти богатство, с цялата ти хубост! Единственият мъж, който би ти отдал живота си, е далеч, люшкан в тази бурна нощ сред ужасното море. Кой друг ти остава? Ни баща, ни брат, никакво живо същество освен безпомощната, безполезна жена, пишеща тези тъжни редове. Тя ще бди над теб до сутринта, изпълнена с мъка, която не може да успокои, и съмнение, което не може да надвие. Ох, как ще се уповаваме от утре на този човек! Ако той някога забрави това — ако някога заради него падне дори и косъм от главата й…

ДВАДЕСЕТ И ВТОРИ ДЕКЕМВРИ. — Седем часът. Бурна, неспокойна утрин. Тя току-що стана — и сега, когато часът настъпва, се чувствува по-добре и по-спокойна, отколкото вчера.

Десет часът. — Тя е облечена. Целунахме се; обещахме си взаимно да не губим кураж. За миг съм в моята стая. Във вихъра и хаоса на мислите си все още откривам, че в ума ми витае тази странна илюзия, че нещо може да попречи на сватбата. Дали витае и в неговото съзнание? Виждам го от прозореца как върви неспокойно напред-назад между каретите и вратата. Как мога да пиша такава щуротия? Сватбата е неминуема. След по-малко от половин час тръгваме за църквата.

Единадесет часът. — Всичко свърши. Те са женени.

Три часът. — Заминаха! Ослепях от плач; не мога да пиша повече.

(Първата част на историята свършва тук.)

ВТОРА ЧАСТ

Историята продължава от името на Мариан Халкъм

I

Блакуотър Парк, Хампшър

11-и юни 1850 година. — Изтекоха шест месеца — шест дълги, самотни месеца, откакто се видяхме за последен път с Лора!

Колко дни още имам да чакам? Само един! Утре, дванадесети, пътешествениците се връщат в Англия, Трудно ми е да осъзная собственото си щастие — трудно ми е да повярвам, че със следващите двадесет и четири часа ще завърши последният ден от раздялата между Лора и мен.

Тя и съпругът й бяха през цялата зима в Италия, а след това в Тирол. Връщат се, придружени от граф Фоско и съпругата му, които възнамеряват да се установят в околностите на Лондон и са приели поканата да останат в Блакуотър Парк през летните месеци преди да си изберат жилище. След като Лора си идва, няма никакво значение кой ще бъде заедно с нея. Ако желае, сър Пърсивъл може да изпълни къщата от първия до последния етаж, стига жена му и аз да я обитаваме заедно.

Междувременно ето ме вече тук, настанена в Блакуотър Парк, „древното и интересното имение (както любезно ме осведомява историята на графството) на сър Пърсивъл Глайд, баронет“ и бъдещ постоянен адрес (както се осмелявам сега да добавя на своя глава) на грозничката Мариан Халкъм, стара мома, настанена вече в уютна малка стая с чаша чай от едната й страна и всичко, което притежава на този свят, разположено наоколо й в три кутии и една чанта.

Напуснах Лимъридж вчера, след като предния ден получих прекрасното писмо на Лора от Париж. Дотогава не знаех със сигурност дали ще се срещна с тях в Лондон или в Хампшър, но това последно писмо ме уведомяваше, че сър Пърсивъл решил да пристигнат с кораб в Саутхамптън и оттам да отпътуват направо за имението му. Изхарчил толкова много пари в чужбина, че нямал с какво да покрие разноските по пребиваването им в Лондон за останалата част от сезона и по икономически съображения взел решение да прекарат без много шум лятото и есента в Блакуотър. Лора бе изживяла прекалено много вълнения и промени в обстановката и бе доволна от перспективата за провинциалния покой и уединение, които й осигуряваше благоразумието на съпруга й. Колкото до мен, аз ще бъда щастлива където и да е, след като сме заедно. И така, като начало, ние всички сме напълно доволни, всеки по свой начин.

Снощи спах в Лондон и посещения и задължения от различно естество ме забавиха тъй много през днешния ден, че пристигнах в Блакуотър, след като се беше стъмнило.

Като съдя по получените дотук смътни впечатления, мястото е пълна противоположност на Лимъридж.

Къщата е разположена сред суха равнинна местност и според представите ми на човек от севера изглежда заградена — почти задушена от дървета. Досега не съм видяла никого освен слугата, който ми отвори вратата, и икономката — твърде любезна личност, която ме отведе до моята стая и ми донесе чай. Имам красив малък будоар и стая на края на дълъг коридор на първия етаж. Слугите и някои от стаите за гости са на втория етаж, а всички всекидневни, са на партера. Все още не съм разгледала нито една от тях и не зная нищо за къщата, освен че едното крило съществува от петстотин години, че някога е била обградена от ров и името Блакуотър идва от едно езеро в парка.

Току-що удари единадесет — някак си призрачно и тържествено от кулата в центъра на къщата, която видях още с идването си. Едно голямо куче се събуди очевидно от камбаната и сега вие и се прозява печално някъде зад ъгъла. Чувам отекващи стъпки долу по коридорите и захлопването на железни резета и лостове на входната врата. Слугите очевидно си лягат. Да последвам ли примера им?

Не, все още ни най-малко не ми се е приспало. Приспало ли, казах? Имам чувството, като че ли никога вече няма да затворя очи. Само очакването, че утре ще видя това скъпо лице и ще чуя този добре познат глас, ме държи в непрекъсната трескава възбуда. Ако притежавах привилегиите на мъж, щях да наредя да ми оседлаят незабавно най-добрия кон на сър Пърсивъл и щях да полетя в нощен галоп на изток, за да посрещна изгряващото слънце — дълго, изнурително и безспир щях да препускам часове наред като прочутия разбойник, яздил до Йорк. Но тъй като съм само една жена, осъдена доживотно на търпение, благоприличие и фусти, трябва да зачета мнението на икономката и да опитам да се успокоя по някакъв слаб и женски начин.

За четене и дума не може да става — не мога да се съсредоточа в книгите. Ще пиша, докато, се изтощя и ми се приспи. Напоследък твърде често пренебрегвам дневника си. Какво мога да си припомня, застанала на прага на нов живот, за лица и събития, за случайности й промени през последните шест месеца — този дълъг, отегчителен, празен период от деня, в който Лора се омъжи?

Уолтър Хартрайт заема челно място в паметта ми и минава пръв в призрачното шествие на моите отсъствуващи приятели. Получих няколко реда от него след пристигането на експедицията в Хондурас, звучащи по-бодро и обнадеждено от всичко друго, което ми е писал досега. Около месец или шест седмици по-късно попаднах на една извадка от американски вестник, в която се описваше потеглянето на авантюристите за вътрешността на страната. За последен път ги видели, когато навлизали в една девствена, вековна гора — всеки с пушка на рамо и багажа си на гръб. От този момент цивилизацията загубила всякаква следа от тях. Повече ни ред не съм получила от Уолтър, а и във вестниците не се е появила и най-малката новинка.

Същата пълна, обезсърчителна неизвестност покрива я съдбата и участта на Ан Катърик и нейната придружителка мисис Клемънтс. Абсолютно нищо не се е чуло и за двете. Никой не знае дали са в страната или извън нея, дали са живи или умрели. Дори адвокатът на сър Пърсивъл загуби всякаква надежда и разпореди да се сложи край на безполезното издирване на бегълците.

Добрият ни стар приятел мистър Гилмор претърпя една тъжна спънка в дейната си професионална кариера. Рано през пролетта ни разтревожи вестта, че бил намерен в безсъзнание на бюрото си и че припадъкът е диагностиран като апоплектичен удар. Той се оплаквал дълго от стягане и натиск в главата и лекарят го предупредял за последиците, конто рано или късно ще се проявят, ако продължава да работи така упорито, като че ли все още е млад. В резултат сега му е категорично наредено да не работи поне една година, да си почива физически и да не се натоварва умствено, като промени изцяло обичайния си начин на живот. Делата му съответно у са предадени в ръцете на неговия съдружник, а той самият гостува в Германия на свои роднини, установили се там поради търговски начинания. Така загубихме още един верен приятел и надежден съветник — загубен, надявам се, само за известно време.

Клетата мисис Веси дойде с мен до Лондон. Беше невъзможно да я изоставим в самота в Лимъридж след Лориното и моето заминаване и ние уредихме да отиде да живее при една своя по-млада неомъжена сестра, която има училище в Клапам. Тя ще дойде тук тази есен да посети ученичката си — бих могла да кажа почти своето осиновено дете. Изпратих добрата стара дама до новия й адрес, предадох я на грижите на нейната родственица и тя остана там, изпълнена с тиха радост при мисълта, че след няколко месеца отново ще види Лора.

Колкото до мистър Феърли, смятам, че не мога да бъда обвинена в несправедливост, ако спомена за неизразимото облекчение, което изпита, щом къщата се изпразни от женско присъствие. Предположението, че може да е почувствувал отсъствието на племенницата си, е просто нелепо — на времето минаваха месеци, без той да поиска да я види, а в случая с мен и мисис Веси ся позволявам да изтълкувам твърдението му, че заминаването ни почти го е сломило, като признание за тайната му радост, че се отървава от нас. Последният му каприз бе да наеме на постоянна работа двама фотографи, който да снимат всички съкровища и редки предмети в негово притежание. Един екземпляр от пълната колекция на фотографиите ще бъде подарен на Института по механика в Карлайл, като всяка от тях ще бъде поставена на най-фин картон с ярък червен надпис отдолу: „«Мадоната с младенеца» от Рафаело, притежание на Фредерик Феърли, Ескуайър“. „Медна монета от времето на Тиглат Пилезер. Притежание на Фредерик Феърли, Ескуайър“. „Уникален офорт на Рембранд. Известен в цяла Европа като «Петното» поради печатарско зацапване в ъгъла, което не съществува на нито едно друго копие. Оценен за триста гвинеи. Притежание на Фредерик Феърли, Ескуайър“. Десетки фотоси, надписани по този начин, бяха готови, преди да напусна Къмбърланд, и стотици други остават да бъдат направени. След като си намери това ново занимание, мистър Феърли ще бъде щастлив в продължение на месеци, а двамата несретни фотографи ще споделят социалното мъченичество, което досега той налагаше само на камериера си.

Толкова за лицата и събитията, заемащи най-предно място в паметта ми. А какво да кажа за лицето, което заема най-предно място в сърцето ми? Лора присъствува в мислите ми през цялото време, докато пиша тези редове. Какво мога да си припомня за нея през последните шест месеца, преди да затворя дневника си тази нощ?

Писмата й са единствената основа за изводите ми, а по най-важния от всички въпроси, който кореспонденцията ни може да засегне, всяко от тези писма ме оставя в неведение.

— Дали той се отнася мило с нея? По-щастлива ли е сега, отколкото когато се разделихме в деня на сватбата й? Тези два въпроса се съдържат във всичките ми писма, поставени по-малко или повече пряко, един път по един начин, друг път — по друг, и всичките останаха без ответ или пък получиха отговор, като че ли запитванията ми се отнасят просто до здравословното й състояние. Тя ме уведомява — за кой ли път, че е напълно добре, че пътуването й се отразява, благоприятно, че за първи път в живота си прекарва зимата, без да настине, но не мога да открия никъде ни дума, която да ми покаже ясно, че се е примирила с брака си и сега може да се обърне назад към двадесет и втори декември без горчиви чувства на разкаяние и съжаление. Името на съпруга й се споменава в писмата, както би споменавала името на приятел, който пътува с тях и се е наел да урежда всичко, свързано с пътуването. „Сър Пърсивъл уреди да отпътуваме на този и този ден…“, „Сър Пърсивъл реши да минем по еди-кой си път“. Понякога пише само „Пърсивъл“, но това е много рядко — в повечето случаи споменава и титлата му.

Не забелязвам навиците или становищата му да са променили или повлияли на нейните по някакъв начин. Обичайната морална промяна, която несъзнателно настъпва в младата, неопитна, неустойчива жена при омъжването й, изглежда, е отминала напълно Лора. Тя пише за собствените си мисли и впечатления сред всички чудеса, които е видяла, точно както би могла да пише другиму, ако вместо съпруга й аз пътувах с нея. Никъде не дава да се разбере, че помежду им съществува някакво разбирателство. Дори когато изоставя темата за пътуванията и се отдава на разсъжденията за перспективите, очакващи я в Англия, предположенията й са съсредоточени върху бъдещето й като моя сестра, упорито пренебрегвайки бъдещето й като съпруга на сър Пърсивъл. Във всичко това не прозира никакъв оттенък на недоволство, който да ми подскаже, че е напълно нещастна в брачния си живот. Впечатлението, Което придобивам от нашата кореспонденция, слава богу, не ме е довело до подобно печално заключение. Само виждам тъжна апатия, непроменяемо безразличие, когато слагам край на размишленията си за нея като моя сестра и започвам да я възприемам посредством писмата й в новото й качество на съпруга. С други думи, през последните шест месеца на мен ми пишеше винаги Лора Феърли и нито един път лейди Глайд.

Странното мълчание, което поддържа по отношение характера и поведението на съпруга си, е запазено с почти същата решимост и когато в последните си писма споменава на няколко пъти името на най-близкия приятел на мъжа си граф Фоско.

По някаква необяснима причина графът и съпругата му променили рязко плановете си в края на миналата есен и отишли във Виена вместо в Рим, където сър Пърсивъл очаквал да ги види при заминаването си от Англия. Те напуснали Виена едва през пролетта и отпътували за Тирол, за да се срещнат с младоженците при тяхното обратно пътуване към родината. Лора охотно описва срещата, с мадам Фоско и ме уверява, че леля й тъй се е променила за добро — станала е много по-кротка и много по-разумна като съпруга, отколкото преди, — че аз едва ли бих я познала, когато я видя. Но по въпроса за граф Фоско (който ме интересува безкрайно повече от съпругата му) Лора е предизвикателно предпазлива и безмълвна. Само пише, че я озадачава и че няма да ми каже какво е впечатлението й от него, докато аз не си съставя свое собствено.

Това според мен не говори добре за графа. Лора съхрани у себе си много по-добре от мнозина други изключителната детска способност инстинктивно да разпознава приятеля и ако не греша в предположението си, че първото й впечатление от граф Фоско не е благоприятно, то, що се отнася до мен, съществува опасността да се съмнявам и изпитвам недоверие към този знатен чужденец, преди още да съм го зърнала. Но търпение, търпение — тази несигурност, както и много други, не може да продължава твърде дълго. Всичките ми съмнения са на път да се разсеят утре.

Удари дванадесет и аз току-що се върнах да затворя тези страници, след като погледнах през отворения прозорец.

Нощта е тиха, душна, безлунна. Звездите са мъждукащи и малобройни. Дърветата, които закриват гледката от всички страни, изглеждат мрачно черни и плътни в далечината, като висока каменна стена. Чувам слабото и далечно квакане на жаби и ехото от големия часовник отеква в душния покой дълго след като са замлъкнали ударите. Как ли ще изглежда Блакуотър Парк на дневна светлина? През нощта не ми харесва много.

Дванадесети. — Ден на проучвания и открития — поради много причини по-интересен, отколкото съм очаквала. Започнах разглеждането на забележителностите естествено от къщата.

Основната част на сградата е от времето на прехвалената кралица Елизабет. На партерния етаж има две прекалено дълги галерии с ниски тавани, разположени успоредно една на друга. Отвратителните семейни портрети ги правят още по-тъмни и неприветливи. Стаите на етажа над двете галерии са прилично поддържани, но много рядко се използуват. Любезната икономка, поела ролята на мой водач, предложи да ми ги покаже, но изрази деликатно опасението, че ще ми се видят запуснати. Уважението ми към изрядността на собствените ми фусти и чорапи безкрайно превъзхожда уважението ми към елизабетините спални в кралството, така че, от страх да не изцапам хубавите си чисти дрехи, аз категорично отказах да проуча слоевете прах и мръсотия. Икономката рече: „И аз съм на вашето мнение, мис“ — и, изглежда, ме възприе като най-разумната жена, която бе срещала от дълго време насам.

И така, толкова за основната сграда. По едно крило е прибавено към двата й края. Полуразрушеното крило отляво (когато идвате към къщата) е било някога отделно жилище и е построено през четиринадесетия век. Един от предците на сър Пърсивъл по майчина линия — не помня кой и не ме интересува — в споменатото вече елизабетино време добавил под прав ъгъл към него основната сграда. Икономката ми каза, че архитектурата на старото крило, както външната, така и вътрешната, се смятала от добрите познавачи за изключително красива. При по-нататъшното проучване открих, че добрите познавачи биха могли да упражнят способностите си спрямо старинното притежание на сър Пърсивъл, като предварително прогонят от съзнанието си страха от влагата, тъмнината и плъховете. При тези обстоятелства аз без всякакво колебание признах, че не съм никакъв познавач, и предложих да се отнесем към „старото крило“ така, както преди това се отнесохме към елизабетиновите спални. Още веднъж икономката каза: „Аз съм на вашето мнение, мис“ — и още веднъж погледна с Неприкрито обожание на моя изключително трезв разум.

Отправихме се след това към дясното крило, построено по времето на Джордж II, за да се придаде завършеност на тази чудесна архитектурна бъркотия.

Това е обитаемата част от къщата, ремонтирана и пребоядисана отвътре заради Лора. Моите две стая всички добри спални са на първия етаж, а в приземния се намират салон, трапезария, стая за сутрешни занимания, библиотека и един красив малък будоар за Лора, всичките обзаведени в съвременния светъл стил с много елегантни, радващи окото модерни и луксозни предмети. Нито една от стаите не е толкова голяма или просторна като нашите в Лимъридж, но всичките са приятни за обитаване. Ужасно се страхувах от онова, което бях чувала за Блакуотър Парк, от неудобни старинни столове и противни, захабени сервизи, от мухлясали, спарени завеси и всички нечисти вехтории, които хората, родени без чувство за уют, трупат около себе си, без да се съобразяват с удобствата, необходими за приятелите им. Неизразимо облекчение предизвиква у мен фактът, че деветнадесетият век е завладял този мой странен бъдещ дом и е помел ужасното „добро старо време“ от всекидневния ни живот.

Прекарах сутринта в шляене — част от времето бях в стаите долу, а останалата част навън в големия квадрат, очертан от трите страни на къщата и високата желязна ограда с портите, които я охраняват отпред. В центъра на квадрата се намира голямо кръгло езерце за рибки с каменни стени и една алегорична оловна фигура на чудовище по средата. Езерцето е пълно със златни и сребърни рибки и е оградено с широк пояс от най-меката трева, по която някога съм стъпвала. Разхождах се откъм сенчестата му страна, докато стана време за обяд, а след това взех широката си сламена шапка и тръгнах в топлата, галеща слънчева светлина да разгледам околностите.

Денят потвърди впечатлението, което бях придобила през нощта, че в Блакуотър има твърде много дървета. Повечето от тях са млади и засадени прекалено нагъсто. Подозирам, че преди времето на сър Пърсивъл е имало пагубна сеч за дървен материал из цялото имение и после следващият собственик с гняв и нетърпение се е постарал да заличи щетите колкото е възможно по-добре и по-бързо. След като се огледах наоколо, пред къщата вляво забелязах цветна градина и тръгнах към нея, за да видя какво мога да открия там.

Като наближих, градината се оказа неголяма, бедна и зле поддържана. Оставих я зад себе си, отворих малка портичка в една кръгова ограда и се озовах в борова горичка. Тръгнах сред дърветата по специално прокарана хубава, криволичеща пътечка и опитът ми на човек от севера скоро ми подсказа, че наближавам песъчлива пустош. Продължавайки между боровете, струва ми се, повече от половин миля, пътеката изведнъж направи завой — от двете ми страни дърветата изчезнаха и аз неочаквано се изправих на края на огромно открито пространство с поглед към езерото Блакуотър, от което къщата носи името си.

Земята, която се спускаше полегато под мен, беше само пясък, чието еднообразие се нарушаваше тук-там от малки хълмчета, обрасли с пирен. Очевидно някога езерото се е простирало до мястото, където стоях, но постепенно се е оттегляло и изсъхвало, докато е загубило повече от две трети от първоначалната си големина. Видях спокойните му, застояли води на около четвърт миля от мен в падината, разделени на малки блата и езерца от преплетени тръстики, папури и могилки. На отсрещния бряг дърветата отново се издигаха нагъсто, закриваха гледката и хвърляха тъмните си сенки върху плитчината с неподвижна вода. Като се спуснах надолу към езерото, забелязах, че по-нататък земята е влажна и блатиста, обрасла с избуяла трева и тъжни върби. Водата, която беше доста прозрачна откъм откритата пясъчна страна, огряна от слънцето, изглеждаше черна и отровна насреща ми, под дълбоката сянка на ронливите брегове и надвисналите, избуяли храсталаци и сплетени дървета. Жабите квакаха, а плъховете се стрелкаха напред-назад между сенчестата вода и брега и когато доближих блатистата страна на езерото, те самите ми заприличаха на живи сенки. Там видях наполовина във водата гниещи останки на стара, преобърната лодка. Тъжно слънчево петно проблясваше върху сухата й повърхност през пролуката на дърветата и една змия се грееше по средата му, фантастично навита и предателски неподвижна. И отдалеч, и отблизо гледката пораждаше едни и същи мрачни чувства за самота и разруха, а великолепното сияние на лятното небе над главата ми сякаш задълбочаваше и засилваше унинието и голотата на пустошта, която огряваше. Обърнах се и закрачих обратно по същия път към височината, като кривнах малко настрани от предишната пътека към един неугледен, стар дървен навес, който досега бе твърде незначителен, за да привлече вниманието ми редом с ширналата се дива гледка на езерото.

Като наближих, открих, че някога това е било навес за лодки и че по-късно очевидно са се опитвали да го превърнат в нещо като груба градинска беседка, поставяйки боров дънер за сядане, няколко стола и една маса Влязох вътре и поседнах да си почина и да си поема дъх.

Не бе минало повече от минута, когато осъзнах, че бързото ми дишане отеква някак странно в нещо зад мен. Ослушах се напрегнато за миг и чух ниско, плътно, хлипащо дишане, което сякаш идваше от земята изпод седалката ми. Нервите ми не се разстройват лесно, но този път скочих изплашена — извиках — не получих отговор — призовах отново изоставилата ме предателски храброст и погледнах под седалката.

Там, свит в най-далечния ъгъл, лежеше окаяният източник на моя Страх — жалко малко кутре — спаниел на бели и черни петна. Животинката простена едва, когато я погледнах и я извиках, но не помръдна. Изместих дънера, за да я видя по-отблизо. Очите на нещастното кученце бяха почти безжизнени и по лъскавите бели части от козината му имаше кървави петна. Мъката на една слаба, безпомощна животинка, която няма как да каже какво й е, е несъмнено сред най-тъжните от всички печални гледки, предоставяни ни от този свят. Поех бедното кученце колкото се може по-нежно и като събрах предницата на роклята си, импровизирах нещо като люлчица, за да легне там. По този начин го понесох бързо към къщата, стараейки се да му причинявам колкото се може по-малко болки.

Тъй като в преддверието нямаше никой, качих се веднага в стаята си, направих легълце от старите си шалове и позвъних. В отговор се появи най-огромната и най-дебелата домашна прислужница, която съм виждала, излъчваща онази жизнерадостна тъпота, която би могла да извади от търпение дори и светец. При вида на малкото ранено същество на пода дебелото, безформено лице на момичето се разтегна в крива усмивка.

— Кое е толкова смешно? — попитах ядосано, сякаш беше моя прислужница. — Знаете ли чие е кучето?

— Не, мис, съвсем не зная. — Тя замълча, погледна раната на спаниела — озари се неочаквано от проблясъка на новата си мисъл — и като я посочи, кискайки се с доволство, каза: — Туй е работа на Бакстър.

Бях така вбесена, че можех да й ударя плесница.

— Бакстър? Кой е този скот, когото наричате Бакстър?

Момичето се ухили отново още по-радостно:

— За бога, мис! Бакстър е пазачът и когато намери чужди кучета наоколо, ги взима и ги застрелва. Таквоз е задължението на пазача, мис. Мисля, че това куче ще умре. Ей тука са го простреляли, нали така? Туй е работа на Бакстър. Работа на Бакстър, мис, и таквоз му е задължението.

— Озлобението ми достигна дотам, че почти ми се прииска Бакстър да бе стрелял по прислужницата вместо по кучето. Като видях, че е съвсем безполезно да очаквам от тази непроницаема особа каквато и да е помощ, за да облекчим страдащото животинче, казах й да предаде почитанията ми на икономката и да я помоли да дойде. Тя излезе така, както бе влезнала, широко захилена. Когато затваряше вратата, повтори си тихичко: „Туй е работа на Бакстър и му е задължение — така си е.“

Икономката, която беше жена с известно образование и интелигентност, предвидливо донесе със себе си малко мляко и топла вода. В мига, в който видя кучето на пода, Тя трепна и промени цвета си.

— Ой, боже благословени! — извика икономката. — Това сигурно е кучето на мисис Катърик!

— Чие? — запитах я в крайна почуда.

— На мисис Катърик. Вие, изглежда, познавате мисис Катърик, мис Халкъм?

— Лично не, но съм чувала за нея. Тук ли живее? Получила ли е известия от дъщеря си?

— Не, мис Халкъм, дойде тук да пита.

— Кога?

— Вчера. Съобщили й, че някаква непозната, отговаряща на описанията на дъщеря й, била видяна в околността. Такова съобщение не е стигало до нас, нито пък е чувано и в селото, където изпратих хора да разпитат заради мисис Катърик. Съвсем сигурно е, че тя водеше това нещастно кученце, когато дойде, и аз го видях да подтичва подире й, когато си тръгна. Сигурно се е отклонило в гората и са го застреляли. Къде го намерихте, мис Халкъм?

— В стария навес до езерото.

— А, да, това е откъм страната с насажденията и предполагам, че нещастното същество се е замъкнало до най-близкия подслон, както правят кучетата, за да умре. Опитайте се да наквасите устните му с мляко, мис Халкъм, а аз ще измия сплъстената козина върху раната. Много се опасявам, че е твърде късно. Все пак можем да опитаме.

Мисис Катърик! Името все още кънтеше в ушите ми, като че ли икономката току-що ме бе изненадала с произнасянето му. Докато се грижехме за кучето, в паметта ми изплуваха предупредителните думи на Уолтър Хартрайт: „Ако някога Ан Катърик пресече пътя ви, използувайте по-добре от мен предоставената възможност, мис Халкъм.“ Намирането на ранения спаниел вече ми бе донесло откритието за посещението на мисис Катърик в Блакуотър Парк, а това събитие на свой ред би могло да доведе до още нещо. Реших да използувам възможно най-добре предложения ми шанс и да събера колкото се може по-голяма информация.

— Доколкото разбрах от вас, мисис Катърик живее някъде в околността? — запитах аз.

— О, не, не! — отвърна икономката. — Тя живее в Уелмингам, което е почти на другия край на графството — най-малко на двадесет и пет мили оттук.

— Сигурно познавате мисис Катърик от няколко години?

— Напротив, мис Халкъм. Вчера я видях за пръв път. Чувала съм за нея, разбира се, защото знаех за добрината на сър Пърсивъл да се погрижи за лекарски надзор над дъщеря й. Поведението на мисис Катърик е доста особено, но тя има изключително почтен вид. Изглеждаше дълбоко обезсърчена, когато разбра, че съобщението за появата на дъщеря й тук е напълно неоснователно и поне ние нищо не можахме да й кажем.

— Доста ме интересува мисис Катърик — рекох аз, продължавайки колкото се може по-дълго разговора. — Жалко, че не пристигнах вчера навреме, за да я видя. Поостана ли малко?

— Да — отговори икономката, — тя остана известно време и мисля, че щеше да остане още, ако не ме бяха извикали да говоря с един непознат господин, който дойде да попита кога очакваме завръщането на сър Пърсивъл. Мисис Катърик стана и си тръгна веднага щом чух прислужницата да ми съобщава по каква работа е дошъл посетителят. Като се разделяхме, заяви, че не е необходимо да казвам на сър Пърсивъл за идването й. Това ми се стори доста чудновато, като се има пред вид отговорното положение, което заемам.

На мен също ми се стори странно. В Лимъридж сър Пърсивъл ме бе накарал да повярвам, че между него и мисис Катърик съществува пълно доверие. В такъв случай защо тя ще иска така настойчиво да запази в тайна от него посещението си в Блакуотър Парк?

— Може би — казах аз, виждайки, че икономката очаква мнението ми относно изречените при раздяла думи на мисис Катърик, — може би е сметнала, че съобщението за нейното посещение ще обезпокои без нужда сър Пърсивъл, като му припомни, че изчезналата й дъщеря все още не е намерена. Тя говори ли много по този въпрос?

— Съвсем малко — отвърна икономката. — Говореше предимно за сър Пърсивъл и разпитваше много къде е пътувал и каква е новата му съпруга. Стори ми се по-ядосана и раздразнена, отколкото отчаяна от факта, че не можа да открие никаква диря от дъщеря си по тези места. „Вдигам ръце от нея“ — бяха, доколкото си спомням, последните й думи. „Вдигам ръце от нея, госпожо, и я смятам за загубена“ И от това веднага премина на въпросите за лейди Глайд, искайки да разбере дали тя е красива и симпатична дама, миловидна, здрава и млада… О, боже! Чудех се как ще свърши. Вижте, мис Халкъм, най-после мъченията свършиха за бедното животинче!

Кучето бе мъртво. От него се изтръгна слаб, ридаещ вик и крайниците му потрепераха конвулсивно в момента, в кой го последните думи „миловидна, здрава и млада“ се отрониха от устните на икономката. Промяната бе настъпила с изненадваща бързина: миг, и животинката лежеше безжизнена в ръцете ни.

Осем часът. — Връщам се от трапезарията, където вечерях сама. Залезът хвърля пламтящите си червени отблясъци по многобройните дървета, които се виждат от прозореца ми, и аз отново съм се съсредоточила над дневника, за да усмиря нетърпението си по завръщането на пътниците. По моите пресмятания досега трябваше да са пристигнали. Колко тиха и самотна е къщата в сънливия вечерен покой! О! Колко ли минути ще изтекат, докато чуя колелата на каретата и изтичам долу, за да се намеря в обятията на Лора?

Клетото кученце! Как бих искала първият ми ден в Блакуотър Парк да не бъде свързан със смъртта, макар и това да е само смъртта на едно загубено животно.

Уелмингам — сега, като разгръщам назад тези мои интимни страници, виждам, че Уелмингам е мястото, където живее мисис Катърик. Все още пазя бележката й — бележката в отговор на писмото, отнасящо се до нещастната й дъщеря, което сър Пърсивъл ме принуди да напиша. Някой от тези дни, когато намеря безопасна сгода, ще взема бележката и ще я използувам, за да се запозная по-лесно с мисис Катърик и да се опитам да разбера каквото мога в личен разговор. Не мога да си обясня желанието й да скрие посещението си тук от знанието на сър Пърсивъл и за разлика от икономката изобщо не съм сигурна, че дъщеря й Ан не се намира в околността. Какво би казал Уолтър Хартрайт за това непредвидено положение? Вече чувствувам липсата на честния му съвет и готовността му за помощ.

Сигурна съм, че чух нещо. Не беше ли трополене на стъпки долу? Да! Чувам конските копита — чувам въртенето на колела…

II

Петнадесети юни. — Мина време, за да се уталожи хаосът от пристигането им. Изтекоха два дни от завръщането на пътешествениците и този период бе достатъчен, за да влезе механизмът на живота ни в Блакуотър Парк в нормалния си ход. Сега мога да се върна отново към дневника си, но възможността да продължа да го водя все така съсредоточено е малка.

Мисля, че трябва да започна с една странна забележка, която ми бе подсказана след завръщането на Лора.

Когато двама членове на едно семейство или двама близки приятели се разделят и единият заминава за чужбина, а другият остава у дома, връщането на родственика или приятеля, който е пътешествувал, поставя като че ли винаги родственика или приятеля, останал у дома, в мъчително и неизгодно положение при първата им среща. Внезапният сблъсък на новите мисли и навици, поемани жадно в единия случай, със старите мисли и навици, запазени пасивно в другия, изглежда, че първоначално нарушава хармонията между най-любещи родственици и най-близки приятели и ненадейно изправя помежду им отчуждение, неподлежащо на контрол и от двамата. След като премина първата радост от срещата ми с Лора, след като седнахме заедно ръка в ръка, за да си поемем дъх и да се успокоим достатъчно, почувствувах мигновено това отчуждение и разбрах, че и тя го почувствува. То почти се стопи, след като се върнахме към повечето от старите си привички, и вероятно не след дълго ще изчезне напълно. Но несъмнено оказа влияние върху първите впечатления, които получих от нея, сега, когато отново заживяхме заедно. Поради това сметнах за нужно да го спомена, тук.

За нея аз съм същата, но за мен тя е променена — външно и по отношение на характера. Не мога да твърдя, че не е така красива както преди; мога само да кажа, че на мен не ми изглежда толкова красива.

Онези, които не я гледат с моите очи и през моите спомени, вероятно ще сметнат, че се е поправила. В лицето й има повече цвят и решителност, чертите й са се закръглили, а фигурата й изглежда по-оформена, по-сигурна и по-свободна в движенията си, отколкото беше в моминските й дни. Но когато я погледна, нещо ми липсва — нещо, което беше част от щастливия, чист живот на Лора Феърли и което не мога да открия у, лейди Глайд. Преди в красотата на лицето й имаше свежест и мекота, една винаги различна и все пак неизменна нежност, чието очарование не можеше да се изрази с думи или, както клетият Хартрайт обичаше да казва, не можеше и да се нарисува. Това го няма сега.

Стори ми се, че долових за миг бледото му отражение, когато тя пребледня от вълнение при нашта среща вечерта на завръщането й, но оттогава повече не се е появило. Нито едно от писмата й не ме бе подготвило за промяна в самата нея. Напротив — бяха ме накарали да очаквам, че бракът й, поне външно, не й е оказал влияние. Може би съм тълкувала писмата й погрешно, а сега погрешно възприемам лицето й? Няма значение! Независимо дали красотата й е спечелила, или загубила през последните шест месеца, поради раздялата ни тя ми е по-скъпа от всякога, а във всеки случай това е добър резултат от брака й!

Втората промяна — промяната, която наблюдавам в характера й, не ме изненадва, защото бих подготвена за нея от тона на писмата й. Сега, когато отново си е у дома, откривам у нея все същото нежелание да навлиза в каквито и да е подробности относно брачния си живот, съществувало и през цялото време на раздялата ни, когато можехме да общуваме само писмено. При първата крачка, която направих към забранената тема, тя сложи ръка на устните ми с поглед и жест, които трогателно, почти мъчително извикаха в паметта ми дните на нейното моминство и щастливото отминало време, когато помежду ни нямаше никакви тайни.

— Винаги когато сме заедно, Мариан — каза ми, — ще се чувствуваме по-спокойни и по-непринудени една към друга, ако приемем брака ми какъвто е и говорим и мислим за него колкото се може по-малко. Бих ти казала всичко за себе си, скъпа моя — продължи тя, като разкопчаваше и закопчаваше нервно токата на панделката около кръста ми, — ако тайните ми можеха да свършат тук. Но те не могат — ще ме подтикнат да доверя тайни, засягащи и съпруга ми; а сега, когато съм омъжена, мисля, че е по-добре да ги избягвам заради него, заради теб и заради себе си. Не казвам, че ще те разстроят или ще разстроят мен. За нищо на света не би ми хрумнала подобна мисъл. Но искам да бъда щастлива, след като сега отново те имам при себе си, и искам ти да бъдеш също толкова щастлива… — Лора спря внезапно и започна да оглежда стаята — моята стая, където разговаряхме. — Ах! — извика тя, като плесна с ръце и лицето й се озари от светла усмивка, която ми подсказа, че е видяла нещо.

Ето още един стар приятел! Стария ти шкаф за книги, Мариан — твоя скъп, малък, охлузен шкаф за книги от лъскаво жълто дърво, — как се радвам, че си го донесла със себе си от Лимъридж! И ужасния тежък мъжки чадър, с който винаги се разхождаш, когато вали! И най-вече твоето скъпо, тъмно, умно, циганско лице, което ме гледа както винаги! Чувствувам се тук както някога в къщи! Какво да направим, за да се чувствуваме повече като в родния дом? Ще поставя портрета на баща ми в твоята вместо в моята стая; тук ще пазя всичките си малки съкровища от Лимъридж; и всеки ден ще прекарваме часове наред сред тези четири приятелски стени. О, Мариан — каза тя, като неочаквано седна на малкото столче за крака до коленете ми и погледна сериозно към мен, — обещай, че никога няма да се омъжиш и да ме изоставиш. Егоистично е да говоря така, но човек се чувствува много по-добре сам, освен… освен, ако не обича много съпруга си. Но ти няма да обичаш много никого другиго освен мен, нали? — Тя замълча отново, скръсти ръцете ми върху моя скут и сложи лицето си в тях. — Пишеш ли и получаващ ли много писма напоследък? — запита ме с тих, неочаквано променен глас. Разбрах какво означава въпросът, но реших, че е мой дълг да не правя компромиси, за да не й давам надежда. — Пише ли ти той? — продължи тя, целувайки ръцете ми, върху които бе отпуснала лице, за да ме накара да й простя прямия въпрос, който се бе осмелила да зададе. — Добре ли е, щастлив ли е, върви ли му в професията? Дали се е успокоил и ме е забравил?

Не биваше да ме пита за тези неща. Би трябвало да си спомни твърдото решение, взето онази сутрин, когато сър Пърсивъл поиска от нея да изпълни годежното си обещание и когато ми предаде завинаги скицника с рисунките на Хартрайт. Но, ах боже! Къде е онова безгрешно човешко същество, което показва постоянство в изпълнението на едно добро решение? Къде е онази жена, която е успяла наистина завинаги да изтръгне от сърцето си образа, запечатан в него от истинската любов? Книгите ни казват, че такива създания съществуват; но какъв отговор на книгите може да даде собственият ни опит?

Не започнах да я увещавам — може би защото искрено оцених неустрашимата прямота, открила пред мен онова, което други жени в нейното положение биха имали причини да скрият дори и от най-скъпите си приятели; може би защото усетих със сърцето и ума си, че на нейно място бих задала същите въпроси и бих имала същите мисли. Всичко, което можех честно да направя, бе да отговоря, че напоследък не сме си писали, и да насоча разговора към по-безопасни теми.

Имаше много неща, които ме натъжиха в нашата беседа — първата интимна беседа с нея след завръщането й. Промяната, която бракът й предизвика във взаимоотношенията ни, издигайки за първи път в живота ни забранена тема между нас; гнетящото съзнание за липсата на топли чувства и близко разбирателство между съпруга й и нея, което собствените й, против волята изречени думи наложиха в мислите ми; печалното откритие, че онова обречено увлечение (независимо от неговата невинност и безобидност) все още и повече от всякога е дълбоко вкоренено в сърцето й — това са разкрития, способни да натъжат всяка жена, която я обича тъй много и й съчувствува тъй осезаемо както аз.

Само една утеха съществува срещу тях — една утеха, която би трябвало да ми носи успокоение и наистина ме успокоява. Всички достойнства и нежността на характера й, цялата откровена привързаност на природата й, цялото сладко, простосърдечно, женско очарование, което я превръщаше в любимка и радост за всеки, попаднал в досег с нея, се завърнаха при мен заедно с Лора. Колкото до другите ми впечатления, понякога съм малко склонна да се съмнявам в тях. Но в това последно, най-добро и най-радващо от всички впечатления се убеждавам с всеки изминал час от деня.

Нека сега се обърна от нея към спътниците й. Съпругът й трябва да привлече вниманието ми пръв. Какво забелязвам в сър Пърсивъл след завръщането му, което да подобри мнението ми за него?

Трудно ми е да кажа. Изглежда, че откакто се върна, е в плен на малки раздразнения и избухвания, но нито един мъж при тези обстоятелства не може да се представи в най-добра светлина. Вижда ми се по-слаб, отколкото когато напусна Англия. Изтощителната му кашлица и смущаващото му безпокойство несъмнено са се увеличили. Поведението му — поне спрямо мен — е много по-рязко. Вечерта на завръщането си ме поздрави почти без следа от някогашната официалност и вежливост — без любезни речи за добре дошла, без да показва някакво изключително удоволствие, че ме вижда; нямаше нищо подобно, освен кратко ръкостискане и едно остро: „Здравейте, мис Халкъм. Радвам се, че ви виждам отново.“ Той сякаш ме прие като една от необходимите дадености на Блакуотър Парк, доволен, че се намирам на определеното ми място, а после ме забрави напълно.

Когато са у дома си, повечето мъже показват нещо от своите наклонности, което са прикривали другаде, и сър Пърсивъл вече демонстрира манията си за ред и постоянство в навиците — едно съвсем ново разкритие, що се отнася до предишните ми впечатления за характера му. Ако взема книга от библиотеката и я оставя на масата, той върви след мен и я връща на мястото й; Ако стана от някой стол и го зарежа там, където съм седяла, той внимателно го отнася на определеното му място до стената. Събира падналите цветни листенца по килима и си мърмори тъй недоволно, сякаш те са горещи въглени, оставили дупки по него; и се нахвърля срещу слугите, ако на покривката има гънка или някой нож липсва от мястото си на масата, така жестоко, като че ли лично са го обидили.

Вече споменах за малките раздразнения, които, изглежда, го тормозят от завръщането му насам. Голяма част от промяната към по-лошо, която забелязвам у него, може би се дължи на тях. Опитвам се да се убедя, че е така, защото много желая да не се обезверявам повече относно бъдещето. Несъмнено изпитание за нрава на всеки човек е да го посрещнат с неприятна вест в мига, когато след дълго отсъствие е стъпил отново в собствения си дом, а това досадно преживяване наистина се случи на сър Пърсивъл в мое присъствие.

Вечерта, когато пристигнаха, икономката ме последва в преддверието, за да посрещне господаря и господарката си и техните гости. Щом я видя, сър Пърсивъл попита дали някой не е идвал напоследък. В отговор икономката спомена онова, което каза и пред мен относно посещението на непознатия господин, дошъл да попита кога ще се върне господарят й. Той попита тутакси за името на господина. Не го бил съобщил. За професията на господина? Не я бил споменал. Как изглеждал господинът? Икономката направи опит да ги опише, но не успя да посочи нито една характерна особеност на безименния посетител, която господарят й да разпознае. Сър Пърсивъл се намръщи, удари с крак гневно по пода и влезе вътре, без да обръща внимание никому. Защо трябваше да се тревожи толкова за такава дреболия, не мога да кажа, но е извън всякакво съмнение, че той сериозно се разтревожи.

Общо взето, може би е най-добре да се въздържал от съставянето на категорично мнение за обноските, езика и поведението му в собствения му дом, докато с течение на времето не се отърси от притесненията, каквито и да са те, които сега очевидно измъчват тайно съзнанието му. Ще отгърна нова страница, а засега перото ми ще остави на спокойствие съпруга на Лора.

Гостите — граф и графиня Фоско — са следващите от списъка ми. Най-напред ще се занимая с графинята, за да приключа с нея колкото се може по-бързо.

Лора наистина не може да бъде обвинена в никакво преувеличение, пишейки ми, че сигурно трудно ще позная леля й, когато я видя отново. Никога досега не бях забелязвала такава голяма промяна в една жена след брака й, каквато е настъпила у мадам Фоско.

Като Еленор Феърли (тридесет и седем годишна] тя винаги изричаше претенциозни измислици и винаги притесняваше нещастните мъже с какви ли не дребни изисквания, каквито само една суетна и глупава жена може да предяви към многострадалната мъжка половина от човечеството. Като мадам Фоско (четиридесет и три годишна) тя седи часове наред, без да каже нито дума, вглъбена по най-странен начин в себе си. Грозните смешни къдрици, които висяха от двете страни на лицето й, са заместени сега от малки редици твърди и много къси букли от рода на онези, които виждаме по старовремските перуки. Обикновена шапчица покрива главата й и откакто я помня, за първи път в живота си тя има вид на благоприлична жена. Никой (като естествено се изключи съпругът й) не вижда от нея това, което всеки виждаше преди — имам предвид частта от женското тяло, която обхваща ключиците и лопатките. Облечена в скромни черни или сиви одеяния, закриващи почти цялата шия — рокли, на които в моминските си дни би се присмивала или пък срещу които (в зависимост от моментната си прищявка) би крещяла, — тя седи безмълвна по ъглите, а белите й сухи ръце (толкова сухи, че порите на кожата й изглеждат като тебеширени) са непрекъснато заети или с еднообразна бродерия, или пък безспирно свиват цигари за графа, който има особени изисквания в пушенето. В малкото случаи, когато студените сини очи не са съсредоточени върху работата й, те по принцип са обърнати към съпруга й с онзи израз на, безмълвно подчинение, който познаваме така добре от погледа на вярното куче. Единственият знак за вътрешно размразяване, който досега съм открила под външното прикритие на ледената, й въздържаност, се прояви един или два пъти под формата на подтискана, подхождаща за тигрица ревност към всяка жена в къщата (включително и прислужниците), с която графът говори или пък към която поглежда с нещо наподобяващо на интерес или внимание. Като се изключи тази подробност, тя е винаги — сутрин, обед или вечер, вътре или навън, в добро или лошо време — студена като статуя и непроницаема като камъка, от който е издялана статуята. За целите на общуването настъпилата в нея изключителна промяна е за добро, като се има пред вид, че се е превърнала в учтива, мълчалива, дискретна жена, която никому не пречи. До каква степен се е променила положително или отрицателно вътре в себе си, е друг въпрос. Веднъж или дваж забелязах неочаквани промени в стиснатите й устни и чух неочаквани интонации в спокойния й глас, което ме кара да подозирам, че сегашното й състояние на сдържаност може би е изолирало нещо опасно в природата й, което при свободата на предишния й живот се изпаряваше в безобидна форма. Съвсем възможно е изцяло да греша в това предположение. Собственото ми впечатление обаче е, че съм права. Времето ще покаже.

А магьосникът, извършил това чудесно преобразование — съпругът-чужденец, укротил тази някога своенравна англичанка дотолкова, че дори и за роднините й е трудно да я познаят, — самият граф — какво да кажа за графа?

С две думи, следното. Прилича на човек, който може да укроти всичко. Ако бе се оженил за тигрица вместо за жена, той щеше да укроти тигрицата. Ако бе се оженил за мен, щях да му свивам цигарите, както прави това жена му; щях да си държа езика зад зъбите, когато ме поглежда, както тя държи своя.

Почти се боя да призная това дори и върху тези поверителни страници. Този човек ме интригува, привлича ме и ме кара да го харесвам. В краткия срок от два дни той несъмнено завоюва моето благосклонно мнение, а аз съвсем не мога да си обясня как извърши това чудо.

Напълно съм поразена от откритието, че сега, когато мисля за него, си го представям съвсем ясно — много по-ясно, отколкото си представям сър Пърсивъл или мистър Феърли, или Уолтър Хартрайт, или някой друг от отсъствуващите, които владеят съзнанието ми, с изключение само на Лора! Чувам гласа му, сякаш говори в този момент. Зная за какво приказваше вчера, сякаш го слушам сега. Как да го опиша? Във вида му, навиците и забавленията му има особености, които, видени в друг мъж, щяха да предизвикат най-смелите ми обвинения или най-безпощадното ми присмехулство. Кое е туй, което ме кара да не ги осъждам и да не им се присмивам у него?

Например той е невероятно дебел. Досега, винаги съм изпитвала особена неприязън към пълните представители на човешкия род. Винаги съм твърдяла, че широко разпространеното схващане да се възприемат като неразделни съюзници прекалената обемност и необикновената доброта е равностойно на твърдението, че само приятните хора могат да дебелеят и че случайната добавка на няколко килограма към собственото тегло оказва благотворно влияние върху нрава на особата, върху чието тяло те са се струпали. Водя постоянна борба и срещу двете нелепи твърдения, цитирайки примери на дебели хора, които са били не по-малко подли, зли и жестоки от най-мършавия и проклетия сред съседите им. Питала съм дали Хенри VIII е имал приятен характер; дали папа Александър VI е бил добър човек; дали мистър Убиец и мисис Убийца Манинг не са били и двамата необикновено пълни хора; дали платените медицински сестри, пословични като най-жестоките жени в цяла Англия, не са в повечето случаи и сред най-дебелите жени на Англия… й така нататък чрез десетки други примери, съвременни и древни, родни и чуждестранни, както от висшите, така и от низшите кръгове. И ето че въпреки тези категорични мнения, отстоявани от мен с все сила, както правя това и в момента, граф Фоско, който е дебел, колкото самия Хенри VIII, успя без всякаква пречка от страна на противната си дебелина да спечели благосклонността ми. Наистина изумително!

Лицето му ли го показва в добра светлина?

Може да е лицето му. Той има забележителна прилика — в уголемен мащаб — с великия Наполеон. Чертите му са също така безупречно правилни, както и на Наполеон; изражението му събужда в паметта величественото спокойствие и непоклатимата мощ, излъчвани от лицето на големия воин. Като начало тази потресаваща прилика безспорно ме впечатлява; но в него освен приликата има още нещо, което ме впечатлява дори повече. Мисля, че въздействието, което сега се опитвам да открия, идва от очите му. Това са най-непроницаемите сиви очи, които съм виждала. Понякога в тях има такъв студен, ясен, красив й покоряващ блясък, който ме заставя да го погледна и същевременно, когато го погледна, предизвиква усещания, които бих предпочела да не изпитвам. Останалите части от лицето и главата му също имат своите странни особености. Кожата му например притежава рядка бледа свежест, която е в такъв разрез с тъмнокафявата му коса, че се съмнявам дали не е перука; а щателно избръснатото му лице е по-гладко и с по-малко петънца и бръчки от моето, макар че (според сър Пърсивъл) той наближава шестдесетте. Но не това са изявените лични белези, които го отделят в съзнанието ми от всички други познати мъже. Подчертаното своеобразие, разграничаващо го от ефрейторите и редниците на човешкия род, е заложено, доколкото мога да кажа засега, в изключителното изражение и изключителната сила на очите му.

Държането му и владеенето на нашия език биха могли също да повлияят, до известна степен, на доброто мнение, което си създавам за него. Той притежава онова ненатрапчиво уважение, онзи израз на доволство и внимателен интерес, когато слуша една жена, и скрита нежност в гласа, когато й говори, че каквото и да разправяме, никоя от нас не може да им устои. Тук, разбира се, му помага също неговото необичайно добро владеене на английския език. Често съм слушала за изключителната способност на много италианци в усвояването на нашата силна, твърда северняшка реч; но преди да се запозная с граф Фоско, никога не съм предполагала, че е възможно чужденец да говори английски като него. Понякога е почти невъзможно да се открие по акцента му, че той не е наш съотечественик; колкото до свободата на изразяването, не са много англичаните, които умеят да говорят с толкова малко запирания и повторения, както граф Фоско. Вярно е, че строи изреченията си повече или по-малко като чужденец, но досега не съм го чула да използува погрешен израз или за миг да се колебае при избора на дадена дума.

И в най-дребните черти на този необикновен човек има нещо поразяващо, оригинално, смущаващо, противоречиво. Независимо че е дебел и стар, движенията му са удивително леки и свободни. Когато седим, той е безшумен като нас, жените, но не е само това — въпреки своята непогрешима душевна твърдост й сила в чувствителността си той е не по-малко неустойчив от най-слабата сред нас. Стряска се от случайните шумове като самата Лора. Започна да премигва и изтръпна вчера, когато сър Пърсивъл наби един спаниел, и аз се почувствувах засрамена от това, че в сравнение с графа съм лишена от нежност и чувствителност.

Този случай ми напомни за една от неговите най-ексцентрични особености, за която все още не съм отворила дума — изключителната му обич към домашните животинки.

Някои от тях е оставил у дома си, но е донесъл тук един папагал какаду, две канарчета и цяло семейство бели мишки. Грижи се за всички потребности на необикновените си любимци и е приучил тези същества на изненадваща привързаност и близост към него. Какадуто, което проявява изключителна злина и коварност към всички останали, изглежда направо влюбено в него. Когато го пуска от кафеза, то скача на коляното му, започва да се катери с помощта на ноктите си нагоре по голямото дебело тяло и търка качулката си в бледата му двойна брадичка по възможно най-гальовния начин.

А щом отвори вратичките на кафезите им и ги извика, канарчетата — тези красиви, малки, добре обучени птички — кацат безстрашно на ръката му, едно подир друго преминават по дебелите му разперени пръсти, а като им каже „да се качат горе“, стигат до върха на пръста му и запяват заедно тъй, сякаш ще им се пръснат гърлата от удоволствие. Белите му мишки живеят в малка пагода, проектирана и направена от него самия, от тел, боядисана в жизнерадостни тонове. Те са опитомени почти колкото канарчетата й като тях непрекъснато биват пускани навън. Пъплят навсякъде връз него, влизат и излизат чевръсто под сакото му и седят по двойки, бели като сняг, върху обемистите му рамене. Той като че ли обича мишките си повече от другите животинки, усмихва им се, целува ги и ги нарича с най-различни гальовни имена. Ако е възможно да си представим, че съществува англичанин с вкус към подобни Детински интереси и забавления, то този англичанин несъмнено ще се срамува доста от тях и непременно ще моли за извинение в обществото на възрастни хора. Но графът очевидно не вижда нищо смешно в изумителния контраст между собствената си колосална фигура и своите крехки, малки животинчета. Ако попадне сред група англичани — ловци на лисици, — той би целувал ласкаво белите си мишки, би чуруликал на своите канарчета и би изпитал само съжаление към ловците, като към варвари, щом започнат да се смеят с пълен глас.

Трудно е да се повярва сега, когато пиша това, но е несъмнена истина, че същият този човек, който е привързан към папагала си като някоя стара мома и като момченце, свирещо на орган, и е обигран до последната подробност в отглеждането на белите си мишки, умее да говори винаги, когато нещо събуди интереса му, с дръзка и независима мисъл, с познания за книги, написани на всякакви езици, и житейски опит, събран от половината европейски столици, което би му отредило мястото на бележита личност сред всяко общество в цивилизования свят. Този дресьор на канарчета, този архитект на пагоди за бели мишки е (както сър Пърсивъл сам ми е казвал) един от първите химици-експериментатори на съвременността и е открил, редом с други чудесни изобретения, начин за вкаменяване на тялото след смъртта, така че да се запази твърдо като мрамор во веки веков. Този дебел, ленив, възрастен човек, чиито нерви са тъй чувствителни, че се стряска от случайни шумове и започва да премига, когато бият с камшик куче, отиде на сутринта след пристигането си в двора на конюшнята и сложи ръката си върху главата на един копой, вързан на верига — един толкова свиреп звяр, че дори конярят, който го храни, избягва да се приближава много до него. Присъствувах там заедно със съпругата му и не мога да забравя сцената, която последва, колкото и кратка да бе тя.

— Внимавайте с това куче, сър — каза конярят, — нахвърля се на всички.

— То прави това, приятелю — отвърна тихо графът, — защото всички се страхуват от него. Да видим дали ще се нахвърли срещу мен. — И той постави пухкавите си жълто-бели пръсти, по които преди десет минути бяха кацали канарчетата, върху огромната глава на чудовището и го погледна право в очите. — Вие, големите кучета, сте всичките страхливци — каза, обръщайки се презрително към животното, приближил съвсем близо лицето си до муцуната му. — Можеш да убиеш нещастното коте, проклет страхливецо. Можеш да се нахвърлиш срещу умиращ от глад бедняк, проклет страхливецо. Нахвърляш се срещу всичко, което можеш да изненадаш — всичко, което се страхува от голямото ти тяло, от злите ти бели зъби и олигавената ти, кръвожадна уста — срещу такива същества обичаш да се нахвърляш. Би могъл да се хвърлиш към гушата ми сега, иска ти се, нали, нещастни разбойнико, а не смееш дори да ме погледнеш в лицето, защото не ме е страх от теб. Я поразмисли и опитай зъбите си в дебелия ми врат? Бау! Няма да го направиш! — Графът се обърна, като се смееше на удивлението на мъжете в двора, а кучето смирено се пъхна обратно в колибата си. — Ах, хубавата ми жилетка! — възкликна той престорено. — Съжалявам, че дойдох тук. Това чудовище е олигавило хубавата ми, чиста жилетка.

Тези думи изразяват още една от неговите непонятни чудатости. Той обича елегантните дрехи не по-малко от най-големия глупак, който може да съществува някъде, и през двата дни от пребиваването си в Блакуотър Парк вече успя да се появи в четири великолепни жилетки — до една в светли, ярки тонове и всичките твърде големи дори за него.

Неговият такт и интелигентността му, проявена в дребните неща, се забелязват точно тъй, както и учудващите прояви на непоследователност в характера му и детинската дребнавост на обикновените му склонности и занимания.

Вече виждам, че по време на престоя си тук е решил да живее в отлични отношения с всички ни. Очевидно е разбрал, че Лора изпитва тайна неприязън към него (поне това призна пред мен, когато настойчиво я попитах), но също е открил, че тя обича неимоверно много цветята. Щом поиска букетче, то винаги се озовава в ръцете му, събрано и подредено от него самия; и аз всеки път се развеселявам, защото той винаги има да разположение още едно от съвършено същите цветя, подредени по същия начин, за да успокои ледено ревнивата си съпруга, преди дори да й дойде наум да се почувствува огорчена. Неговата грижовност към графинята (пред хората) е гледка, която заслужава да се види. Той се покланя; обикновено се обръща към нея с „ангеле мой“; води канарчетата си, както са на пръстите му, на кратки посещения при нея и те й пеят; целува й ръка, когато му подава цигарите; в замяна й поднася бонбони, извадени от кутията, която носи в джоба си, и закачливо й ги слага в устата. Желязната пръчка, с която властвува над нея, никога не се появява в обществото; тя е нещо лично и винаги се пази в стаята.

Начинът, по който се отнася към мен, за да ми се хареса, е напълно различен. Той ласкае суетата ми, като говори с мен сериозно и разумно, сякаш съм мъж. Да! Разбирам всичко това, когато не съм с него — зная, че ласкае суетата ми, когато мисля за него тук, в стаята си; и все пак, щом сляза долу и попадна отново в неговата компания, той пак ще ме заслепи и аз още веднъж ще се почувствувам поласкана, сякаш никога не съм си давала сметка за това! Той може да ме върти на пръста си, както върти съпругата си и Лора, както се справи с песа в двора на конюшнята, както върти и самия сър Пърсивъл всеки божи час. „Добри ми Пърсивъл, как ми харесва грубият ви английски хумор!“, „Добри ми Пърсивъл, как се възхищавам от здравия ви английски разум!“ Тъй тихичко той се справя с най-грубите забележки, които сър Пърсивъл може да направи по адрес на неговите женствени предпочитания и забавления — обръщайки се винаги към баронета на малко име, усмихвайки му се, недостижим в своето спокойствие, потупвайки го по рамото, отнасяйки се с него благо, както добродушният баща търпи своенравния си син.

Интересът, който не мога да превъзмогна спрямо този необикновен човек, ме накара да разпитам сър Пърсивъл за миналото му.

Но сър Пърсивъл или знае твърде малко, или не желае да ми го каже. Той и графът се запознали преди много години в Рим при онези опасни обстоятелства, за които вече споменах. Оттогава са непрекъснато заедно в Лондон, в Париж и във Виена, но в Италия — никога; и тъй, колкото и да е странно, графът от години не е пресичал границите на родната си страна. Може би е жертва на някакво политическо преследване? Във всеки случай, както изглежда, патриотизмът му не го оставя на мира и той изпитва силното желание да влезе във връзка с всеки свой съотечественик, който се намира в Англия. Вечерта при пристигането си попита на какво разстояние се намираме от най-близкия град и дали не сме чували за някой италианец, който да живее случайно там. Несъмнено си пише с хора от Европа, защото писмата му пристигат с най-различни марки по тях; а тази сутрин видях едно, сложено на неговото място върху масата за закуска, с голям, като че ли служебен печат. Може би поддържа писмена връзка със своето правителство. Това обаче трудно може да се съчетае с другото ми предположение, че е политически изгнаник.

Оказа се, че твърде много съм написала за граф Фоско! И какво заключаваме от всичко това? — би попитал клетият, скъп мистър Гилмор по своя невъзмутим делови начин. Само мога да повторя, че с положителност изпитвам, дори при такова кратко познанство, странна, полуохотна, полунеохотна симпатия към графа. Той, изглежда, ми оказва същото силно влияние, което очевидно упражнява и върху сър Пърсивъл. Колкото непринуден и дори груб понякога да е в държането си към своя дебел приятел, сър Пърсивъл въпреки всичко се бои, както ясно мога да видя, да изнесе каквато и да е сериозна обида на графа. Чудя се дали и аз се страхувам? Но все пак съм сигурна, че досега не съм срещала мъж, за който бих съжалявала повече, ако ми стане враг! Chi sa? — както би могъл да каже граф Фоско на родния си език. Кой знае?

Шестнадесети юни. — Нещо, което мога да запиша извън собствените си мисли и впечатления. Днес пристигна посетител — напълно непознат за Лора и мен и очевидно съвсем неочакван от сър Пърсивъл.

Всички обядвахме в стаята с новата остъклена врата, която се отваря към терасата, и графът (който поглъща сладкиши така, както не съм виждала да ги поглъща друго човешко същество с изключение на момичетата от пансионите) току-що ни бе развеселил, като поиска сериозно четвъртото парче торта, когато прислужникът влезе, за да съобщи за посещението.

— Мистър Мериман пристигна току-що, сър Пърсивъл, и желае да ви види незабавно.

Сър Пърсивъл се сепна и погледна към слугата с явна тревога.

— Мистър Мериман! — повтори той, сякаш си мислеше, че собствените му уши го лъжат.

— Да, сър Пърсивъл — мистър Мериман от Лондон.

— Къде е?

— В библиотеката, сър Пърсивъл.

Той стана от масата в мига, в който чу този отговор, и излезе бързо от стаята, без да каже ни дума на някого от нас.

— Кой е мистър Мериман? — попита Лора, обръщайки се към мен.

— Нямам никаква представа — бе всичко, което можах да кажа в отговор.

Графът бе изял четвъртото си парче торта и бе отишъл до една странична маса да се занимава със злобното си какаду. Той се обърна към нас с птицата, кацнала на рамото му.

— Мистър Мериман е адвокатът на сър Пърсивъл — съобщи той спокойно.

Адвокатът на сър Пърсивъл. Това бе съвсем пряк отговор на Лориния въпрос и все пак, при дадените обстоятелства, не бе задоволителен. Ако мистър Мериман бе специално извикан от своя клиент, не би имало нищо чудно в това, че той напуска града, за да се отзове на неговото повикване. Но когато един адвокат изминава пътя от Лондон до Хампшър, без да са го викали, и когато пристигането му в дома на клиента сериозно изненадва самия клиент, спокойно може да се предположи, че правният съветник е приносител на много важни и неочаквани новини, които могат да бъдат добри или лоши, но и в двата случая не са от обикновен, всекидневен характер.

Лора и аз останахме в мълчание на масата около четвърт час или повече, очаквайки евентуалното бързо завръщане на сър Пърсивъл, като се чудехме тревожно какво се е случило. Нямаше никакви признаци за връщането му и ние станахме, за да си вървим.

Графът, внимателен както винаги, пристъпи от ъгъла, където хранеше папагала си, с птицата, все още кацнала на рамото му, и ни отвори вратата. Лора и мадам Фоско излязоха първи. Точно когато се канех да ги последвам, той направи знак с ръка и по най-странния начин ме заговори, преди да мина покрай него.

— Да — каза той, отговаряйки спокойно на неизречената мисъл, която в този момент занимаваше съзнанието ми, сякаш съвсем ясно му я бях доверила с думи, — да, мис Халкъм, нещо се е случило.

Тъкмо щях да му отговоря: „Нищо не съм казала“ — когато злобното какаду разтърси прибраните си крила и нададе писък, който така изопна нервите ми, че с радост напуснах стаята.

Присъединих се към Лора на долната площадка на стълбите. Тя мислеше това, което мислех и аз, което граф Фоско бе предусетил, и когато заговори, думите й прозвучаха почти като ехо на неговите. И тя се опасяваше, че нещо се е случило — каза ми го поверително.

III

Шестнадесети юни. — Имам да добавя още няколко реда за днешния ден, преди да си легна.

Около два часа след като сър Пърсивъл стана от масата, за да приеме своя адвокат мистър Мериман в библиотеката, излязох сама от стаята си, за да се разходя из боровата горичка. Точно когато бях на края на стълбищната площадка, вратата на библиотеката се отвори и двамата джентълмени излязоха. Смятайки, че е по-добре да не ги безпокоя с появата си на стълбата, реших да не слизам долу, преди да са прекосили преддверието. Макар че говореха приглушено, те изричаха думите достатъчно ясно, за да стигнат до ушите ми.

— Успокойте се, сър Пърсивъл — чух адвоката да казва, — всичко зависи от лейди Глайд.

Бях се обърнала, за да се върна в стаята си за една-две минути, но името на Лора, произнесено от един непознат, ме накара да спра на мига. Зная, че е много осъдително и недостойно да се подслушва; но коя жена от всички представителки на нашия пол може да ръководи действията си чрез абстрактните принципи на честта, когато те я насочват в една посока, а чувствата й и интересите, произлизащи от тях — в друга?

Подслушвах и при подобни обстоятелства ще подслушвам пак — да, с ухо на ключалката, ако нямам възможност да го сторя другояче.

— Вие разбирате много добре, сър Пърсивъл — продължи адвокатът, — лейди Глайд трябва да се подпише в присъствието на един свидетел или дори двама, ако желаете да бъдете особено предпазлив, а след това трябва да сложи пръста си върху печата и да каже: „Това е написано собственоръчно от мен.“ Ако всичко стане до една седмица, въпросът ще се уреди напълно задоволително и край на тревогата. Ако не…

— Какво значи „ако не“? — запита сър Пърсивъл сърдито. — След като трябва да се направи, ще се направи. Обещавам ви го, Мериман.

— Точно така, сър, точно така, но при всички сделки съществуват две възможности и ние адвокатите обичаме да гледаме смело и на двете. Ако поради някакви изключителни обстоятелства споразумението не се уреди, мисля, че ще успея да накарам страните да приемат вноски на три месеца. Но как ще се намерят парите, когато дойде време за вноските…

— По дяволите вноските! Парите могат да се получат само по един начин и по този начин, повтарям ви отново, те ще бъдат получени. Пийнете чаша вино, Мериман, преди да тръгнете.

— Много съм ви задължен, сър Пърсивъл, но не мога да губя нито миг, ако искам да хвана обратния влак. Ще ме уведомите веднага щом въпросът се уреди, нали? И няма да забравите предпазливостта, която ви препоръчвам…

— Разбира се, че не. Двуколката ви чака пред вратата. Конярят ми ще ви закара до гарата за нула време. — Бенджамин, карай като луд! Хайде! Ако мистър Мериман изпусне влака, ще загубиш мястото си. Дръжте се здраво, Мериман, и ако ви е страх, доверете се на дявола — той да се погрижи за вас.

С тази прощална благословия баронетът се завъртя и се върна обратно в библиотеката.

Не бях чула много, но малкото, достигнало до ушите ми, бе достатъчно да ме разтревожи. „Нещото“, което се бе „случило“, беше съвсем ясно сериозно парично затруднение и облекчението на сър Пърсивъл зависеше от Лора. Перспективата да я видя замесена в тайните неприятности на съпруга й ме изпълни със страх, преувеличен несъмнено от невежеството ми по деловите въпроси и постоянното ми недоверие към сър Пърсивъл. Вместо, да се разходя, както бях решила, незабавно се върнах и отидох в стаята на Лора, за да й кажа какво съм чула.

Изненадах се от спокойствието, с което прие лошата вест. Очевидно е запозната с характера на съпруга си и затрудненията му по-добре, отколкото предполагах.

— Допуснах нещо такова — рече тя, — когато чух за посещението на непознатия господин, който отказал да съобщи името си.

— Кой е бил според теб този господин? — запитах я.

— Някой, който предявява сериозни искове спрямо сър Пърсивъл — отговори тя. — И който е причината за днешното посещение на мистър Мериман.

— Знаеш ли нещо за тези искове?

— Не, не зная никакви подробности.

— Лора, нали няма да подпишеш нищо, без най-напред да го прочетеш?

— Естествено, че не, Мариан. Ще направя всичко, което е безопасно и честно, за да му помогна — за да бъде твоят и моят живот, скъпа моя, колкото се може по-лесен и по-щастлив. Но няма да направя в неведение нещо, от което някой ден бихме могли да изпитваме срам. Да не говорим повече за това. Ти си с шапка — какво ще кажеш, ако прекараме следобеда в мечти, разхождайки се наоколо?

Излязохме от къщата и се насочихме към най-близката сянка.

Като прекосявахме откритото пространство между дърветата, видяхме граф Фоско, който се разхождаше бавно напред-назад по тревата, изложен изпяло на слънчевото великолепие на горещия юнски следобед. Носеше широка сламена шапка с виолетова панделка. Синя риза с богата бродерия отпред покриваше огромното му тяло, пристегната с широк, яркочервен кожен колан там, където някога е била талията му. Панталоните му също бяха украсени при глезените с бяла бродерия, а на краката си носеше лилави чехли от марокен. Пееше известната ария на Фигаро от „Севилският бръснар“ с игрив леещ се глас, който може да бъде чут само от гърлото на италианец, акомпанирайки си на концертино, като размахваше възторжено ръце и въртеше и обръщаше главата, си изящно, подобно на някаква дебела санта Чичилия, облечена в мъжки дрехи. „Фигаро qua! Фигаро la! Фигаро su! Фигаро qiu!“ — пееше графът, като разтягаше жизнерадостно концертиното и ни се кланяше откъм едната страна на инструмента с въздушната грациозност и елегантност на самия Фигаро, когато е бил на двадесет години.

— Повярвай ми, Лора, този човек знае нещо за затрудненията на сър Пърсивъл — казах аз, когато отвърнахме на поздрава на графа от безопасно разстояние.

— Какво те кара да мислиш така? — попита тя.

— Как иначе щеше да знае, че мистър Мериман е адвокатът на сър Пърсивъл — отговорих аз. — Освен това, когато излизах подир вас от трапезарията, той ми каза, без да съм го попитала каквото и да е, че нещо се е случило. Бъди сигурна, че знае повече от нас.

— Ако знае, не му задавай никакви въпроси. Не му се доверявай.

— Ти, изглежда, го ненавиждаш по най-категоричен начин, Лора. Какво е казал или направил, за да се обясни това твое отношение?

— Нищо, Мариан. Напротив, той бе изтъкан от любезност и внимание по пътя за насам и на няколко пъти обузда гневните изблици на сър Пърсивъл, показвайки изключителна деликатност към мен. Може би не го обичам, защото има много по-голямо влияние върху съпруга ми от мен. Може би гордостта ми е накърнена от това, че съм му задължена за намесата му. Зная само, че наистина ми е неприятен.

Останалата част от деня и вечерта преминаха спокойно. Двамата с графа играхме шах. Първите две игри той учтиво ме остави да го победя, но после, когато видя, че го разкрих, ми се извини и ме матира за десет минути. През цялата вечер сър Пърсивъл ни веднъж не спомена за посещението на адвоката си, но това събитие или нещо друго бяха предизвикали изключително положителна промяна у него. Беше така учтив и мил с всички нас, както някога в дните на неговото изпитание в Лимъридж, и проявяваше такова учудващо внимание и любезност към съпругата си, че дори накара ледената мадам Фоско да го погледне със сериозна изненада. Какво означава това? Мисля, че се досещам — боя се, че и Лора се досеща, — и съм сигурна, че граф Фоско знае. Залових сър Пърсивъл да поглежда към него, търсейки одобрение не един път в течение на вечерта.

Седемнадесети юни. — Ден на събития. Най-горещо се надявам, че няма да ми се наложи да добавя — ден и на нещастия.

По време на закуската сър Пърсивъл запази мълчание, както и предишната вечер, по въпроса за тайнственото „споразумение“ (както го нарече адвокатът), надвиснало над нас. Един час по-късно обаче той влезе внезапно в стаята за утринни занимания, където двете със съпругата му, с шапки на главите, чакахме мадам Фоско да се присъедини към нас, и попита за графа.

— Тъкмо го чакаме да дойде — казах аз.

— Работата е там — продължи сър Пърсивъл, ходейки нервно из стаята, — че искам Фоско и жена му да дойдат в библиотеката за една обикновена делова формалност и искам и вие, Лора, също да дойдете за минутка. — Той спря и, изглежда, за първи път забеляза, че сме облечени в дрехите си за разходка. — Прибирате ли се — запита, — или тъкмо излизате?

— Бяхме решили всички да отидем тази сутрин до езерото — каза Лора. — Но ако имате нещо да предложите…

— Не, не — отговори той припряно. — Моята работа може да почака. Можем да я свършим и слея като обядваме. Отивате към езерото, значи? Добра идея. Нека прекараме една ленива сутрин — ще се присъединя към компанията ви.

Поведението му не можеше да заблуди никого, дори ако необичайната за него готовност да подчини плановете си на удобствата на другите успееше да ни заблуди. Той очевидно изпита облекчение, намирайки предлог да забави деловата формалност в библиотеката, за която бе споменал. Сърцето ми се сви, когато направих неизбежното заключение.

В този момент графът и съпругата му се присъединиха към нас. Тя носеше бродираната кесия за тютюн на съпруга си и запас от хартия в ръката си за вечните цигари. Джентълменът, облечен, както винаги, с блузата и със сламената шапка на глава, държеше малката пагода-клетка с любимите си бели мишки, усмихваше им се, усмихваше се и на нас с такава ласкава дружелюбност, на която бе невъзможно да се устои.

— С вашето любезно позволение — каза графът, — ще взема това мое малко семейство — моите клети, мънички, безобидни, красиви мишленца — да се поразходи заедно с нас на чист въздух. В къщата има кучета и аз не мога да изоставя белите дечица на произвола на кучетата. Не, никога!

Той зацвърча бащински на малките си бели деца през пръчиците на пагодата и всички тръгнахме за езерото.

В горичката сър Пърсивъл ни остави. Той винаги се отделя от спътниците си при такива случаи, което, изглежда, се дължи на неспокойния му нрав и винаги когато остава сам, започва да си дялка нови бастуни. Като че ли му доставя удоволствие просто да реже и подкастря тояги. Къщата е пълна с бастуни, негова направа, с нито един от които не излиза повторно. След като ги е използувал веднъж, интересът му към тях изчезва и единственото, за което мисли, е да си направи други.

При стария навес за лодки той отново се присъедини към нас. Ще предам последвалия, след като заехме местата си, разговор, точно както протече. Това е важен разговор, що се отнася до мен, защото ме накара да се усъмня във влиянието, което граф Фоско упражнява върху мислите и чувствата ми, и ме настрои да му оказвам в бъдеще колкото се може по-категорична съпротива.

Навесът за лодки бе достатъчно голям, за да ни побере всичките, но сър Пърсивъл остана навън да подкастря с джобно ножче последния си бастун. За нас, трите жени, имаше достатъчно място на голямата скамейка. Лора извади ръкоделието си, а мадам Фоско започна да свива цигарите. Аз, както винаги, нямах какво да правя. Ръцете ми винаги са били и ще бъдат непохватни като на мъж. С добродушно изражение графът придърпа един стол, твърде малък за неговите размери, и се настани на него, запазвайки равновесие, като се опря на стената на навеса, която заскърца и застена под тежестта му. Той постави пагодата на скута си и пусна мишките, както винаги, да пълзят по него. Те са красиви, невинни на вид малки същества, но когато ги гледам да пъплят по човешкото тяло, изпитвам неприятно усещане. То неволно ме кара да потръпвам нервно и извиква у мен ужасната мисъл за умиращи в затворите мъже, където, несмущавани от никого, пълзящите обитатели на тъмницата са ги превърнали в своя плячка.

Утринта беше ветровита и облачна и от бързите смени на сянка и слънце над повърхността на езерото гледката беше дваж по-пуста, зловеща и мрачна.

— Някои хора наричат това живописно — каза сър Пърсивъл, сочейки простора с незавършения си още бастун. — Аз го наричам неприятно петно върху земята на собственика. По времето на прадядо ми езерото е стигало дотук. Вижте го сега! Никъде не е по-дълбоко от четири фута и е цялото на локви и гьолове. Хубаво би било, ако можех да го пресуша и засадя цялото. Моят управител (един суеверен идиот) твърди, че върху езерото има проклятие, точно както върху Мъртво море. Вие какво мислите, Фоско? Изглежда съвсем като място за убийство, нали?

— Добри ми Пърсивъл — възрази графът. — Какво ви казва вашият здрав английски разсъдък? Много е плитко, за да се скрие тялото, и навсякъде има пясък, по който ще останат стъпките на убиеца. Това е, общо взето, най-неподходящото място за убийство, което някога са виждали очите ми.

— Глупости — отвърна сър Пърсивъл и започна ожесточено да дялка бастуна си. — Знаете какво имам пред вид. Пейзажът е мрачен, мястото е изолирано. Ако искате да ме разберете — добре, ако не — няма да се главоболя да ви обяснявам.

— А защо не — запита графът, — когато всеки би могъл да обясни мислите си с две думи? Ако някой глупак се готви да извърши убийство, вашето езеро е първото място, което ще избере. Ако някой умен човек се готви да извърши убийство, то е последното място, на което би се спрял. Това ли имахте пред вид? Ако е така, получихте неговото и своето обяснение. Приемете го, Пърсивъл, с благословията на добрия ви Фоско.

Лора погледна графа и неприязънта й към него се изписа прекалено ясно върху лицето й. Но той бе погълнат от мишките и не я забеляза.

— Съжалявам, че езерната гледка се свързва с нещо тъй ужасно като мисълта за убийство — каза тя. — И ако граф Фоско се чувствува задължен да разделя убийците на категории, мисля, че никак не сполучи в избора на изразите си. Да ги обрисуваш като глупаци, означава само, че се отнасяш към тях със снизхождение, на което те нямат никакво право. А да ги обрисуваш като умни мъже, струва ми се, е явно противоречие от гледна точка на езика. Винаги съм чувала, че истински умните мъже са и добри, а добрите хора изпитват ужас от престъплението.

— Скъпа ми лейди — заяви графът, — това са възхитителни чувства и аз съм ги срещал изписани по обложките на разни тетрадчици. — Той вдигна една от белите мишки на дланта си и й заговори по своя причудлив начин: — Хубавичкото ми, мъничко, гладичко бяло разбойниче! — каза той. — Чуй този урок по морал. Истински умната мишка е и истински добра мишка. Предай това, ако обичаш, на другарите си и никога, докато си жива, да не гризеш пръчките на кафеза си.

— Лесно е да се взима всичко на присмех — продължи решително Лора, — но няма да ви бъде лесно, граф Фоско, да ми дадете за пример някой умен човек, който е бил голям престъпник.

Графът сви огромните си рамене и се усмихна на Лора най-приятелски.

— Колко вярно! — рече той. — Престъплението на глупака бива разкрито, а престъплението на умния остана неразкрито. Ако можех да ви дам пример, той няма да бъде за някой умен мъж. Скъпа лейди Глайд, здравият ви английски разум ми дойде в повече. Този път съм матиран, нали, мис Халкъм?

— Не се предавайте, Лора — подметна с насмешка сър Пърсивъл, който слушаше от мястото си при вратата. — Кажете му, че престъпленията сами довеждат до своето разкритие. Ето ви още една поука от тетрадчиците, Фоско. Престъпленията сами довеждат до своето разкритие. Ама че глупости!

— Аз вярвам, че е така — тихо каза Лора.

Сър Пърсивъл избухна в смях тъй грубо и безобразно, че стресна всинца ни — и графа повече от всеки друг.

— Аз също го вярвам — заявих, идвайки на помощ на Лора.

Сър Пърсивъл, който се развесели необяснимо от забележката на жена си, се раздразни също тъй необяснимо от моята. Той заби яростно новия си бастун в пясъка и се отдалечи от нас.

— Клетият, скъп Пърсивъл! — възкликна граф Фоско, гледайки засмяно след него. — Той е жертва на английското лошо настроение. Но, скъпа ми мис Халкъм, скъпа ми лейди Глайд, наистина ли вярвате, че престъпленията сами водят до своето разкритие? А вие, ангеле мой — продължи той, обръщайки се към съпругата си, която дотогава не бе отворила уста, — вие също ли мислите така?

— Аз чакам да бъда поучена — отговори графинята с тон на смразяващо порицание, насочен срещу Лора и мен, — преди да се осмеля да изразя мнението си в присъствието на добре осведомени мъже.

— Наистина ли? — възкликнах аз. — Спомням си времето, графиньо, когато пледирахте за правата на жените, а свободата на женското мнение бе едно от тях.

— Какъв е вашият възглед по въпроса, графе? — попита мадам Фоско, като продължи спокойно да свива цигари, без изобщо да ми обърне внимание.

Преди да отговори, графът погали замислено една от мишките с малкия си топчест пръст.

— Удивително е — каза той — как лесно, с няколко голи фрази обществото може да намери утеха и за най-ужасните си недостатъци. Механизмът, който е създало за разкриване, на престъпленията, е крайно неефикасен — и все пак съчинете само една морална епиграма, която разгласява, че той работи добре, и оттук нататък настъпва заслепение за всички и те ще са слепи за грешките му. Престъпленията сами пораждат разкриване, така ли? И убийството ще излезе наяве (друга морална епиграма), така ли? Попитайте следователите, които разследват смъртните случаи в големите градове, дали това е вярно, лейди Глайд. Попитайте агентите, занимаващи се със застраховките за живот, дали е вярно, мис Халкъм. Четете вашите собствени вестници и списания. Малкото случаи, които стигат до вестниците, не са ли все примери за заклани трупове и неоткрити убийци. Умножете случаите, за които се съобщава, по случаите, за които се премълчава, и труповете, които са намерени, по труповете, които не са намерени, и до какво заключение идвате? Ето какво: че има глупави престъпници, които биват разкрити, и умни престъпници, които успяват да избягат. Какво е прикриването или откриването на престъплението? Състезание по умение между полицията, от една страна, и индивида, от друга. Когато престъпникът е жесток, невеж глупак, в девет от десет случая полицията печели. Когато престъпникът е решителен, образован, високо интелигентен човек, в девет от десетте случая полицията губи. Ако тя спечели, вие обикновено научавате всичко. Ако загуби, вие нищо не чувате за случая. И върху тази клатушкаща се основа изграждате вашата успокоителна модерна максима, че престъплението само поражда своето разкриване! Да — за всички престъпления, за които сте чували. А какво ще кажете за останалите?

— Дяволски вярно и много добре казано — възкликна един глас откъм входа на навеса. Сър Пърсивъл бе възвърнал самообладанието си и се бе върнал, докато слушахме графа.

— Може част от това да е вярно — заявих аз — и всичко да е казано много добре. Но не виждам защо граф Фоско трябва с такъв възторг да чествува победата на престъпника над обществото или защо вие, сър Пърсивъл, му ръкопляскате така гръмко за това, че го прави.

— Чухте ли, Фоско? — запита сър Пърсивъл. — Вслушайте се в съвета ми и се помирете със слушателите си. Кажете им, че добродетелта е нещо много хубаво — това им се харесва, бъдете сигурен.

Графът се изсмя безгласно и две от белите мишки в жилетката му, стреснати от конвулсията под себе си, се стрелнаха с бясна бързина и се прибраха отново в клетката си.

— Дамите, добри ми Пърсивъл, са тези, които ще ми разкажат за добродетелта — рече той. — Те са по-осведомени, защото за разлика от мен знаят какво е добродетелта.

— Чувате ли го? — каза сър Пърсивъл. — Не е ли ужасно?

— Така е — заяви тихо графът. — Аз съм гражданин на света и в живота си съм се срещал с толкова различни видове добродетелност, че изпитвам недоумение, на моята преклонна възраст, коя е добрата и коя е кривата добродетел. Тук, в Англия, съществува една. А в Китай — друга. Джон англичанинът казва — моята добродетел е истинската. Джон китаецът казва, че неговата е истинската. И аз казвам „да“ на единия или „не“ на другия и съм объркан както по отношение на Джон с ботушите, така и по отношение на Джон с плитчицата. А, хубав, малък мишок! Ела, целуни ме. Какво е личното ти мнение за добродетелния човек, хубавецо? Този, който те държи на топло и ти дава достатъчно храна? Правилно мнение, защото поне е разбираемо.

— Почакайте, графе — намесих се аз. — По повод на нагледните ви пояснения ще кажа, че в Англия има една неоспорима добродетел, която липсва в Китай. Китайските власти убиват хиляди невинни хора под най-незначителните претексти. Ние в Англия въобще не можем да бъдем обвинени в подобно нещо — не извършваме такива ужасяващи престъпления — ненавиждаме безразсъдното кръвопролитие с цялата си същност.

— Напълно вярно, Мариан — каза Лора. — Добре обосновано и добре изразено.

— Моля, дайте възможност на графа да продължи — обади се мадам Фоско. — Ще откриете, млади дами, че той никога не говори, без да има необорими причини за всичко, което казва.

— Благодаря ви, ангеле мой — отвърна графът. — Искате ли бонбон? — Той извади от джоба си красива инкрустирана кутийка и я постави отворена на масата. — Chocolat à ta vanille[9] — извика този непроницаем мъж, като започна весело да раздрусва бонбоните в кутията и да се кланя на всички страни. — Предложени от Фоско в знак на уважение към очарователната компания.

— Бъдете така добър да продължите, графе — настоя съпругата му, намеквайки злостно за мен. — Ще ви бъда задължена, ако отговорите на мис Халкъм.

— Мис Халкъм е необорима — отвърна учтивият италианец. — Имам пред вид в това, което каза. Да! Съгласен съм с нея. Джон Бул[10] наистина ненавижда престъпленията на Джон китаеца. Не съществува на земята друг като него, който много бързо да открива грешките на своите съседи и твърде бавно своите собствени. Нима така се чувствува по-добре от хората, които порицава заради недостатъците им? Английското общество, мис Халкъм, е толкова чест съучастник на престъплението, колкото често се обявява за негов враг. Да! Да! Престъплението в тази страна прилича на престъплението в другите страни — точно толкова добър приятел е на човека и тези около него, колкото и негов враг. Един голям мошеник, се грижи за жена си и семейството си. Колкото по-лош е той, толкова повече ги превръща в обекти на вашето съчувствие. Разюзданият разсипник, който непрекъснато взима пари назаем, получава от приятелите си повече, отколкото безкомпромисно честния, поискал само веднъж заем под натиска на бедствена нужда. В единия случай приятелите въобще няма да се учудят и ще дадат. В другия ще бъдат много изненадани и ще се поколебаят. Нима затворът, където мистър Нехранимайко доживява края на кариерата си, е по-неудобен от приюта за бедни, където мистър Честен доживява края на своята? Когато филантропът Джон: Хауърд иска да облекчи нечия мъка, той отива в затворите, където престъплението е окаяно, но не в колибите и бордеите, където пък добродетелта е окаяна. Кой английски поет спечели всеобщо съчувствие — същият, дето с лекота се справяше с всички трогателни теми? Онзи мил млад човек, чийто живот започна с фалшификация и завърши със самоубийство — вашият скъп, романтичен, интригуващ Чатъртън. Според вас от две бедни, умиращи от глад шивачки, коя (се оправя по-добре — която устоява на изкушението и е честна или онази, която се поддава на изкушението и краде? Вие всички знаете, че състоянието на втората е натрупано от кражби; то я представя надлъж и нашир из добродушната, либерална Англия и на нея, нарушителката на божията заповед, й помагат, защото, ако я беше спазила, щеше да умре от глад. Ела тук, мое хубавичко мишле! Хей! Presto![11] Минавай! Превръщам те сега в уважавана лейди. Поспри на дланта на голямата ми ръка и слушай! Ти се омъжваш за бедняка, когото обичаш, мишчице, и половината от приятелите ти те съжаляват, а другата половина те корят. Сега пък обратното — продаваш се за злато на мъж, който не те интересува, всичките ти приятели ликуват, в църквата свещеникът порицава тази най-отвратителна човешка сделка, а после се усмихва и лицемерничи пред теб на масата, ако си достатъчно любезна да го поканиш на закуска. Хей! Presto! Минавай! Бъди отново мишка и цвърчи. Ако те оставя по-дълго да бъдеш лейди, ще започнеш да ми говориш, че обществото ненавижда злодеянията; и тогава, мишчице, ще се усъмня дали собствените ти уши и очи ти служат за нещо. Ах! Лош човек съм аз, лейди Глайд, нали? Говоря това, което другите само мислят, и докато между останалата част от света съществува заговор да се приема маската за истинското лице, аз с необмислен жест смъквам дебелия напластен картон и под него лъсват голите кости. Ще се надигна на големите си слонски крака, преди да съм си навредил още в любезните ви преценки; ще стана, за да се поразходя и да подишам сам малко въздух. Скъпи дами, както го е казал вашият превъзходен Шеридан, отивам си и оставям моралния си облик зад мен.

Той стана, постави кафеза на масата и се спря за миг да преброи мишките в него.

— Една, две, три, четири… Ах! — извика той ужасен. — Къде, за бога, е петата — най-младата, най-бялата, най-милата от всичките — моят сладък Бенджамин?

Нито Лора, нито аз бяхме предразположени към смях. Хладнокръвният цинизъм на графа бе разкрил нова негова страна, която отврати и двете ни. Но бе невъзможно да се устои на комичното отчаяние на един толкова огромен човек от загубата на една мъничка мишка. Засмяхме се против волята си; и когато мадам Фоско стана, показвайки ни, че трябва да излезем, за да може съпругът й да претърси навеса, ние я последвахме.

Не бяхме направили и три крачки, когато живият поглед на графа откри загубената мишка под пейката, на която бяхме седели. Той я измести, взе животинчето в ръка и после изведнъж спря, както беше застанал на колене, и започна да се взира внимателно точно под пейката.

Когато отново се изправи на крака, ръката му трепереше толкова силно, че едва можа да върне мишката в кафеза, а лицето му придоби лек сивожълтеникав оттенък.

— Пърсивъл! — прошепна той. — Пърсивъл, елате тук!

През последните десет минути сър Пърсивъл не обръщаше внимание на никого от нас. Изцяло бе погълнат от писането на цифри по пясъка, които после изтриваше с върха на бастуна си.

— Какво има сега? — запита той, влизайки нехайно под навеса.

— Нищо ли не виждате там? — попита го графът, като го хвана нервно за яката с едната си ръка, а с другата посочи мястото, недалеч от което бе намерил мишката.

— Виждам сух пясък — отвърна сър Пърсивъл — и върху него някакво мръсно петно.

— Това не е мръсотия — прошепна графът, като вкопчи неочаквано другата си ръка в яката на сър Пърсивъл и във възбудата си я разтърси. — Кръв!

Лора бе достатъчно близко, за да чуе последната дума, колкото и тихо да бе прошепната. Тя ме погледна ужасена.

— Глупости, скъпа моя — казах аз. — Няма причина за тревога. Това е кръвта на едно загубено малко кученце.

Всички се изненадаха и погледите им се втренчиха в мен въпросително.

— Намерих го тук умиращо в деня, когато се върнахте от чужбина — отвърнах аз. — Нещастното същество се бе заблудило в горичката и е било застреляно от пазача ви.

— Чие беше кучето? — попита сър Пърсивъл. — Да не е било от моите?

— Опита ли се да спасиш клетото създание? — обади се Лора. — Нали се опита да го спасиш, Мариан?

— Да — отвърнах. — Икономката и аз направихме всичко възможно, но кучето беше смъртно ранено и умря в ръцете ни.

— Чие беше кучето? — настоя сър Пърсивъл, повтаряйки въпроса си малко раздразнено. — От моите ли беше?

— Не, не беше от вашите.

— Чие беше тогава? Икономката знаеше ли?

Думите на икономката относно желанието на мисис Катърик да се запази в тайна от сър Пърсивъл посещението й в Блакуотър Парк изплуваха в паметта ми в мига, когато той зададе последния въпрос, и аз се подвоумих дали да отговоря; но в силното си желание да успокоя общата тревога безразсъдно бях отишла твърде напред, за да се отдръпна сега, без да поема риска да събудя подозрение, което само би влошило положението. Нищо друго не ми оставаше, освен да отговоря веднага, без да мисля за последиците.

— Да — рекох. — Икономката знаеше. Каза ми, че било кучето на мисис Катърик.

До този момент сър Пърсивъл стоеше заедно с граф Фоско в далечния край на навеса, а аз разговарях с него от вратата. Но щом чу да произнасям името на мисис Катърик, той се изправи лице в лице срещу ми.

— Как е разбрала икономката, че това е кучето на мисис Катърик? — запита той и втренчи намръщен, но изпълнен с интерес и внимание поглед в мен, което донякъде ме ядоса и донякъде ме стресна.

— Знаела е — казах спокойно, — защото мисис Катърик е водела кучето със себе си.

— Водела го е със себе си? Къде го е водела със себе си?

— В този дом.

— Какво, по дяволите, е търсила мисис Катърик в този дом?

Начинът, по който зададе въпроса, бе дори по-обиден от езика, с който го изрази. Показах, че осъзнавам липсата на елементарна учтивост в поведението, му, като мълчаливо му обърнах гръб.

Точно тогава Фоско сложи убедителната си ръка на рамото му и мелодичният графски глас се намеси успокояващо:

— Кротко, добри ми приятелю, кротко!

Сър Пърсивъл се извърна с израз на най-голямо раздразнение. Графът само се усмихна и повтори успокоителната молба:

— Кротко, добри ми приятелю, кротко!

Сър Пърсивъл се поколеба, пристъпи няколко крачки след мен и за мое голямо учудване поиска извинение.

— Моля да ми простите, мис Халкъм — каза той. — Напоследък не се чувствувам добре и се страхувам, че съм станал избухлив. Но бих искал да знам какво би могла да търси тук мисис Катърик? Кога е идвала? Само икономката ли се е видяла с нея?

— Само тя — отговорих, — доколкото ми е известно. Графът отново се намеси.

— В такъв случай защо да не разпитаме икономката? — предложи той. — Защо веднага да не се обърнем към извора на информацията Пърсивъл?

— Съвсем правилно — каза сър Пърсивъл. — Разбира се, че икономката е първата, която трябва да разпитаме. Изключително глупаво от моя страна да не се сетя сам.

С тези думи той веднага ни остави, за да се върне в къщата.

Причината за намесата на графа, която ме озадачи първоначално, излезе наяве, щом сър Пърсивъл си обърна гърба. Той ми зададе куп въпроси относно мисис Катърик и повода за посещението й в Блакуотър Парк, което едва ли можеше да направи в присъствието на приятеля си. Отговарях му кратко, доколкото позволяваха границите на учтивостта, защото вече бях взела категоричното решение да не допускам никаква размяна на поверителни откровения между граф Фоско и себе си. Лора обаче несъзнателно му помогна да извлече цялата информация, като сама задаваше въпроси, така че не ми оставаше нищо друго, освен да й отговарям, защото иначе щях да приема твърде незавидната и невярна роля на хранилище на тайните на сър Пърсивъл. Всичко завърши с това, че след около десет минути граф Фоско вече знаеше толкова, колкото и аз за мисис Катърик и събитията, свързали ни така странно с дъщеря й Ан — от времето, когато Хартрайт се срещна с нея, до днес.

Ефектът на казаното от мен върху него бе в едно отношение доста любопитен.

Макар и да познава сър Пърсивъл отблизо и да е свързан, както изглежда, с личните му дела, той несъмнено е също толкова далеч от истинската история на Ан Катърик, колкото съм и аз. Неразрешената тайна, отнасяща се до тази нещастна жена, сега изглежда в моите очи два пъти по-подозрителна поради пълната ми убеденост, че сър Пърсивъл е скрил ключа към нея и от най-задушевния си приятел. Бе невъзможно да се изтълкува погрешно жадното любопитство в погледа и поведението на графа, докато поглъщаше алчно всяка дума, отронила се от устните ми. Има различни видове любопитство, зная, но не може да се обърка любопитството, породено от абсолютната изненада: ако някога съм го срещала в живота си, то бе изписано върху лицето на графа.

Докато продължаваха въпросите и отговорите, ние бавно крачехме обратно през горичката. Щом стигнахме до къщата, първото нещо, което видяхме пред нея, беше двуколката на сър Пърсивъл с впрегнат кон и коняря, застанал до нея, облечен с куртката си. Ако можеше да се вярва на тази неочаквана гледка, разпитът на икономката вече бе довел до важни резултати.

— Хубав кон, приятелю — рече графът, обръщайки се към коняря с предразполагаща фамилиарност. — Ще излизате ли?

— Не аз, сър — отговори човекът, като гледаше куртката си и очевидно се чудеше дали чужденецът не я мисли за ливрея. — Господарят ще пътува сам.

— Аха! — каза графът. — Така ли? Чудя се защо си прави труда, след като вие можете да го возите. Дали ще изтощи този хубав, лъскав, красив кон на далечно разстояние?

— Не зная, сър — отговори човекът. — Конят е кобила, ако позволите, сър. Тя е най-храброто същество, което имаме в конюшнята. Казва се Кафявата Моли, сър, и бяга, докато падне. Сър Пърсивъл обикновено взима Исак Йоркски за късите разстояния.

— А вашата лъскава, храбра Кафява Моли за дългите?

— Да, сър.

— Логично заключение, мис Халкъм — продължи графът, като се извъртя чевръсто и се обърна към мен. — Сър Пърсивъл ще пътува днес надалеч.

Не отговорих. Имах да правя собствени изводи от това, което знаех чрез икономката, и това, което виждах сега, и предпочитах да не ги споделям с граф Фоско.

Когато сър Пърсивъл беше в Къмбърланд (мислех си аз), той извървя голямо разстояние, за да разпита за Ан в Тодс Корнър. Сега в Хампшър дали ще пропътува голямо разстояние отново заради Ан, за да разпита мисис Катърик в Уелмингам?

Влязохме в къщата. Когато прекосявахме преддверието, сър Пърсивъл излезе от библиотеката, за да ни пресрещне. Изглеждаше припрян, блед и разтревожен, но въпреки това бе изключително учтив, когато ни заговори.

— Съжалявам, но съм принуден да ви оставя — започна той. — Ще пътувам надалеч по неотложна работа. Ще се прибера утре своевременно, но преди да тръгна, бих искал да уредим малката делова формалност, за която споменах сутринта. Лора, бихте ли дошли в библиотеката? Няма да ни отнеме и минута — проста формалност. Графиньо, мога ли да ви обезпокоя също? Искам вие и графинята, Фоско, да бъдете свидетели при един подпис — нищо повече. Елате веднага и да свършваме.

Той държа отворена вратата на библиотеката, докато влязат, последва ги и я затвори тихо.

Останах сама в преддверието с разтуптяно сърце и лоши предчувствия. После тръгнах към стълбите и се качих бавно в стаята си.

IV

Седемнадесети юни. — Точно когато отварях вратата на стаята си, чух отдолу гласа на сър Пърсивъл, който ме викаше.

— Трябва да ви помоля да слезете — каза той. — По вина на Фоско, мис Халкъм, не по моя. Той има някакви безсмислени възражения срещу това жена му да бъде един от свидетелите и ме накара да ви помоля да се присъедините към нас в библиотеката.

Влязох веднага в стаята заедно със сър Пърсивъл. Лора чакаше до писалището, като въртеше притеснено в ръце шапката си. Мадам Фоско седеше близо до нея в едно кресло и с невъзмутимо спокойствие се възхищаваше от съпруга си, който стоеше сам в другия край на библиотеката и късаше мъртвите листа от цветята на прозореца.

Щом се появих, графът пристъпи към мен, за да се обясни.

— Хиляди извинения, мис Халкъм — рече той. — Вие знаете какво казват англичаните за моите съотечественици. Според добрия Джон Бул ние, италианците, сме до един хитри и подозрителни. Обявете, ако желаете, че не съм по-добър от останалите от моята раса. Аз съм хитър и подозрителен италианец. И вие самата мислите така, скъпа, нали? Е, моята хитрост и подозрителност ме карат да възразя срещу това мадам Фоско да свидетелствува за подписа на лейди Глайд, когато самият аз съм също свидетел.

— Възражението му е съвършено неоснователно — намеси се сър Пърсивъл. — Обясних му, че според английския закон мадам Фоско може да свидетелствува при подписването редом със съпруга си.

— Признавам го — подхвана графът. — Английският закон казва „да“, но съвестта на Фоско казва „не“. — Той разпери дебелите си пръсти върху гърдите си и се поклони тържествено, сякаш искаше да ни представи съвестта си в качеството й на знаменито допълнение към нашето общество. — Не зная какъв е документът, който лейди Глайд ще подписва — продължи той, — нито желая да зная. Само казвам — в бъдеще може да възникнат обстоятелства, които да накарат сър Пърсивъл или неговите представители да се обърнат към двамата свидетели, в който случай е несъмнено желателно тези свидетели да предоставят две съвършено независими едно от друго мнения. Това не може да стане, ако съпругата ми подпише заедно с мен, защото ние имаме едно-единствено мнение и то е моето мнение. Няма да допусна да ме упрекват един ден, че мадам Фоско е действувала по принуда от моя страна и в същност не е била никаква свидетелка. Говоря в интерес на Пърсивъл, когато предлагам своя подпис като най-близък приятел на съпруга, и вашия, мис Халкъм, като най-близка приятелка на съпругата. Аз съм лицемер, ако ви е угодно така да мислите, ненадеждна личност, човек, отдаден на дребнавости, сплетни и скрупули, Но вие ще се отнесете със снизхождение, надявам се, към моя подозрителен италиански характер и неспокойната ми италианска съвест.

Той се поклони отново, отстъпи назад няколко крачки и оттегли съвестта си от нашето общество така учтиво, както и ни я бе представил.

Колкото почтени и основателни да бяха скрупулите на графа, начинът, по който ги изрази, увеличи още повече нежеланието ми да участвувам в историята с подписите. Друго съображение, по-маловажно от загрижеността ми за Лора, въобще не би ме склонило дори да присъствувам. Но само един поглед към тревожното лице на сестра ми бе достатъчен да реша: по-добре да рискувам всичко, отколкото да я изоставя.

— С готовност ще остана в стаята — казах аз. — И ако не открия причина за някакви угризения на съвестта, може да разчитате на мен като свидетел.

Сър Пърсивъл ме изгледа, остро, сякаш се готвеше да каже нещо. Но в този момент мадам Фоско привлече вниманието му, като стана от мястото си. Тя бе уловила погледа на съпруга си и очевидно бе получила нареждане да напусне стаята.

— Няма нужда да излизате — каза сър Пърсивъл.

Мадам Фоско погледна отново, за да получи нареждания, получи ги, заяви, че предпочита да ни остави да си свършим работата, след което излезе с решителна крачка. Графът запали цигара, върна се при цветята на прозореца и започна да издухва малки струйки дим към листата, изпълнен от страстното желание да унищожава паразитите.

Междувременно сър Пърсивъл отключи един шкаф под библиотеката и извади от него пергамент, сгънат, няколко пъти по дължина. Той то постави на масата, откри само последната сгъвка, като сложи ръката си върху останалата част. Върху това, което се виждаше, имаше само няколко цветни печата, ударени тук и там. Изписаните редове оставаха скрити в нагънатото под ръката му. Лора и аз се спогледахме. Лицето й беше бледо, но не изразяваше нерешителност или страх.

Сър Пърсивъл натопи едно перо в мастилото и го връчи на съпругата си.

— Подпишете се там — каза той, посочвайки мястото. — Вие и Фоско ще подпишете след това, мис Халкъм, срещу тези два печата. Елате тук, Фоско! Не може да свидетелствувате при слагането на един подпис, като блеете през прозореца и димите срещу цветята.

Графът хвърли цигарата и се присъедини към нас, пъхнал небрежно ръце в аления колан на ризата си, с поглед, втренчен в лицето на сър Пърсивъл. Лора, която бе от другата страна на съпруга си, с перодръжка в ръка, също го гледаше. Той стоеше между тях, затискайки здраво сгънатия документ върху масата, и хвърляше погледи към мен, а на лицето му бе изписана такава злокобна смесица от подозрение и неудобство, че изглеждаше много повече затворник на подсъдимата скамейка, отколкото като почтен господин в собствения си дом.

— Подпишете там — повтори той, като се обърна към Лора и посочи пак мястото върху документа.

— Какво е това, което трябва да подпиша? — запита тя тихо.

— Нямам време да обяснявам — отговори той. — Двуколката е пред вратата и трябва веднага да тръгвам. А дори и да имах време, не бихте разбрали. Това е един съвсем формален документ, пълен с юридически термини и други такива неща. Хайде, хайде! Сложете си подписа и да свършваме.

— Аз несъмнено трябва да зная какво подписвам, сър Пърсивъл, преди да сложа името си!

— Глупости! Какво общо имат жените с деловите въпроси? Казвам ви отново — нищо няма да разберете.

— Във всеки случай нека се опитам да го разбера. Когато мистър Гилмор уреждаше делови въпроси, свързани с мен, той най-напред ми обясняваше и аз винаги го разбирах.

— Не се съмнявам, че го е правил. Той беше ваш слуга и е бил длъжен да дава обяснения. Аз съм ви съпруг и не съм длъжен. Колко още възнамерявате да ме държите тук? Казвам ви отново — няма време за никакво четене — двуколката чака пред вратата. Веднъж за винаги — ще подпишете ли, или не?

Перодръжката, все още беше в ръката й, но тя не понечи да напише името си с нея.

— Ако подписът ми ме обвързва с някакво обещание — каза тя, — аз имам право да знам какво е то, нали?

Той дигна документа и го хвърли сърдито на масата.

— Кажете си го! — заяви той. — Известна сте с това, че говорите само истината. Не обръщайте внимание на мис Халкъм, нито на Фоско. Кажете направо, че не ми вярвате.

Графът измъкна едната си ръка от колана и я сложи на рамото на сър Пърсивъл. Сър Пърсивъл я отхвърли с раздразнение. Графът отново я постави с невъзмутимо спокойствие.

— Обуздайте нещастния си нрав, Пърсивъл — каза той. — Лейди Глайд е права.

— Права! — извика сър Пърсивъл. — Една жена няма право да не вярва на съпруга си!

— Несправедливо и жестоко е да ме обвинявате, че не ви вярвам — каза Лора. — Попитайте Мариан нямам ли право да узная какво изисква този текст от мен, преди да сложа подписа си под него.

— Няма да допусна да се обръщате с каквито и да е призиви към мис Халкъм — отвърна сър Пърсивъл. — Мис Халкъм няма нищо общо с този въпрос.

Дотук бях мълчала и много ми се искаше да не говоря и сега. Но отчаянието, изписано върху лицето на Лора, когато се обърна към мен, и безочливата несправедливост в поведението на съпруга й не ми оставяха никаква друга възможност, освен да изразя становището си в мига, в който бях попитана за него.

— Извинете ме, сър Пърсивъл — казах аз, — но като свидетелка при подписването, осмелявам се да мисля, че имам нещо общо с този въпрос. Възражението на Лора ми се вижда напълно справедливо, а колкото до мен, не мога да поема отговорността да свидетелствувам за подписа й, преди да е разбрала за какво се отнася документът, който искате да подпише.

— Хладнокръвно изявление, няма що! — извика сър Пърсивъл. — Препоръчвам ви следващия път, когато се самопоканите в нечий дом, да не се отплащате за гостоприемството на стопанина, като застанете на страната на съпругата му срещу него самия по въпрос, който не ви засяга, мис Халкъм.

Скочих на крака, сякаш ме бе ударил. Ако бях мъж, щях да го поваля на прага на собствената му врата и да напусна тази къща, за да не се върна никога. Но аз съм жена и обичам с цялото си сърце съпругата му!

Слава богу, че истинската обич ми помогна и аз седнах отново, без да кажа дума. Тя знаеше каква мъка съм изпитала и какво съм подтиснала. Дотича при мен, а сълзите се стичаха по лицето й.

— О, Мариан! — прошепна ми нежно. — Ако майка ми беше жива, не би могла да направи повече за мен.

— Елате тук и подпишете! — изкрещя сър Пърсивъл от другия край на масата.

— Да го направя ли? — попита ме тя на ухото. — Ще го направя, ако ми кажеш.

— Не — отговорих й. — Правото и истината са с теб. Не подписвай нищо, преди да си го прочела.

— Елате тук и подпишете! — изкрещя повторно той с най-гневни нотки в гласа си.

Графът, който мълчаливо бе наблюдавал Лора и мен с изключително внимание, се намеси за втори път.

— Пърсивъл! — каза той. — Аз не забравям, че съм в обществото на дами. Бъдете тъй добър, ако обичате, да не го забравяте и вие.

Сър Пърсивъл се обърна към него, онемял от ярост. Твърдата ръка на графа се вкопчи бавно, но още по-силно в рамото му и спокойният му глас тихо повтори:

— Бъдете тъй добър, ако обичате, да не го забравяте и вие.

Двамата се спогледаха. Сър Пърсивъл бавно измъкна рамото си изпод ръката на графа, отмести поглед от очите на графа, за миг-два се взря упорито в документа на масата и после проговори по-скоро с покорството на навъсено укротено животно, отколкото с подобаващото примирение на човек, когото са успели да убедят.

— Не искам да обиждам никого — каза той, — но упорството на жена ми може да постави на изпитание търпението и на светеца. Казах й, че това е просто един формален документ. Какво още може да иска? Говорете каквото желаете, но част от дълга на съпругата е да се подчинява на съпруга си. Още веднъж и за последен път, лейди Глайд — ще подпишете ли, или не?

Лора се върна до мястото си на масата и взе отново перодръжката.

— Ще подпиша с удоволствие — каза тя, — ако се отнасяте с мен като с разумно същество. Не се безпокоя за жертвата, която се изисква от мен, ако тя няма да навреди другиму и да доведе до лоши последици…

— Кой е казал, че от вас се иска жертва? — попита той и в гласа му отново прозвуча полуподтисната предишната ярост.

— Искам да кажа — продължи отново Лора, — че не отказвам да отстъпя, ако мога да сторя това почтено. Ако изпитвам съмнения дали да сложа подписа си под задължение, за което не зная нищо, защо трябва да ме наказвате така жестоко? Струва ми се твърде несправедливо, че се отнесохте към скрупулите на граф Фоско снизходително, а към моите — сурово.

Този неудачен и все пак съвсем естествен намек за изключителната власт на графа над съпруга й, колкото и непряко да бе изразен, раздуха мигновено тлеещия гняв на сър Пърсивъл.

— Скрупули! — повтори той. — Вашите скрупули! Доста е късно да изпитвате скрупули. Мислех, че сте преодолели всякакви подобни слабости, когато се примирихте с факта, че се омъжвате за мен.

В мига, в който той изрече тези думи, Лора хвърли перодръжката, очите й го погледнаха с изражение, което никога досега не бях виждала в тях, и в мъртво мълчание му обърна гръб.

Това категорично изражение на най-открита и непримирима ненавист бе толкова непривично за нея, толкова несвойствено за същността й, че ни накара всички да замлъкнем. Бе извън всякакво съмнение, че имаше нещо скрито под явната жестокост на думите, с които съпругът й току-що се бе обърнал към нея. Под тях се таеше някаква обида, напълно неизвестна за мен, но тя бе поставила тъй явно скверния си отпечатък върху лицето й, че дори един непознат би могъл да го забележи.

Графът, който не беше непознат, го видя тъй отчетливо, както и аз. Когато станах от стола си, за да отида към Лора, чух го да шепне под носа си на сър Пърсивъл: „Какъв сте глупак!“

Докато отивах към нея, Лора вече се бе запътила към вратата, а в същото време съпругът й се обърна още веднъж към нея.

— Значи, категорично отказвате да подпишете? — запита той с променения глас на човек, който осъзнава, че невъздържаните му изрази сами са му нанесли сериозна вреда.

— След това, което току-що ми казахте — заяви тя твърдо, — отказвам да сложа подписа си, докато не прочета този документ от първата до последната дума. Да вървим, Мариан, останахме тук твърде дълго.

— Момент! — намеси се графът, преди сър Пърсивъл да е заговорил отново. — Един момент, лейди Глайд, умолявам ви!

Лора щеше да напусне стаята, без да му обърне внимание, но аз я възпрях.

— Не прави графа свой враг! — прошепнах. — Каквото и да вършиш, не прави графа свой враг!

Тя ме послуша. Затворих отново вратата и застанахме в очакване до нея. Сър Пърсивъл седна на масата, като постави лакътя си върху сгънатия документ и отпусна глава върху свития си юмрук. Графът стоеше помежду ни — господар както винаги и всякога на ужасното положение, в което бяхме изпаднали.

— Лейди Глайд — изрече той с нежност, която, изглежда, бе отправена не към самите нас, а към окаяното ни състояние. — Моля да ме извините, че се осмелявам да предложа нещо, и моля да повярвате, че говоря, ръководен от дълбоката си почит и приятелско отношение към господарката на дома. — Той се обърна рязко към сър Пърсивъл. — Абсолютно наложително ли е това нещо тук, под лакътя ви, да бъде подписано днес?

— Наложително е поради моите планове и желания — отговори другият навъсено. — Но това съображение, както може би сте забелязали, не е от значение за лейди Глайд.

— Отговорете ясно на ясния ми въпрос. Може ли подписването да се отложи до утре? Да или не?

— Да, ако настоявате.

— Тогава за какво си губите времето? Да оставим подписа да изчака до утре — докато се върнете.

Сър Пърсивъл го погледна начумерен и каза сърдито:

— Говорите ми с тон, който не ми харесва. Тон, който няма да търпя от никого!

— Само ви съветвам за добро — отвърна графът с усмивка, изразяваща тихо задоволство. — Дайте си време, дайте време и на лейди Глайд. Забравихте ли, че двуколката ви чака пред вратата? Тонът ми ви изненадва, значи? Сигурно е така, защото това е тонът на човек, който умее да се владее. Откакто се знаем, колко пъти съветите ми са се оказвали добри? Не можете да ги изброите. Грешил ли съм някога? Хайде, дайте поне един пример. Вървете! Тръгвайте! Подписът може да чака до утре. Да го оставим да чака и да се заемем отново с него, когато се върнете.

Сър Пърсивъл се поколеба и погледна часовника си. Нетърпението му относно тайното пътуване, което щеше да „предприеме, съживено от думите на графа, сега очевидно завладя съзнанието му редом с нетърпението да получи подписа на Лора. Той се замисли малко и после стана.

— Лесно е да ме оборите — каза той, — когато нямам време да ви отговоря. Ще приема съвета ви, Фоско, не защото имам нужда от него или му вярвам, а защото не мога да остана повече тук. — Той спря и погледна мрачно към жена си. — Ако не сложите подписа, си, когато се върна утре… — Останалото се загуби в шума от повторното отваряне на шкафа и заключването на документа в него. Той взе шапката и ръкавиците си от масата и тръгна към вратата. Лора и аз се отдръпнахме, за да му сторим място. — Помнете — утре! — каза той на жена си и излезе.

Изчакахме да прекоси преддверието и да замине. Графът се приближи към нас, както стояхме близо до вратата.

— Току-що видяхте сър Пърсивъл в най-лошата му светлина, мис Халкъм — каза той. — Като негов стар приятел съжалявам заради него и се срамувам. Като негов стар приятел обещавам ви, че утре няма да избухне по този недостоен начин, по който избухна днес.

Лора ме бе хванала за ръката, докато той говореше, и я стисна многозначително, когато свърши. За всяка жена би било тежко изпитание да види в собствения си дом как приятелят на съпруга й тихомълком поема ролята на защитник за неговото лошо държане — и за нея бе също изпитание. Благодарих учтиво на графа и я пуснах да излезе. Да! Благодарих му, защото бях усетила вече с чувство на неизразима безпомощност и унижение, че по-нататъшното ми пребиваване в Блакуотър Парк зависеше изцяло от неговите интереси или капризи, и знаех, че, след поведението на сър Пърсивъл към мен, без подкрепата на графа не можех да се надявам да остана тук. Неговото влияние, влиянието на всички останали, от които се страхувах най-много, бе в същност единствената връзка, която ме държеше към Лора в часа, когато тя най-много се нуждаеше от мен!

Когато, излязохме в преддверието, чухме скърцането на двуколката по алеята. Сър Пърсивъл бе заминал.

— Накъде е тръгнал, Мариан? — прошепна Лора. — Всяко ново нещо, което прави, ме кара да изпитвам ужас от бъдещето. Имаш ли някакви предположения?

След всичко, което бе преживяла тази сутрин, нямах никакво желание да й съобщавам предположенията си.

— Откъде да зная тайните му? — отвърнах уклончиво.

— Чудя се дали икономката знае? — настоя тя.

— Разбира се, че не — отговорих аз. — Трябва да е в същото неведение, както и ние.

Лора разтърси глава в съмнение.

— Не чу ли от икономката — говорело се, че Ан Катърик е била видяна наоколо? Не мислиш ли, че може да е тръгнал да я търси?

— Бих предпочела да се успокоя, Лора, като не мисля за всичко това, и след случилото се по-добре е и ти да последваш примера ми. Ела в моята стая да починеш и да се отпуснеш малко.

Седнахме заедно до прозореца и оставихме дъхавия летен въздух да освежи лицата ни.

— Срамувам се да те погледна, Мариан — каза тя, — след всичко, на което бе подложена долу заради мен. О, моя единствена обич, почти съм съкрушена, когато мисля за това! Но ще се опитам да се отблагодаря — наистина ще го направя!

— Шт, шт! — отговорих аз. — Не приказвай такива неща. Какво значи едно нищожно нараняване на гордостта ми в сравнение с жертвоприношението на твоето щастие?

— Чу ли какво ми каза той? — продължи тя бързо и разгорещено. — Чу думите, но не знаеш какво означават — не знаеш защо хвърлих перодръжката и му обърнах гръб. — Тя стана, обхваната от внезапна възбуда, и започна да крачи из стаята. — Не ти казах, всичко, Мариан, защото се страхувах, че ще се разстроиш и ще се чувствуваш нещастна още от самото начало на новия ни живот. Не знаеш как се отнася той с мен. И все пак трябва да узнаеш, защото видя как се държа към мен днес. Чу го как ми се присмя, когато заявих, че изпитвам скрупули, чу го как каза, че съм се примирила с мисълта да се омъжа за него. — Тя седна отново със силно зачервено лице, а ръцете й шаваха неспокойно в скута й. — Сега не мога да говоря за това, ще избухна в плач, ако ти кажа — по-късно, Мариан, когато съм по-сигурна в себе си. Главата ме боли, скъпа моя — боли, боли, боли! Къде е шишенцето ти с амоняк? Нека поговоря за теб. Ах, защо не подписах заради твоето спокойствие! Да отстъпя ли утре и да подпиша? Предпочитам себе си да изложа на риск, а не теб. Щом като ти застана на моя страна, ако откажа, той ще стовари цялата вина върху теб. Какво да правим? Ох, защо нямаме един приятел, който да ни помогне и да ни посъветва — приятел, комуто наистина да се доверим!

Тя въздъхна горчиво. Прочетох в погледа й, че мисли за Хартрайт — видях го съвсем ясно, защото последните й думи също ме накараха да си спомня за него. Шест месеца след като бе сключила брак, ние вече се нуждаехме от вярната услуга, която ни бе предложил с прощалните си думи. Колко малко се замислях тогава, че някога въобще ще ни бъде необходима.

— Трябва да направим каквото можем, за да си помогнем сами — казах аз. — Нека се опитаме да обсъдим всичко спокойно, Лора — да направим, което е по силите ни, за да вземем най-разумното решение.

След като съпоставихме това, което тя знаеше за затрудненията на съпруга си и дочутия от мен разговор с адвоката му, стигнахме естествено до заключението, че документът в библиотеката е бил изготвен с цел да се вземат назаем пари и че подписът на Лора върху него е абсолютно необходим, за да се сдобие сър Пърсивъл с това, което иска.

Вторият въпрос, засягащ правния договор, чрез който парите можеха да се получат, и степента на личната отговорност, поета от Лора, ако тя подпише в неведение, бе свързан със съображения, които бяха твърде далеч от знанията и опита и на двете ни. Аз лично бях убедена, че скритото съдържание на документа се отнасяше до сделка от най-непочтено и мошеническо естество.

Стигнала бях до това заключение не в резултат на отказа на сър Пърсивъл да покаже текста или да го обясни, защото този отказ би могъл да бъде следствие от неговото лошо настроение и властния му нрав.“ Единствената причина да се съмнявам в почтеността му идваше от промяната в езика и поведението му, направила ми впечатление в Блакуотър Парк — промяна, която ме убеди, че той се е преструвал през целия период на така наречения пробен срок в Лимъридж Хаус. Неговата прекалена деликатност, неговата церемониална учтивост, която съответствуваше тъй добре на старовремските представи на мистър Гилмор, почтеното му отношение спрямо Лора, сърдечността му спрямо мен, сдържаността му към мистър Феърли — всичко туй бе хитростта на един подъл, лукав и жесток човек, който бе хвърлил маската си, щом лицемерието му постигна целта си, и се бе разкрил днес напълно в библиотеката. Не казвам колко мъчно ми стана за Лора, защото нямам думи, с които да изразя тази болка. Споменавам за нея, тъй като това определи решението ми да направя каквото мога Лора да не подпише документа независимо от възможните последици, освен ако не бъде най-напред запозната със съдържанието, му.

При тези обстоятелства единственият шанс за нас, когато дойдеше утрешният ден, бе да се обезпечим с възражение срещу подписването на документа, достатъчно категорично обосновано от търговска или правна гледна точка, за да разколебае решителността на сър Пърсивъл и да го накара да подозира, че ние двете разбираме не по-малко от него законите и задълженията на деловите отношения.

След известно размишление реших да пиша на единствения почтен човек, с когото можех да установя контакт и комуто можех да се доверя да ни помогне дискретно в това окаяно положение. Този човек беше съдружникът на мистър Гилмор — мистър Кърл, който ръководеше делата, след като старият ни приятел бе принуден да се оттегли от тях и да напусне Лондон по здравословни причини. Обясних на Лора, че мистър Гилмор ми бе дал личното си уверение за безрезервното доверие, с което можехме да се отнесем към почтеността и дискретността на съдружника му, познаващ с прецизност всичките й дела, и с нейното одобрение седнах веднага да му пиша писмо.

Изложих пред мистър Кърл положението ни точно такова, каквото беше, и после помолих за съвета му — открито и прямо, за да ме разбере, без да стигне до неправилни тълкувания и грешки. Постарах се писмото ми да бъде колкото се може по-кратко и надявам се, че не го утежних с ненужни извинения и подробности.

Точно когато се готвех да надпиша плика, Лора се сети за една пречка, която в усилието и съсредоточението ми да съчиня писмото бе убягнала от вниманието ми.

— Как ще получим отговора навреме? — попита тя. — Писмото ти ще бъде в Лондон едва утре сутринта, а отговорът ще пристигне тук в други ден сутринта.

Единственият начин да се преодолее това затруднение бе да получим отговора от адвокатската кантора по специален пратеник. Поставих послепис в този смисъл, умолявайки пратеникът с отговора да вземе утрешния влак в единадесет часа, с който щеше да пристигне на нашата гара в един и двадесет и по този начин най-късно в два часа човекът можеше да бъде в Блакуотър Парк. Той трябваше да търси мен, да не отговаря на никакви въпроси, зададени му от други хора, и да не предава писмото в ничии други ръце освен моите.

— В случай че сър Пърсивъл се върне утре преди два часа — казах на Лора, — най-умното, което ще сториш, е да излезеш на разходка сутринта с книгата или ръкоделието си и да не се появяваш в къщата, докато не пристигне пратеникът с писмото. Аз ще го чакам тук цялата сутрин, за да предотвратя всякакви неприятности или грешки. Надявам се и вярвам, че ако следваме този план, ще избегнем вероятността да ни сварят неподготвени. Нека слезем сега в гостната. Можем да предизвикаме подозрение, ако стоим заедно много дълго.

— Подозрение? — повтори тя. — Чие подозрение можем да предизвикаме сега, когато сър Пърсивъл замина? Граф Фоско ли имаш пред вид?

— Може би да, Лора.

— Започваш да изпитваш към него не по-малка неприязън от моята, Мариан.

— Не, не изпитвам неприязън. Неприязънта е винаги повече или по-малко свързана с ненавистта. Не виждам нищо в графа, което да мразя.

— Да не би да се страхуваш от него?

— Може би — малко.

— Страхуваш се от него, след като днес се намеси в твоя полза!

— Да, страхувам се повече от неговата намеса, отколкото от гнева на сър Пърсивъл. Помни това, което ти казах в библиотеката. Каквото и да правиш, Лора, не превръщай графа в свой враг!

Слязохме долу. Лора влезе в гостната, а аз продължих през преддверието с писмото в ръка, за да го пусна в пощенската торба, която висеше на отсрещната стена.

Входната врата бе отворена и когато минавах покрай нея, видях графа и съпругата му, които стояха и разговаряха на стъпалата, с лица, обърнати към мен.

Графинята влезе в преддверието доста забързано и попита дали имам на разположение пет минути за личен разговор. Оставайки малко изненадана от подобна молба, отправена от подобна личност, пуснах писмото си в торбата и отговорих, че съм на нейно разположение. Тя ме хвана под ръка с непривично доброжелателство и фамилиарност и вместо да тръгнем към някоя празна стая, поведе ме със себе си към тревния пояс, който ограждаше езерцето с рибките.

Когато минахме покрай графа, който стоеше на стъпалата, той се поклони и се усмихна и после веднага влезе в къщата, като бутна входната врата зад себе си, без да я затваря изцяло.

Графинята крачеше кротко е мен около езерцето с рибките. Очаквах, че ще ми довери някаква изключителна тайна, и се учудих, когато разбрах, че това, което мадам Фоско имаше да ми съобщи тъй интимно, бе само любезно уверение за добрите й чувства към мен след случилото се в библиотеката. Съпругът й бил разказал всичко за арогантния начин, по който сър Пърсивъл се отнесъл към мен. Това така я поразило и разстроило, че взела решение, ако нещо от този род се случи отново, да изрази отношението си от възмутителното поведение на сър Пърсивъл, като напусне къщата. Графът одобрил идеята й и сега тя се надявала, че аз също ще я одобря.

Тази постъпка от страна на такава изключително въздържана личност като мадам Фоско ми се стори много необичайна, особено след размяната на остри реплики помежду ни по време на разговора в навеса за лодки същата сутрин. Въпреки това мой недвусмислен дълг беше да посрещна един любезен и приятелски опит за сближение от страна на по-възрастен от мен човек с учтив и дружелюбен отговор. Отвърнах на графинята подобаващо на тона й и после, смятайки, че сме си казали всичко необходимо, направих опит да се върна в къщата.

Но мадам Фоско, изглежда, бе решила да не се разделя с мен и за мое неописуемо учудване продължи да говори. Тя, която досега бе една от най-мълчаливите жени, изведнъж ме заля с порой общоизвестни истини за брачния живот, за сър Пърсивъл и Лора, за собственото й щастие, за поведението на покойния мистър Феърли по въпроса за нейното наследство, както и половин дузина други въпроси, докато се оказа, че ме бе накарала да обикалям около езерцето повече от половин час и при това доста ме бе изтощила. Не знам дали това й стана ясно, но тя ненадейно спря, както и бе започнала — погледна към входната врата, в миг възприе отново леденото си поведение и пусна ръката ми, преди още да бях измислила някакво извинение, за да се освободя сама от нея.

Когато бутнах вратата и влязох в преддверието, озовах се отново лице в лице с графа. Той точно пускаше едно писмо в пощенската торба.

След като затвори торбата, ме попита къде съм се разделила с мадам Фоско. Казах му и той веднага тръгна да се присъедини към съпругата си. Говореше ми тъй тихо и смирено, че аз се обърнах и се загледах след него, чудейки се дали не е болен, или пък е без настроение.

Защо следващата ми стъпка бе да отида право при пощенската торба, да извадя собственото си писмо и да го погледна отново със смътно недоверие в самата себе си и защо, поглеждайки го за втори път, веднага ми хрумна да запечатам плика за по-голяма сигурност, са загадки — твърде дълбоки или твърде плитки, за да ги проумея. Жените, както всички знаем, действуват по подбуди, които не са в състояние да обяснят дори и на себе си, и мога само да предполагам, че именно такава една подбуда бе тайната причина за моето необяснимо поведение в случая.

Какъвто и да бе подтикът за това, разбрах, че е било похвално от моя страна да му се подчиня в мига, когато се готвех да запечатам писмото в стаята си. Първоначално бях затворила плика по обичайния начин, навлажнявайки прилепващата ивица, след което я бях притиснала върху долната хартия, а сега, след като бе изтекъл три четвърти час, аз опитах с пръст и пликът се отвори на мига, без да лепне или да се скъса. Може би не съм го била затворила добре? Може би е имало някакъв дефект върху прилепващата ивица?

Или може би… Не! Доста противно е да усещам как в съзнанието ми се оформя това трето предположение. Бих предпочела да не се сблъсквам с него черно на бяло.

Почти изпитвам страх от утрешния ден — толкова много неща зависят от моята дискретност и самообладание. Във всеки случай има две предпазни мерки, които няма да забравя. Трябва внимателно да продължа да играя ролята на приятелски настроена към графа и трябва да бъда нащрек, когато пристигне тук пратеникът от кантората с отговора на писмото ми.

V

Седемнадесети юни. — Когато часът за вечеря ни събра отново, граф Фоско беше в традиционното си отлично настроение. Той правеше всичко възможно да ни забавлява, като че ли бе решил да изтрие от паметта ни спомена за случилото се следобеда в библиотеката. Живи описания на странствуванията му, забавни анекдоти за бележити личности, е които се бе срещал в чужбина, остроумни сравнения между социалните обичаи на различните народи, безразборно подкрепени с примери от поведението на мъже и жени от цяла Европа, смехотворни признания за невинните лудории на собствената му младост, когато е диктувал модата в някакъв второстепенен италиански градец и пишел нелепи стихове по френски образец за един второстепенен италиански вестник — всичко туй се лееше така леко и весело от устните му и разбуждаше разностранното ни любопитство и интереси така прямо и деликатно, че Лора в аз го слушахме с не по-малко внимание и — колкото в нелогично да изглежда — обожание от самата мадам Фоско. Жените могат да устоят на любовта, славата, външния вид и парите на един мъж, но те не могат да устоят на езика му, когато той знае как да си служи е него.

След вечерята, докато благоприятното впечатление, което бе породил, у нас, все още живееше в съзнанието ни, графът скромно се оттегли да чете в библиотеката.

Лора предложи да се поразходим, за да се насладим на завършека на една дълга вечер. Елементарната учтивост налагаше да поканим мадам Фоско да се присъедини към нас, но този път тя очевидно бе получила предварително своите нареждания и най-любезно ни помоли да я извиним.

— Графът вероятно ще има нужда от цигари — отбеляза тя, за да се оправдае, — а само аз ги правя така, както той ги обича.

Студените й сини очи почти се стоплиха, докато изричаше тези думи — тя наистина изглеждаше горда, че е този действен фактор, чрез който нейният повелител и господар се успокояваше с тютюневия дим!

Излязохме с Лора сами.

Вечерта бе мрачна и тежка. Във въздуха се носеше дъх на унилост; цветята в градината бяха клюмнали, а земята бе попукана и суха. Западното небе, така както го виждахме над смълчаните дървета, имаше бледожълт оттенък, а слънцето залязваше, обвито в лека омара. Идеше дъжд — сигурно щеше да завали с падането на нощта.

— Накъде ще вървим? — попитах аз.

— Към езерото, Мариан, ако искаш — отговори тя.

— Изглеждаш необяснимо привързана към това езеро, Лора.

— Не, не към езерото, а към пейзажа около него. Пясъкът, степта, покрита с пирен, и боровите дървета са единствените неща, напомнящи ми за Лимъридж, които откривам в това огромно пространство. Но ако предпочиташ, можем да вървим и в друга посока.

— Нямам любими пътеки в Блакуотър Парк, моя обич. За мен всичките са еднакви. Да отидем към езерото — там, на откритото, може да ни се види по-прохладно.

Преминахме през сенчестата горичка в мълчание. Тежестта на вечерния въздух подтискаше и двете ни, затова, когато стигнахме до навеса с лодките, с радост седнахме вътре да си починем.

Бяла мъгла висеше ниско над езерото. Гъстата кафява линия на дърветата на отсрещния бряг се открояваше над него като миниатюрна гора, плаваща в небето. Песъчливата земя, която се спускаше полегато надолу от мястото, където седяхме, чезнеше загадъчно в най-близките пластове на мъглата. Тишината бе ужасяваща. Никакво шумолене на листа — никакъв птичи глас в гората — никакъв крясък от водните пернати, обитаващи невидимото езеро. Дори жабите не крякаха тази нощ.

— Много е пусто и неприветливо — каза Лора. — Но тук сме повече сами, откъдето и да е другаде.

Тя говореше тихо и гледаше тази пустош от пясък и мараня с втренчен, замислен поглед. Виждах, че съзнанието й е твърде ангажирано, за да изпита мрачното въздействие на околната гледка, което вече бе успяло да ме обземе.

— Мариан, обещах да ти кажа истината за моя брачен живот, вместо да те оставям сама да правиш догадки — започна тя. — Тази тайна е първата, която съм имала от теб, скъпа моя, и аз взех твърдото решение да бъде и последната. Мълчах, както знаеш, заради теб и може би малко и заради себе си. Много е трудно за една жена да признае, че мъжът, комуто е отдала целия си живот, изцяло нехае за този дар. Ако ти самата беше омъжена, Мариан, и особено ако бе омъжена щастливо, щеше да ме разбереш както никоя друга жена, колкото и мила и искрена да е тя.

Какво можех да отговоря? Можех само да взема ръката й и да я погледна с цялото си сърце, доколкото очите можеха да предадат чувствата ми.

— Колко често — продължи тя — съм те чувала да се присмиваш над това, което наричаш твоята „бедност“! Колко често с присмехулни и забавни речи си ме поздравявала за моето богатство! О, Мариан, никога вече не ми се смей за това. Благодари на господа за своята бедност — поради нея ти сама си господарка на себе си, тя те спаси от ориста, сполетяла мен.

Тъжно начало, изречено от устните на една млада жена! Тъжно със своята ясна, неподправена истина. Няколкото дни, които всички заедно прекарахме в Блакуотър Парк, бяха повече от достатъчни, за да ми покажат — за да покажат на всички — за какво съпругът й се беше оженил за нея.

— За да не те натъжавам, няма да ти разказвам — заяви тя — колко скоро започнаха моите разочарования и изпитания, нито дори какви бяха те. Достатъчно лошо е, че се запечатаха в паметта ми. Ако ти кажа как той прие мря пръв и последен опит да му възразя, ще разбереш и без много думи как се отнася въобще към мен. Това стана един ден в Рим, когато отидохме заедно до гробницата на Чечилия Метела. Небето беше спокойно и възхитително, величествената старина изглеждаше красива, а мисълта, че обичта на един съпруг я е изградила някога в памет на жена му, ме накара да изпитам нежност и загриженост към моя съпруг, каквито никога не бях изпитвала дотогава. „Бихте ли построили такава гробница за мен, Пърсивъл? — попитах го. — Преди да се оженим, казахте, че ме обичате нежно, и все пак след това…“ Не можах да продължа по-нататък. Мариан, той дори не ме гледаше! Пуснах воала си, защото реших, че е по-добре да не вижда сълзите, появили се в очите ми. Въобразявах си, че не ми е обърнал никакво внимание, но не беше така. Той каза: „Да вървим“ — изсмя се и ми помогна да се кача на коня си. После се качи на своя и се засмя отново, когато потегляхме. „Ако вее пак ви построя гробница — каза той, — това ще бъде направено със собствените ви пари. Интересно дали Чечилия Метела е била богата и е платила за Своята?“ Не отговорих нищо — как бих могла, след като плачех, скрита под воала? „Ах, вие русите жени сте всичките глупави — каза той. — Какво искате? Комплименти и нежни слова? Хубаво! Аз съм в добро настроение тази сутрин, така че да приемем комплиментите за направени и словата за изречени.“ Едва ли мъжете предполагат колко добре помним тежките думи, когато ни ги казват, и колко силно те ни нараняват. Щеше да бъде по-добре за мен, ако бях продължила да плача, но неговата ненавист пресуши сълзите ми и вкорави сърцето ми. От този момент, Мариан, аз вече никога не се възпирах да мисля за Уолтър Хартрайт. Оставях спомените за онези щастливи дни, когато тайно се обичахме, да идват и да ме успокояват. В какво друго бих могла да търся утешение? Ако бяхме заедно, ти щеше да ми помогнеш по-добре. Зная, че постъпвах неправилно, скъпа, но кажи ми — грешила ли съм, без да имам извинение за това?

Трябваше да извърна лице от нея.

— Не ме питай! — казах й. — Нима съм страдала, както си страдала ти? Какво право имам аз да решавам?

— Мислех за него — продължи тя, като снижи глас и се приближи до мен, — мислех за него, когато Пърсивъл ме оставяше нощем сама и отиваше при хората от операта. Често си представях каква щях да бъда, ако бог бе решил да ме благослови с бедност и ако бях станала негова съпруга. Виждах се облечена в спретната евтина рокля как седя в къщи и го чакам, докато той припечелва хляба ни — седя и работя заради него и го обичам още повече именно защото трябва да работя заради него. После си представях как се връща изморен, а аз му помагам да свали палтото и шапката си и му угаждам на вечеря с малките ястия, които съм се научила да готвя заради него. Ох! Надявам се никога да не бъде толкова самотен и тъжен, за да не мисли за мен и да ме вижда както аз него!

Докато изричаше тези думи, цялата й загубена нежност се върна в гласа й и цялата й загубена хубост озари лицето й. Погледът й се спря с толкова обич върху унилата, пуста и зловеща картина пред нас, сякаш в смраченото надвиснало небе съзираше приветливите хълмове на Къмбърланд.

— Не говори повече за Уолтър — казах, щом успях да се овладея. — О, Лора, пощади и двете ни от злочестието да говорим за него сега!

Тя стана и ме погледна нежно.

— Предпочитам да не го споменавам никога вече — отговори тя, — отколкото дори и за миг да ти причинявам болка.

— Говоря в твой интерес и заради теб — замолих я аз. — Ако съпругът ти те чуе…

— Не би се учудил, ако ме чуеше.

Тя изрече този странен отговор с примирение и студенина. Промяната в държането й в този момент ме слиса почти толкова, колкото и самият отговор.

— Не би се учудил! — повторих аз. — Лора, опомни се, плашиш ме!

— Това е вярно — рече тя, — исках да ти го кажа днес, когато бяхме в стаята ти. Моята единствена тайна, когато му открих сърцето си в Лимъридж, беше безобидна тайна, Мариан — самата ти го каза. Не му казах само името, но той го научи.

Чух я, но не можех да проговоря. Последните й думи бяха убили и малката надежда, която все още живееше в мен.

— Това стана в Рим — продължи тя, по-хладнокръвна и спокойна в изтощението си от всякога. — Бяхме на един малък прием, даван за англичаните от някакви приятели на сър Пърсивъл — мистър и мисис Маркланд. Мисис Маркланд е известна с голямото си умение да рисува и някои от гостите настояха да покаже рисунките си. Ние всички им се възхитихме, но нещо, което казах, привлече вниманието й към мен. „Навярно вие самата рисувате?“ — попита тя. „Някога рисувах по малко — отговорих й, — но сега вече се отказах.“ — „Ако някога сте рисували — каза тя, — може отново да се заловите с това в бъдеще и в такъв случай бих искала да ми позволите да ви препоръчам учител.“ Не отговорих нищо — ти знаеш защо, Мариан, и се опитах да сменя темата. „Имала съм най-различни учители — продължи тя, — но най-добрият, най-интелигентният и най-внимателният беше един мистър Хартрайт. Ако някога отново се заемете да рисувате, непременно опитайте с него. Той е млад човек, скромен и добре възпитан — сигурна съм, че ще го одобрите.“ Представи си как тези думи бяха отправени към мен публично в присъствието на непознати хора, поканени да се запознаят с младоженците! Направих всичко, за да се овладея — не казах нищо и се загледах в рисунките. Когато се осмелих отново да вдигна глава, моите очи и очите на съпруга ми се срещнаха и от погледа му разбрах, че лицето ми ме е издало. „Ще обсъдим въпроса за мистър Хартрайт — каза той, като ме гледаше през цялото време, — когато се завърнем в Англия. Съгласен съм с вас, мисис Маркланд — мисля, че лейди Глайд непременно ще го хареса.“ Той наблегна на последните думи, при което страните ми пламнаха и сърцето ми заби така, сякаш щеше да ме задуши. Нищо повече не бе казано. Прибрахме се рано. Той мълча, докато се връщахме с каретата в хотела. Помогна ми да сляза и както обикновено ме последва нагоре по стълбите. Но в мига, когато се озовахме във всекидневната, заключи вратата, блъсна ме в едно кресло и застана над мен с ръце върху раменете ми. „От мига, когато онази сутрин направихте дръзкото си признание в Лимъридж — каза той, — исках да узная кой е мъжът и го разбрах тази вечер от лицето ви. Това е учителят ви по рисуване и името му е Хартрайт. Ще се каете за това и двамата, докато сте живи. Сега си лягайте и го сънувайте, ако ви се иска, с белезите от камшика ми по раменете му.“ Оттогава винаги, когато ми се сърди, той с насмешка или закана споменава онова, което му признах в твое присъствие. Нямам никаква сила, за да му попреча да тълкува по такъв начин доверието, с което се отнесох към него. Не мога да му повлияя, за да ми повярва, или да го накарам да замълчи. Ти се учуди днес, когато го чу да ми казва, че съм се примирила да се омъжа за него. Вече няма да се учудиш, когато го чуеш да го повтаря отново, щом избухне… О, Мариан! Недей, недей! Причиняваш ми болка!

Обгърнала я бях с ръцете си и жилото на моето разкаяние ги беше сключило около нея с все сила. Да, моето разкаяние! Отчаянието върху пребледнялото лице на Уолтър, когато жестоките ми думи пронизаха сърцето му в беседката в Лимъридж, се изправи пред мен с безмълвен, непоносим укор. Моята ръка бе посочила пътя, повел мъжа, обичан от сестра ми, стъпка по стъпка далеч от родината и приятелите му. Застанала бях между тези две млади сърца, за да ги разделя завинаги, и сега като доказателство за деянието си виждах пропилени неговия и нейния живот. Аз бях направила това, и то заради сър Пърсивъл Глайд.

Заради сър Пърсивъл Глайд.

Чух я, че говори, и по гласа й разбрах, че ме утешаваше — мен, която не заслужавах нищо друго освен мълчаливото й порицание! Колко време е изтекло, докато превъзмогна погълналото ме окаяние, не мога да кажа. Най-напред осъзнах, че тя ме целуваше, а после очите ми като че ли изведнъж възвърнаха зрението си за външния свят и разбрах, че гледам механично право напред към езерото.

— Късно е — чух я да шепне. — В горичката ще бъде тъмно. — Тя разтърси ръката ми и повтори: — Мариан, в горичката ще бъде тъмно.

— Дай ми още една минута — казах аз, — още една минута, за да дойда на себе си.

Все още не се осмелявах да я погледна и не свалях втренчените си очи от пейзажа.

Беше късно. Сгъстената кафява линия на дърветата в небето бе избледняла в падащия мрак и напомняше на дълга гирлянда от пушек. Мъглявината над езерото се бе увеличила неусетно и напредваше към нас. Тишината бе все тъй бездиханна, но ужасът, който носеше, бе отминал и бе останала само тържествената загадка на нейния покой.

— Далеч сме от къщата — прошепна тя. — Да се връщаме.

После млъкна изведнъж и обърна лице към входа на навеса за лодки.

— Мариан! — каза тя, силно разтреперана. — Нищо ли не виждаш? Погледни!

— Къде?

— Там долу, под нас…

Тя посочи. Очите ми проследиха ръката й и аз също видях.

— В далечината над степната пустош се движеше една фигура. Тя пресече кръгозора ни откъм навеса за лодки и тъмните й очертания продължиха покрай най-външните талази на мъглата. Спря далече пред нас — почака — и тръгна по-нататък; движеше се бавно с белия облак на мъглата зад нея и над нея — бавно, бавно, докато се плъзна покрай ъгъла на навеса и вече не я видяхме.

И двете бяхме напрегнати от случилото се помежду ни тази вечер. Изтекоха няколко минути, преди Лора да се осмели да навлезе в горичката и преди да се реша да я поведа обратно към къщи.

— Мъж ли беше или жена? — шепнешком попита тя, когато най-сетне навлязохме в тъмната влага на заледеното пространство.

— Не мога да кажа със сигурност.

— Все пак какво мислиш?

— Приличаше на жена.

— Уплаших се, защото помислих, че е мъж с дълго наметало.

— Може да е и мъж. Невъзможно е да бъдем сигурни в тази тъмнина.

— Чакай, Мариан! Страх ме е — не виждам пътеката. Ами ако фигурата ни последва?

— Малко вероятно е, Лора. Наистина няма причина за тревога. Бреговете на езерото не са далеч от селото и всеки може да върви по тях денем или нощем. Чудно е как досега не сме виждали там никакво живо същество.

Вече бяхме в горичката. Беше много тъмно — толкова тъмно, че с мъка следвахме пътеката. Подадох ръка на Лора и закрачихме колкото се може по-бързо. Още не бяхме изминали и половината път, когато спря и ме накара също да спра. Ослуша се.

— Шшт! — промълви тя. — Чувам нещо зад нас.

— Сухи листа — казах аз, за да я ободря. — Или някоя клонка, обрулена от дърветата.

— Сега е лято, Мариан, и няма и полъх от вятър. Слушай!

Аз също чух звука — приличаше на звук от леки стъпки, които ни следват.

— Няма значение кой е или какво е — казах аз, — нека да вървим. Ако нещо ни уплаши, след минутка ще бъдем достатъчно близо до къщата, за да ни чуят.

Продължихме бързо нататък — толкова бързо, че Лора остана без дъх, когато стигнахме края на горичката и вече виждахме осветените прозорци на къщата. Изчаках миг, за да се съвзема. Точно когато щяхме отново да тръгнем, тя ми направи знак с ръка да се ослушам отново. И двете ясно чухме една дълга, тежка въздишка зад себе си от тъмните дълбини на гората.

— Кой е там? — провикнах се. Никой не отговори.

— Кой е там! — повторих аз.

Последва секунда тишина и после отново чухме лекия шум от стъпките — все по-слаб и по-слаб, глъхнещ надалеч в мрака — все по-тих и по-тих, докато се загуби в тишината. Излязохме бързешком от горичката към откритата морава, пресякохме я и без да си разменим ни дума повече, стигнахме до къщата.

На светлината на лампата в преддверието Лора ме погледна с побеляло лице и ужасени очи.

— Полумъртва съм от страх — каза тя. — Кой би могъл да бъде?

— Ще се опитаме да отгатнем утре — отговорих й. — Междувременно не казвай никому нищо за това, което чухме и видяхме.

— Защо?

— Защото мълчанието е безопасно, а ние се нуждаем от безопасност в тази къща.

Изпратих веднага Лора горе, забавих се минутка, за да сваля шапката си и да си пригладя косите, и после незабавно отидох да направя първото си разследване в библиотеката под предлог, че търся някаква книга.

Там си седеше графът, изпълнил най-голямото кресло в къщата, пушеше и четеше кротко, изтегнал нозе на един диван, поставил връзката върху коленете си, отворил широко яката на ризата си. И мадам Фоско си седеше като кротко дете на един стол до него и му правеше цигари. При никакви обстоятелства нито един от двамата не би могъл да излезе късно тази вечер и вече да се е върнал обратно. Разбрах, че целта на посещението ми в библиотеката получи отговор в мига, в който ги зърнах.

Щом влязох в стаята, граф Фоско учтиво и смутено завърза връзката си.

— Много ви моля, не искам да ви безпокоя — казах аз. — Дойдох само да взема една книга.

— Всички злочести мъже с размери като моите страдат от жегата — отвърна графът, като започна да си вее сериозно с голямо зелено ветрило. — Защо не бях на мястото на превъзходната си съпруга? В този момент на нея й е прохладно като на рибките в езерцето.

Графинята си позволи да се отпусне под влияние на странното сравнение на съпруга си.

— Никога не ми е топло, мис Халкъм — отбеляза тя със скромния вид на жена, която прави признание за някоя от личните си добродетели.

— Излизахте ли с лейди Глайд тази вечер? — запита графът, докато аз взимах една книга от рафта, за да запазя приличие.

— Да, излязохме малко на чист въздух.

— Смея ли да попитам в каква посока?

— В посока на езерото чак до навеса за лодки.

— Аха! Чак до навеса за лодки?

При други обстоятелства вероятно щях да се възмутя от любопитството му. Но тази вечер го приех с радост като още едно доказателство за това, че нито той, нито съпругата му имат нещо общо с появата на загадъчната фигура край езерото.

— Предполагам, че не сте имали повече приключения тази вечер? — продължи той. — Нито пък открития като вашето с раненото куче?

Той втренчи непроницаемите си сиви очи в мен с онзи хладен покоряващ блясък, който винаги ме принуждава да го гледам и ме кара да се чувствувам неловко, когато вече съм го погледнала. В такива моменти ме завладява неизразимото подозрение, че надзърта в съзнанието ми, и сега то отново ме завладя.

— Не — отвърнах късо. — Никакви приключения, никакви открития.

Опитах се да отместя погледа си от него и да напусна стаята. Колкото и странно да звучи, едва ли щях да успея, ако мадам Фоско не ми бе помогнала, като го накара да смени позата си и пръв да отмести поглед.

— Графе, държите мис Халкъм права — каза тя.

Щом той се обърна, за да ми подаде стол, възползувах се от възможността, благодарих му, извиних се и се измъкнах навън.

По-късно, когато камериерката на Лора беше в стаята на господарката си, намерих сгоден случай да заговоря за късния вечерен час, за да отворя след това дума как прислугата е прекарала времето си.

— Долу мъчи ли ви много горещината? — запитах аз.

— Не, мис — отвърна момичето. — Почти не я усещаме.

— Сигурно сте се разхождали в гората?

— Някои от нашите имаха такова намерение, мис. Но готвачката каза, че ще си изнесе стола в прохладния вътрешен двор, навън пред кухненската врата, и като поразмислихме и ние изнесохме столовете си там.

Сега оставаше само да се изясни къде е била икономката.

— Легна ли си вече мисис Мичелсън? — запитах аз.

— Едва ли, мис — заяви с усмивка момичето. — По-вероятно е току-що да е станала, отколкото да си е легнала.

— Защо? Какво искаш да кажеш? Нима мисис Мичелсън лежи през деня?

— Не, мис, не съвсем, но нещо подобно. Тя спа цяла вечер на канапето в стаята си.

Съпоставяйки собствените ми наблюдения в библиотеката и това, което току-що чух от прислужницата на Лора, стигнах До едно категорично заключение. Фигурата, която видяхме край езерото, не е била фигурата на мадам Фоско, на съпруга й или на някой от слугите. Стъпките, които чухме зад себе си, не са били стъпки на никого от живеещите в къщата.

Кой би могъл да бъде?

Изглежда безполезно да се разпитва. Не мога дори да кажа дали фигурата беше мъж — а или женска. Зная само, че ми се стори женска.

VI

Осемнадесети юни. — Мъката на самопорицанието, която изпитах снощи, чувайки разказа на Лора в навеса, ме обзе отново в самотата на нощта и часове наред ме държа будна и нещастна.

Най-сетне запалих свещта си и се зачетох в старите си дневници, за да видя какъв в същност е бил моят дял във фаталната грешка с брака й и какво съм можела да направя тогава, за да я спася от него. Резултатът ми донесе известно успокоение, защото показваше, че независимо от заслепението и невежеството си съм действувала възможно най-разумно. По принцип плачът ми вреди, но снощи не беше така — мисля, че от него ми олекна. Тази сутрин станах с ясно решение и спокойно съзнание. Нищо, което сър Пърсивъл може да Каже или да направи, няма вече да ме накара да се раздразня или да забравя, че се намирам тук, въпреки всички огорчения, обиди или закани, за да служа на Лора и само на Лора.

Тази сутрин въобще не стигнахме до предположенията, на които бихме могли да дадем воля, относно фигурата край езерото и стъпките в горичката поради една дребна случка, която много натъжи Лора. Тя бе изгубила малката брошка, която й подарих за спомен в деня преди сватбата й. Тъй като беше с нея, когато излязохме снощи, можехме единствено да допуснем, че е паднала от роклята й или в навеса за лодки, или когато сме се връщали. Изпратихме слугите да търсят и те се върнаха без резултат. А сега и Лора отиде да я дири. Независимо дали ще я намери, или не, загубата ще послужи като извинение за отсъствието й от дома, ако сър Пърсивъл се върне, преди да ми бъде връчено писмото от съдружника на мистър Гилмор.

Току-що удари един часът. Обмислям дали е по-добре да остана тук в очакване на пратеника от Лондон, или да се измъкна тихичко и да вардя за него пред портата на къщичката на пазача.

Поради подозрителността ми към всеки и всичко в тази къща съм склонна да мисля, че вторият план е може би най-добрият. Графът е на безопасно място — в стаята за закуска. Когато преди десет минути изтичах нагоре, чух го през вратата как обучава канарчетата си на техните номера: „Елате тук на пръстите ми, мои кра-кра-красавци! Елате и подскокнете по стълбичките! Едно, две, три и горе! Три, две, едно и долу! Едно, две, три — чурулик-чурулик, чурулик!“ Птичките се отприщиха в обичайния си певчески възторг, а графът цвърчеше и свиреше с уста в отговор, като че ли и той самият бе птичка. Вратата на стаята ми е отворена и аз чувам пронизителното пеене и свиркане. Ако наистина ще се измъквам, без да ме забележат, сега е моментът.

Четири часът. — Трите часа, изтекли, откакто написах последните редове в дневника си, обърнаха целия ход на събитията в Блакуотър Парк в нова посока. Дали за добро или за лошо, не мога и не смея да се произнеса.

Нека най-напред се върна там, където бях спряла, иначе ще се загубя в бъркотията на собствените си мисли.

Излязох, както възнамерявах, да пресрещна пратеника с писмото от Лондон при портата на къщичката на пазача. По стълбите не видях никого. В преддверието чух, че графът все още се занимава със своите птички. Прекосявайки четириъгълния двор отвън, минах покрай мадам Фоско, която обикаляше сама в любимия си кръг около рибното езерце. Веднага забавих крачка, за да не се издам, че бързам, и дори стигнах дотам, че от предпазливост я запитах дали смята да се разхожда преди обяда. Тя се усмихна най-приятелски, заяви, че предпочитала да не се отдалечава от къщата, кимна мило и се прибра. Обърнах се и видях, че бе затворила вратата, преди още да бях отворила портичката, която се намираше отстрани на изхода за каретите.

За по-малко от петнадесет минути стигнах до къщичката на пазача.

Пътеката, която минаваше пред нея, извиваше рязко наляво, после около стотина ярда вървеше направо и след това правеше друг остър завой надясно, за да се включи в главния път. Между тези два завоя, скрита, от една страна, от къщичката и, от друга, от пътя, водещ към гарата, аз зачаках, крачейки напред-назад. Обграждаха ме високи живи плетове и цели двадесет минути, както показваше часовникът ми, нито виждах, нито чувах нещо. После до слуха ми достигна шум от карета и когато вървях към втория завой, насреща ми се появи кабриолет, идващ откъм гарата. Направих знак на кочияша да спре. Когато той изпълни молбата ми, един господин с почтен вид подаде глава от прозорчето да види какво става.

— Моля да ме извините — казах аз, — но мисля, че не греша, като предполагам, че отивате в Блакуотър Парк?

— Да, госпожо.

— Носите ли писмо за някого?

— Писмо за мис Халкъм, госпожо.

— Можете да ми дадете писмото. Аз съм мис Халкъм.

Мъжът докосна шапката си, слезе веднага от кабриолета и ми даде писмото.

Отворих го незабавно и прочетох следните редове. Преписвам ги тук, защото смятам, че е най-благоразумно да унищожа оригинала.

„Уважаема госпожо,

Полученото от Вас писмо тази сутрин ме разтревожи силно. Ще Ви отговоря колкото се може по-кратко и по-ясно.

Обмисляйки съсредоточено изложеното от Вас и бидейки запознат с положението на лейди Глайд, определено в договора, стигам за съжаление до заключението, че се замисля вземането назаем на парите, поставени под попечителството на сър Пърсивъл (или, с други думи, заем върху известна част от двадесетте хиляди лири от състоянието на лейди Глайд), и че се предвижда тя да подпише документа, за да се осигури одобрението й спрямо едно очевидно нарушение на задълженията и да се използува подписът й срещу самата нея, ако впоследствие изрази възражение. Пред вид финансовото й положение не е възможно никакво друго предположение, което да мотивира искането за участието й в сделката.

Ако лейди Глайд подпише подобен документ, както съм принуден да допусна, че се поставя въпросът в случая, финансовите й опекуни ще могат свободно да авансират сър Пърсивъл със суми от нейните двадесет хиляди лири. Ако изплатените по този начин средства не бъдат възвърнати и ако лейди Глайд има деца, тяхното състояние ще се намали с взетата взаем сума, била тя голяма или малка. Още по-ясно казано, сделката, доколкото нещата са известни на лейди Глайд, може да се окаже мошеничество спрямо неродените й деца.

При тези сериозни обстоятелства бих препоръчал лейди Глайд да изтъкне като причина за отказа си да подпише желанието документът да се предостави най-напред на мен като неин семеен адвокат (в отсъствието на моя съдружник мистър Гилмор). Никакво приемливо възражение не може да бъде направено при поддържането на такава позиция, защото, ако сделката е почтена, от моя страна не би могла да се очаква никаква пречка при одобряването й.

Като ви уверявам най-искрено в готовността си да окажа всякаква допълнителна помощ или съвет, които биха могли да бъдат поискани, оставам, госпожо, Ваш верен слуга.

УИЛЯМ КЪРЛ“

Прочетох това любезно и разумно писмо с голяма благодарност. То предоставяше на Лора предлог да откаже да подпише, на който не можеше да се възрази и който и двете можехме да разберем. Пратеникът чакаше близо до мен, докато четях, за да получи нареждания, когато свърша.

— Ще бъдете ли така добър да предадете, че разбирам писмото и че съм много задължена? — казах аз. — Засега друг отговор не се налага.

В мига, когато изричах тези думи, държейки писмото отворено в ръката си, граф Фоско се зададе откъм завоя на пътеката, идеща от главния път, и застана пред мен, сякаш бе изникнал от земята.

Внезапната му поява на последното място под слънцето, където очаквах да го видя, ме порази напълно. Пратеникът си взе довиждане и отново се качи в кабриолета. Не можах да му кажа ни дума — дори не бях в състояние да отвърна на поклона му. Убеждението, че съм разкрита, и то тъкмо от този човек, ме беше вкаменило.

— Към къщата ли се връщате, мис Халкъм? — запита ме, без да показва ни най-малко удивление от своя страна и без дори да погледне след кабриолета, който потегли, докато ми говореше.

Овладях се достатъчно, за да кимна утвърдително.

— И аз се връщам — каза той. — Моля ви, доставете ми удоволствието да ви придружа. Ще ме хванете ли под ръка? Изглеждахте изненадана, че ме срещате!

Хванах го под ръка. Първата мисъл, дошла ми наум, когато се съвзех, бе предупредителната мисъл, че е по-добре да жертвувам всичко, отколкото да го направя свой враг.

— Мисля, графе, че ви чух да се занимавате с птичките си в стаята за закуска — отговорих колкото се може по-спокойно и по-твърдо аз.

— Съвсем вярно. Но моите малки пернати дечица, скъпа лейди, приличат твърде много на другите деца. Те имат своите опърничави дни и днес бе един от тях. Съпругата ми дойде, когато ги връщах в клетката им, и съобщи, че ви е оставила да отидете на разходка сама. Така сте й казали, нали?

— Точно така.

— И ето, мис Халкъм удоволствието да ви придружа бе за мен твърде голямо изкушение, за да му устоя. На моята възраст такива признания не могат да причинят голямо зло, нали? Грабнах шапката си и тръгнах да ви предложа своето кавалерство. Дори и един дебел старик като Фоско е все пак нещо по-добро от липсата на всякакъв кавалер? Сгреших, пътеката, върнах се отчаян и ето ме тук, постигнал (смея ли да се изразя така) своите въжделения.

Той продължи в същия дух да сипе комплименти с красноречие, което не изискваше от мен друго, освен да запазя самообладание. Нито веднъж не направи и най-далечен намек за това, което бе видял на пътя, или за писмото, намиращо се все още в ръката ми. Тази зловеща сдържаност потвърди убеждението ми, че вероятно с най-непочтени средства се бе добрал до тайната на молбата, която бях отправила до адвоката; че ставайки лично свидетел на начина, по който бях получила писмото, сега знаеше достатъчно, за да преследва целите си, и желаеше да успокои подозренията, които бе сигурен, че е предизвикал у мен. Бях достатъчно разумна, при дадените обстоятелства, да не се опитвам да го мамя с правдоподобни обяснения и достатъчно жена, въпреки страха ми от него, да почувствувам ръката си като че ли опетнена от това, че почиваше върху неговата.

На пътя за екипажите пред къщата видяхме как откарват двуколката отзад в конюшните. Сър Пърсивъл току-що се бе завърнал. Той излезе да ни посрещне на вратата. Не зная какви бяха последиците от пътуването му, но то не бе усмирило свирепото му настроение.

— О, ето двама, които се връщат — каза той навъсено. — Какво значи тази празна къща? Къде е лейди Глайд?

Съобщих му за загубената брошка и заявих, че Лора е отишла в горичката да я търси.

— Брошка или не — изръмжа той начумерено, — препоръчвам й да не забравя за уговорката, която има днес следобед в библиотеката. Очаквам да я видя след половин час.

Пуснах ръката на графа и бавно се качих по стълбите. Той ме почете с един от великодушните си поклони, а после се обърна весело към свъсения господар на дома.

— Кажете ми, Пърсивъл, приятно ли беше пътуването ви? Сигурно красивата и лъскава Кафява Моли въобще не е успяла да се умори?

— По дяволите и Кафявата Моли, и пътуването! Искам да обядвам.

— А аз искам преди това да поговоря с вас за пет минути, Пърсивъл — отвърна графът. — Пет минути, приятелю мой, тук на тревата.

— За какво?

— За дело, което много ви засяга.

Проточих влизането си достатъчно дълго, за да чуя въпроса и отговора и да видя, че сър Пърсивъл мушна ръце в джобовете си в мрачно колебание.

— Ако искате пак да ме тормозите с проклетите си скрупули — заяви той, — нямам намерение да ги слушам. Искам да обядвам.

— Елате да поговорим — повтори графът, оставайки напълно незасегнат от грубите думи, с които приятелят му се обърна към него.

Сър Пърсивъл слезе по стълбите. Графът го хвана под ръка и нежно го поведе. Сигурна бях, че „делото“ се отнасяше до подписа. Извън всяко съмнение бе, че говореха за Лора и за мен. Сърцето ме заболя и ми премаля от притеснение. Може би в момента си говореха нещо от първостепенно значение и за двете ни, но до ушите ми не достигаше ни дума от разговора.

Закрачих из къщата от стая в стая, скрила писмото на адвоката в пазвата си (вече се боях да го оставя дори и под ключ), побъркана от гнетящата ме неизвестност. Нямаше никакви признаци за завръщането на Лора и ми мина мисълта да изляза да я търся. Но бях така изтощена от сутрешните изпитания и тревоги, че жегата ме надви и се принудих да се върна в гостната, където легнах на най-близкото канапе, за да дойда на себе си.

Тъкмо се съвземах, когато вратата се открехна и графът надникна в стаята.

— Хиляди извинения, мис Халкъм — каза той. — Позволявам си да ви обезпокоя, защото съм вестител на добри новини. Пърсивъл, който, както знаете, е капризен във всичко — сметна за нужно да промени намеренията си в последния момент и засега историята с подписа се отлага — голямо облекчение за всички ни, мис Халкъм, което забелязвам с удоволствие и по вашето лице. Моля, предайте моите най-любезни почитания и поздравления на лейди Глайд, когато й съобщавате за тази приятна промяна на обстоятелствата.

Той ме остави сама, преди още да съм преодоляла удивлението си. Несъмнено бе, че тази странна промяна на намеренията относно подписа се дължеше на неговото влияние — след като бе научил за отправената от мен молба до Лондон и получения отговор, той е имал достатъчно доводи, за да се намеси с определен успех.

Тези мисли преминаха през ума ми, но той, изглежда, споделяше изтощението на тялото ми и аз не бях в състояние да разсъждавам върху тях в каквато и да е полезна връзка със съмнителното настояще или изпълненото със заплахи бъдеще. Опитах повторно да изтичам навън и да намеря Лора, но главата ми беше замаяна и коленете ми трепереха. Не ми оставаше нищо друго, освен да се откажа отново и да се върна на канапето пряко волята си.

Тишината на къщата и тихото жужене на летните насекоми навън ме успокоиха. Очите ми се затвориха и постепенно изпаднах в едно странно състояние, което не бе будност, защото не знаех какво става около мен, но не бе и сън, защото съзнавах, че си почивам. В това положение трескавият ми ум заброди сам, докато изтощеното ми тяло отдъхваше, и в транс или мечтание моето въображение — не зная как да го нарека — видя Уолтър Хартрайт. Не бях мислила за него, откакто станах тази сутрин — Лора не бе споменала и дума за него, — и все пак го видях така ясно, като че ли времето се бе върнало назад и отново бяхме заедно в Лимъридж Хаус.

Той се появи пред мен сред много други мъже, чиито лица не можех ясно да различа. Те всичките лежаха по стъпалата на огромен разрушен храм. Исполински тропически дървета с безкрайна плетеница от буйни пълзящи растения около стволовете и грозни каменни идоли, които проблясваха ухилени между листата, стъблата и клоните, ограждаха храма, като закриваха небето и хвърляха печална сянка върху самотната група мъже на стъпалата. Бели изпарения се издигаха на талази от земята, носеха се като валма от дим към мъжете, докосваха ги и ги поваляха мъртви един след друг там, където лежаха. В мъчителна смесица от жал и страх за Уолтър успях да проговоря и го замолих да бяга. „Върнете се, върнете се! — казах аз. — Помнете какво ни обещахте! Върнете се при нас, преди чумата да ви е достигнала и повалила мъртъв като останалите.“

Той ме погледна с лице, обзето от неземно спокойствие. „Чакайте — каза ми, — ще се върна. Нощта, когато срещнах загубената Жена на пътя, бе нощта, разделила живота ми на две, за да го превърне в инструмент на един Замисъл, който все още не е изплавал наяве. Тук, залутан в пустошта, или там, посрещнат сърдечно в родната страна, аз все още вървя по тъмния друм, отвеждащ мен, вас и сестра ви, към която е отправена вашата и моята обич, към едно неизвестно Възмездие и един неизбежен Край. Почакайте и вижте. Чумата, докоснала останалите, ще ме отмине.“

Видях го отново. Той все още беше в гората, а неговите залутани спътници бяха останали съвсем малко на брой. Нямаше ги храма и идолите; на тяхно място сред дърветата се бяха притаили тъмни мъже с ръст на джуджета и вид на убийци, които опъваха лъкове. Отново се изплаших за живота му и извиках да го предупредя. Той отново се извърна към мен и на лицето му бе изписано непоклатимо спокойствие. „Още една крачка — каза ми — по неизвестния път. Чакайте и вижте. Стрелите, които убиват другите, ще ме пощадят.“

Видях го за трети път в разбит кораб, заседнал в див, песъчлив бряг. Препълнени с хора лодки се отдалечаваха и само той бе останал на кораба, за да потъне с него. Извиках да даде знак на най-близката лодка и да направи последен опит да спаси живота си. Спокойното лице се извърна да ме погледне и равнодушният му глас прозвуча с неизменния отговор: „Още една крачка напред в пътуването. Чакайте и вижте. Морето, което удавя останалите, ще ме пощади.“

Видях го за последен път. Той коленичеше край гроб от бял мрамор, а сянката на жена, покрита с воал, се надигна от гроба и застана в очакване до него. Неземното спокойствие на лицето му се смени с неземна тъга. Но страшната увереност на словата му остана същата. „Все по-тъмно и по-тъмно — каза той, — все по-далеч и по-далеч. Смъртта покосява добрите, красивите и младите, а пощадява мен. Чумата, която унищожава, Стрелата, която се забива, Морето, което дави. Гробът, който се затваря над Любовта и Надеждата, са крачки от моето пътуване и ме приближават все повече към Края.“

Сърцето ми се сви от ужас и тъга, пред които думите и сълзите са безсилни. Мрак обгърна пътника край мраморния гроб и жената с воала, обгърна и бълнуващата, която ги гледаше. Не видях и не чух нищо повече.

Събудих се от нечия ръка, сложена на рамото ми. Беше Лора.

Бе се отпуснала на колене до канапето. Лицето й бе зачервено и възбудено, а очите й срещнаха моите с обезумял, объркан поглед.

— Какво се е случило? — запитах. — От какво си изплашена?

— Мариан! Фигурата край езерото — стъпките снощи… Току-що я видях! Току-що говорих с нея!

— С кого, за бога?

— Ан Катърик.

Бях така стъписана от смущението по лицето и в поведението на Лора, така поразена от първите впечатления след пробуждането ми, че не бях в състояние да реагирам на разкритието, стоварило се върху мен, когато устните й изрекоха това име. Останах само прикована към пода, гледайки я онемяла.

Тя бе твърде погълната от случилото се, за да забележи въздействието, което отговорът й произведе върху мен.

— Видях Ан Катърик! Говорих с Ан Катърик! — повтаряше тя, сякаш, не я бях чула. — О, Мариан, имам да ти разказвам толкова неща! Да вървим — тук могат да ни попречат, — ела веднага в моята стая.

С тези нетърпеливи думи тя ме хвана за ръката и ме поведе през библиотеката към крайната стая на партерния етаж, обзаведена специално за нея. Никой, с изключение на камериерката й, не би имал предлог да ни изненада тук. Тя ме бутна пред себе си, заключи вратата и дръпна пъстрите завеси, които висяха от вътрешната й страна.

Странното чувство на зашеметеност, което ме бе овладяло, все още не ме напускаше. Но растящото убеждение, че отдавна надвисналата над двете ни заплаха от усложнения ненадейно ни бе притиснала, започваше вече да прониква в съзнанието ми. Не можех да го изразя с думи — само смътно го схващах в мислите си.

— Ан Катърик! — прошепнах на себе си и пак го повторих безсмислено и безпомощно: — Ан Катърик!

Лора ме притегли към най-близкото място за сядане — един диван по средата на стаята.

— Виж — каза тя, — виж тук!

И посочи към деколтето на роклята си.

Едва сега видях, че брошката отново бе забодена на мястото й. Имаше нещо истинско в това, че я виждах, нещо истинско, когато после я докоснах, което сякаш успокои бъркотията и безредието в мислите ми и ми помогна да се съвзема.

— Къде намери брошката си?

Първите думи, които можах да изрека в този тъй важен момент, изразиха този незначителен въпрос.

— Тя я намерила, Мариан.

— Къде?

— На земята в навеса за лодки. Ох, как да започна — как да разкажа всичко? Тя разговаряше с мен така странно, изглеждаше ужасно болна, тръгна си някак ненадейно…

Гласът й започна да се повишава ведно с възбудата от спомените, които напираха в съзнанието й. Недоверието, тежащо нощ и ден на душата ми в тази къща, тутакси се надигна в мен, за да я предупреди — точно както видът на брошката бе предизвикал миг преди това въпроса ми.

— Говори тихо — казах аз. — Прозорецът е отворен и под него минава градинската пътека. Започни от началото, Лора. Кажи ми, дума по дума, какво се случи между вас двете?

— Да затворя ли прозореца?

— Не, само говори тихо и помни, че Ан Катърик е опасна тема за разговор под покрива на съпруга тя. Къде я срещна?

— В навеса за лодки, Мариан. Излязох, както знаеш, да търся брошката и минах по пътеката през горичката, като на всяка крачка оглеждах внимателно земята. Така след доста време стигнах до навеса за лодки и щом влязох вътре, коленичих, за да огледам пода. Все още търсех, обърната с гръб към входа, когато чух зад себе си непознат нежен глас да казва: „Мис Феърли.“

— Мис Феърли!

— Да, моето старо име — скъпото семейно име, с което мислех, че съм се разделила завинаги. Трепнах, без да се изплаша — гласът бе твърде мил и нежен, за да изплаши когото и да било, — но бях много изненадана. Там, на вратата, загледана в мен стоеше жена, чието лице не помнех някога да съм виждала…

— Как беше облечена?

— Беше със спретната, хубава бяла рокля, наметната с протрит, тънък, тъмен шал. Кафявата и сламена шапчица бе също така бедняшка и стара като шала. Поразих се от разликата между роклята и останалата част от облеклото й и тя видя, че я бях забелязала. „Не гледайте шапчицата и шала ми — каза, заговаряйки някак си бързо, задъхано и неочаквано, — ако не е бяло, не обръщам внимание какво нося. Гледайте роклята ми колкото ви е угодно — не изпитвам срам от нея.“ Много странно, нали? Преди да успея да кажа нещо, за да я успокоя, тя протегна ръка и аз видях брошката си. Бях толкова радостна и признателна, че се приближих до нея, за да изразя чувствата, които изпитвах. „Достатъчно ли сте благодарна, за да извършите една малка добрина за мен?“ — пепита тя. „Да, разбира се — отвърнах аз, — ще засвидетелствувам с радост всяка добрина, която е по силите ми.“ — „Тогава позволете ми да ви закопчея брошката, след като вече я намерих.“ Молбата й бе тъй неочаквана, Мариан, и тя я отправи с такава настойчивост, че аз се отдръпнах една-две храчки назад, като не знаех какво да сторя. „Ах! — въздъхна тя. — Вашата майка би ми позволила да закопчея брошката.“ Имаше нещо в гласа и изражението й, както и в укора, прозвучал при споменаването на майка ми, което ме накара да се засрамя от недоверието си. Взех ръката й с брошката в нея и я положих нежно върху гърдите си. „Познавали сте майка ми? — запитах аз. — Отдавна ли беше това? Срещала ли съм ви друг път?“ Ръцете й бяха заети със закопчаването на брошката: тя спря и ги притисна към гърдите ми. „Не помните ли един хубав пролетен ден в Лимъридж — каза тя, — когато майка ви вървеше надолу по пътеката към училището с по едно малко момиченце от двете си страни? Оттогава нямам друго, за което да мисля, и много добре го помня. Вие бяхте едното момиченце, а аз — другото. Красивата, умна мис Феърли и бедната, замаяна Ан Катърик бяха по-близко една до друга тогава, отколкото са сега…“

— Спомни ли си за нея, Лора, когато тя ти каза името си?

— Да, спомних си, че в Лимъридж ти ме бе питала — за Ан Катърик и ми бе казала, че прилича на мен.

— Кое ти напомни за това, Лора?

— Тя самата. Докато я гледах, докато бе съвсем близо до мен, изведнъж ми мина през ума, че много си приличаме! Лицето й бе бледо, слабо и измъчено, но видът му ме стресна, сякаш това бе отражението на собственото ми лице в огледалото след дълго боледуване. Откритието — не зная защо — ме порази тъй силно, че за миг бях напълно неспособна да говоря.

— Стори ли ти се наскърбена от твоето мълчание?

— Боя се, че да. „Вие нямате лицето на майка си — каза тя, — нито сърцето на майка си. Лицето на вашата майка бе мургаво, а сърцето й, мис Феърли, бе сърце на ангел.“ — „Уверявам ви, че ви съчувствувам — отвърнах аз, — макар че може би не съм способна да изразя това както трябва. Защо ме наричате мис Феърли?“ — „Защото обичам името Феърли и мразя името Глайд“ — избухна тя. До този момент не бях забелязала нищо налудничаво в нея, но сега ми се стори, че го виждам в очите й. „Само помислих, че може би не знаете, че съм омъжена“ — казах аз, спомняйки си безумното писмо, което ми бе написала в Лимъридж, и опитвайки се да я успокоя. „Да не зная, че сте омъжена? — повтори тя. — Аз съм тук, защото вие сте омъжена. Тук съм, за да изкупя вината си към вас, преди да срещна майка ви в отвъдния свят.“

Тя се отдръпваше вее повече от мен, докато излезе извън навеса и известно време се оглеждаше и ослушваше. Когато се обърна да ме заговори отново, спря, където беше, и ме загледа, опряла двете си ръце на входа. „Видяхте ли ме снощи при езерото? — запита тя. — Чухте ли ме, когато ви последвах в гората? Дни наред чакам, за да говоря с вас насаме — оставих единствената приятелка на света, която имам, разтревожена и уплашена за мен, — рискувах да ме затворят отново в приюта — и всичко заради вас, мис Феърли, всичко заради вас.“ Думите й ме обезпокоиха, Мариан, и все пак имаше нещо в начина, по който говореше, и то именно ме караше да я съжалявам с цялото си сърце. Сигурна съм, че съчувствието ми е било искрено, защото то ми вдъхна достатъчно смелост да помоля нещастното създание да влезе под навеса и да седне до мен.

— Тя направи ли го?

— Не. Поклати глава и ми каза, че трябва да остане, където беше, за да наблюдава и да се ослушва да не ни изненада някое трето лице. И отначало докрай тя дебна до вратата, опряла ръцете си на двете й страни, като понякога се накланяше неочаквано навътре да ми говори, друг път се отдръпваше неочаквано да погледне наоколо си. „Бях тук вчера — каза тя, — преди да се стъмни, и ви чух, когато разговаряхте с дамата, която беше с вас. Чух ви да й разказвате за съпруга си. Чух ви да казвате, че нямате никакво влияние върху него, за да го накарате да ви повярва, нито пък да го накарате да запази мълчание; Ах, аз разбрах какво значат тези думи съвестта ми го подсказа, докато слушах. Защо ви оставих да се омъжите за него? Ох, моят страх — моят луд, окаян, проклет страх…“ Тя покри лице с бедняшкия си протрит шал и застена, като си шепнеше нещо под него. Започнах да се боя, че може да изпадне в някакво ужасно отчаяние, което нито тя, нито аз бихме могли да овладеем. „Опитайте се да се успокоите — помолих я, — опитайте се да ми кажете как бихте могли да предотвратите брака ми.“ Тя свали шала от лицето си и ме погледна с блуждаещи очи. „Трябваше да имам храбростта да остана в Лимъридж — отвърна тя. — Не биваше да позволя на вестта за неговото пристигане там да ме подплаши и да избягам. Защо смелостта ми стигна само за да ви напиша онова писмо? Защо само навредих, когато мислех и исках да сторя добро? Ох, моят страх — моят луд, окаян, проклет страх!“ Тя повторя тези думи отново и пак скри лице в края на бедняшкия си протрит шал. Беше страшно да я гледам и слушам.

— Лора, ти нали я попита какъв е този страх, за който тъй сериозно ти е говорила?

— Да, попитах я.

— Какво каза тя?

— На свой ред ме запита дали аз не бих се страхувала от човека, който ме е затворил в приют за душевноболни и който би ме затворил отново, ако можеше. Казах й: „Все още ли се боите? Вие несъмнено нямаше да бъдете тук сега, ако се бояхте?“ — „Не, отговори тя. — Сега не се боя.“ Не попитах защо. Тя неочаквано се наклони навътре и рече: „Не се ли досещате защо?“ Поклатих глава. „Погледнете ме“ — продължи тя. Казах й, че се изпълвам с порест, като виждам колко печална и болна изглежда Тогава се усмихна за първи път. „Болна? — повтори тя. — Аз умирам. Сега вече знаете защо не се боя от него. Мислите ли, че ще срещна майка ви на небето? Дали ще ми прости, ако я срещна?“ Бях така стресната и поразена, че не можах да отвърна нищо. „Мисля за това — рече тя — през цялото време, откакто се крия от съпруга ви, през цялото време, докато лежах болна. Моите мисли ме доведоха тук — искам да изкупя вината си — искам да поправя всички злини, които някога сторих.“ Помолих я най-горещо да ми обясни какво има пред вид. Тя все още ме гледаше с втренчени, празни очи. „Да поправя ли злината? — запита се с колебание. — Имате приятели, които ще застанат на ваша страна. Ако знаете Тайната му, той ще се бои от вас, няма да посмее да ви използува, както използуваше мен. Ще се отнася благосклонно, ако се страхува от вас и приятелите ви. А ако се отнася благосклонно и аз мога да кажа, че това е мое дело…“ Слушах е нетърпение, но при тези думи тя млъкна.

— Ти опита ли се да я накараш да продължи?

— Опитах се, но тя отново се отдръпна от мен и облегна лицето и ръцете си на стената. „Ох! — чух я отново да въздиша със страшна, безумна нежност в гласа. — «Оо, ако можеше само да ме погребат с майка ви! Ако можех само да се пробудя редом с нея, когато прозвучи ангелският тромпет и гробовете отдадат своите мъртви на възкресението!» Мариан! Аз се разтреперах от главата до петите — беше толкова ужасно да я слушам. «Но за това няма никаква надежда — продължи тя, приближавайки се малко, за да ме погледне отново, — няма надежда за един несретен чужд човек като мен. Няма да почивам под мраморния кръст, който измих със собствените си ръце, за да бъде бял и чист. О, не! О, не! Божията милост, не човешката, ще ме отведе при нея, където злините на лошите хора не стигат, а измъчените намират покой.» Изрече тези думи спокойно и тъжно, с тежка, безнадеждна въздишка, а Подир туй изчака малко. Изражението й бе объркано и тревожно, изглежда, мислеше или се опитваше да мисли. «Какво казах току-що? — запита ме след малко. — Когато майка ви е в съзнанието ми, всичко друго се изпарява. Какво казах? Какво казах?» Припомних на нещастното създание колкото можех помило и деликатно. «А, да, да — каза тя, все тъй объркана и блуждаеща. — Вие сте безпомощна Пред вашия зъл съпруг. Да. И аз трябва да направя това, което дойдох да направя — трябва да изкупя вината си пред вас, заради страха си да проговоря в едни по-добри времена.» — «Какво е това, което имате да ми кажете?» — запитах аз. «Веднъж го заплаших с Тайната и той изпита страх. Вие ще го заплашите с нея и той отново ще изпита страх.» Лицето й се помрачи и очите й придобиха твърд, гневен израз. Започна да маха с ръка към мен. «Майка ми знае Тайната — каза тя. — Майка ми пропиля заради тази Тайна половината си живот. Един ден, когато бях вече пораснала, тя ми каза нещо. И на другия ден съпругът ви…» — «Да, да! Продължавайте. Какво ви каза тя за моя съпруг?» На това място, Мариан, тя отново млъкна…

— И не каза нищо повече?

— Заслуша се напрегнато. «Шшт! — прошепна после, като все още махаше с ръка към мен. — Шшт!» Сетне се промъкна навън покрай входа и тръгна бавно и крадешком, крачка по крачка, докато се скри от погледа ми зад ъгъла на навеса.

— Ти я последва, нали?

— Да, бях толкова развълнувана, че събрах смелост да стана и да я последвам. Точно когато стигнах до входа, тя най-Неочаквано се появи отново, след като беше заобиколила навеса. «Тайната — прошепнах аз, — почакайте и ми кажете тайната!» Тя ме сграбчи за ръката и ме погледна обезумяла от страх. «Не сега — каза ми, — не сме сами — наблюдават ни. Елате тук утре по същото време — сама! Не забравяйте — сама.» Бутна ме грубо обратно в навеса за лодки и повече не я видях.

— О, Лора, Лора, още един пропуснат шанс! Ако само бях някъде близо до теб, тя нямаше да ни убегне. Къде я изгуби от погледа си?

— Откъм лявата страна, където земята се снижава и гората е най-гъста.

— Изтича ли отново навън? Извика ли след нея? — Как бих могла? Бях толкова уплашена, че не можех нито да помръдна, нито да проговоря.

— Но когато стана, когато излезе навън…

— Дотичах тук да ти разкажа какво се е случило.

— Видя ли някого, чу ли някого в горичката?

— Не, когато минах през нея, всичко ми се видя спокойно и тихо.

Помълчах малко, за да помисля. Дали това предполагаемо трето лице, присъствувало тайно на разговора, бе факт или плод на възбуденото въображение на Ан Катърик? Невъзможно беше да се каже. Сигурно беше само, че отново бяхме претърпели неуспех на прага на откритието — изцяло и непоправимо, освен ако Ан Катърик спазеше уговорката си за следващия ден.

— Съвсем сигурна ли си, че ми разказа всичко? Всяка изречена дума? — запитах аз.

— Така мисля — отговори тя. — Моята памет не е като твоята, Мариан. Но бях тъй силно впечатлена, тъй дълбоко заинтригувана, че едва ли пропускам нещо значително.

— Скъпа Лора, и най-малките дреболии са от значение, когато са свързани с Ан Катърик. Помисли пак. Тя не загатна ли случайно къде живее сега?

— Не си спомням такова нещо.

— Не спомена ли за някой свой близък или приятел — за една жена на име мисис Клемънтс?

— О, да, да! Забравих за това. Каза ми, че мисис Клемънтс настоявала да я придружи до езерото и да се грижи за нея, молила я горещо да не рискува и да не се появява наоколо сама.

— Това ли бе всичко, което каза за мисис Клемънтс?

— Да, всичко.

— Не ти ли каза нищо за мястото, където се е подслонила след напускането на Тодс Корнър?

— Нищо — сигурна съм.

— Нито къде живее оттогава? Нито каква е болестта й?

— Не, Мариан, нито дума. Кажи, моля те, кажи какво мислиш за това? Не зная какво да мисля и да правя по-нататък.

— Ето какво трябва да направиш, скъпа моя: трябва много предпазливо да спазиш утрешната уговорка при навеса за лодки. Този път няма да си сама. Аз ще те последвам на безопасно разстояние. Никой няма да ме види, но ще бъда достатъчно близо, за да чувам гласа ти в случай на нещо непредвидено. Ан Катърик избяга от Уолтър Хартрайт, избяга и от теб. Каквото и да се случи, от мен тя няма да убегне.

Очите на Лора гледаха внимателно моите.

— Ти вярваш ли — запита тя — в тази тайна, от която съпругът ми се страхува? Ами ако тя съществува, Мариан, само във въображението на Ан Катърик? Ако е искала да ме види и да говори с мен само в името на старите възпоминания? Поведението й беше толкова странно — аз почти се усъмних в нея. Би ли й се доверила за нещо?

— Доверявам се, Лора, само на личните си наблюдения върху поведението на съпруга ти. Преценявам думите на Ан Катърик според неговите действия и съм убедена, че тайна има.

Не казах нищо повече и станах, за да изляза от стаята. Измъчваха ме мисли, които може би щях да споделя, ако разговаряхме още, а те можеха да се окажат опасни за нея, ако ги знаеше. Въздействието на ужасния сън, от който бе ме пробудила, тегнеше мрачно над всяко свежо впечатление, породено от нейния разказ. Усещах приближаването на нещо застрашително, което ме караше да тръпна вледенена от неизразим страх, внушаващ убеждението за чудовищен умисъл чрез цялата плетеница от усложнения, затегнала се около нас. Спомних си за Хартрайт — тъй, както го видях от плът, когато се сбогувахме, и както го видях като дух в съня си — и също започнах да изпитвам съмнения дали не приближавахме със завързани очи към един предопределен и неизбежен край.

Оставих Лора, за да се кача горе, но преди това излязох навън да огледам пътечките около къщата. Обстоятелствата, при които Ан Катърик се бе разделила с нея, породиха в мен тайното желание да разбера как граф Фоско прекарваше следобеда и ме накараха да изпитвам подозрение към резултатите от това самотно пътуване, от което сър Пърсивъл се бе завърнал преди няколко часа.

След като ги търсих навсякъде и не открих нищо, върнах се в къщата и проверих стаите на партерния етаж. Всичките бяха празни. Излязох отново в преддверието и се качих горе, за да се върна при Лора. Мадам Фоско отвори вратата на стаята си, когато минавах покрай нея, и аз спрях, за да разбера дали не би могла да ме осведоми за местонахождението на съпруга си и на сър Пърсивъл. Да, видяла ги през прозореца си преди повече от час. Графът погледнал към нея с обичайната си вежливост и с неизменното си внимание и към най-дребните неща споменал, че двамата с приятеля си отивали на дълга разходка.

Дълга разходка! Доколкото ги познавах, те никога не бяха предприемали заедно такова нещо. Сър Пърсивъл обичаше само ездата, а графът (освен когато прояви достатъчна любезност, за да ме придружи) въобще избягваше да се разхожда.

Когато отново отидох при Лора, открих, че в мое отсъствие тя си бе спомнила за предстоящото подписване на документа — въпрос, който бяхме пренебрегнали заради разговора й с Ан Катърик. Първите й думи, щом я видях, изразиха почудата й, че противно на очакванията си не е била повикана от сър Пърсивъл в библиотеката.

— Можеш да не се безпокоиш за това — казах аз. — Поне засега нито твоето категорично решение, нито моето ще бъдат подложени на изпитание. Сър Пърсивъл промени плановете си — въпросът с подписа се отлага.

— Отлага ли се? — повтори Лора изненадана. — Кой ти каза?

— Източникът на моята информация е граф Фоско. Мисля, че дължим на неговата намеса неочакваната промяна в намеренията на съпруга ти.

— Струва ми се невъзможно, Мариан. Ако с моя подпис, както предполагаме, сър Пърсивъл е целял да получи пари, от които спешно се нуждае, как може тогава да се отлага работата?

— Струва ми се, Лора, че разполагаме със сведения, които да уталожат съмненията ни. Забрави ли разговора, който чух, между сър Пърсивъл и адвоката, когато прекосяваха преддверието?

— Не, но не помня…

— Аз помня. Бяха изразени две възможности. Едната — да се получи твоят подпис върху документа. Другата — да се спечели време, като се дават полици на три месеца. Последният ход очевидно е възприет сега и ние можем да се надяваме, че за известно време сме освободени от участието си в затрудненията на сър Пърсивъл.

— О, Мариан, това звучи твърде добре, за да е истина!

— Така ли, скъпа моя? Неотдавна ти ме поздрави за услужливата ми памет, но сега, изглежда, се съмняваш в нея. Ще взема дневника си и ще видиш права ли съм, или греша.

Излязох и веднага взех тетрадката.

Препрочитайки записките ми относно посещението на адвоката, ние открихме, че съвсем точно съм запомнила предложените две възможности. Фактът, че моята памет отново ми бе послужила вярно, ме накара да изпитам облекчение не по-малко от Лориното. При сегашното ни опасно и несигурно положение е трудно да се предположи кои бъдещи събития ще се окажат зависими от редовното водене на моя дневник и от благонадеждността на паметта ми.

Лицето и държането на Лора ми подсказаха, че и на нея й бе минало през ум това последно съображение. Както и да е, това е дреболия и аз почти се срамувам, че я вписвам тук — тя като че ли само осветлява още по-ярко окаяното ни положение. Трябва да ни е останало наистина много малко, на което да разчитаме, след като приветствуваме откритието, че все още можем да се доверим на паметта ми, както бихме приветствували появата на нов приятел!

Първият звънец за вечеря ни раздели. Точно когато спря да звъни, сър Пърсивъл и граф Фоско се върнаха от разходката си. Чухме как господарят на дома ругае слугите, че са закъснели с пет минути, и гостът се намесва, както обикновено, в името на благоприличието й спокойствието.

Вечерта дойде и премина. Нищо изключително не се случи. Но аз забелязах известни особености в поведението на сър Пърсивъл и на графа, които ме накараха да си легна много неспокойна и разтревожена относно Ан Катърик и последиците, до които утрешният ден би могъл да доведе.

Вече зная достатъчно, за да съм сигурна, че най-фалшивата страна в поведението на сър Пърсивъл, която следователно вещае и най-лошото, е неговата учтивост. Дългата разходка с неговия приятел бе довела до подобряване на обноските му, особено към съпругата му. Лора бе тайно изненадана, а аз тайно разтревожена от това, че той се обръщаше към нея на малко име, попита я дали не е имала напоследък известия от чичо си, заинтересува се кога мисис Веси ще получи покана да посети Блакуотър и като и засвидетелствува още малки прояви на внимание, почти ни върна към дните на ненавистното ухажване в Лимъридж Хаус. А още по-застрашителен ми се стори фактът, че след вечеря се престори на заспал в гостната, а очите му лукаво следяха Лора и мен, когато мислеше, че не го гледаме. Никога не съм се съмнявала, че неочакваното пътуване, което предприе сам, го е отвело в Уелмингам, за да разпита мисис Катърик — но наблюденията ми от тази вечер ме карат да се опасявам, че то не е било напразно и че той е получил сведенията, за които несъмнено бе отишъл. Ако знаех къде мога да открия Ан Катърик, бих станала утре при изгрев слънце и бих я предупредила.

Докато светлината, в която се представи тази вечер сър Пърсивъл, е за съжаление твърде позната, светлината, в която се изяви графът, от друга страна, е напълно нова за мен. Той ми позволи за първи път тази вечер да го опозная като човек на чувството — на истинското чувство, както повярвах, а не престорено специално за случая.

Например той бе тих и унил — очите и гласът му изразяваха сдържана чувствителност. Облечен бе (сякаш имаше някаква скрита връзка между най-бляскавата му изтънченост и най-съкровените му чувства) с най-великолепната жилетка, с която досега се е появявал — беше от коприна в блед морскозелен цвят, елегантно гарнирана със сребърен ширит. Гласът му се снижаваше до най-нежните интонации, усмивката му, когато разговаряше с Лора или с мен, изразяваше грижовно, бащинско благоговение. Той притискаше ръката на жена си под масата, когато тя му благодареше за дребните малки прояви на внимание, оказвани й по време на вечерята. Вдигна и наздравица за нея. «За вашето здраве и щастие, ангел мой!» — каза й с любещ и бляскав поглед. Яде едва-едва, въздъхна и каза“: „Добрият Пърсивъл!“ — когато неговият приятел му се присмя. След вечерята хвана Лора под ръка и я попита дали ще бъде „тъй мила да му посвири“. От изумление тя се съгласи. Той седна до пианото, а веригата на часовника му се нагъна като златна змия по морскозелената издутина на жилетката му. Огромната му глава бе отпусната на една страна и той лекичко отмерваше такта с два от жълтеникавите си пръсти. Даде висока оценка на музиката и деликатно изрази възхищението си от изпълнението на Лора — не както клетият Хартрайт имаше навика да го възхвалява, изразявайки непресторено възторга си от нежните звуци, ас ясно, разработено познание преди всичко за достойнствата на произведението и за достойнствата на изпълнителския стил на второ място. С приближаването на вечерта той помоли да не палят все още лампите, за да не се осквернява красотата на умиращия ден. Приближи се с ужасяващо тихата си походка към най-отдалечения прозорец, където стоях, за да не бъда близо до него и да не го виждам въобще — дойде да ме помоли да подкрепя протеста му срещу лампите. Ако някоя от тя; би могла да го изгори, бих слезнала начаса в кухнята да я донеса сама.

— Несъмнено обичате този тих, трептящ английски здрач? — заяви нежно той. — Ах! Аз го обожавам. Във вечер като тази усещам вродения си възторг към всичко благородно, велико и прочистено от небесния дъх. За мен природата носи вечно обаяние, неутолима нежност! Аз съм един дебел старик, мис Халкъм, и думите, които биха прилягали на вашите устни, звучат като насмешка и подигравка от моите. Тежко е да ти се присмеят, когато си обхванат от някакво чувство — душата ми прилича на мен самия — стара и надебеляла. Обърнете внимание, скъпа лейди, на светлината, която умира по дърветата! Вълнува ли душата ви тъй, както вълнува моята?

Той млъкна, погледна ме и изрецитира знаменитите строфи на Данте за вечерта с мелодичност и нежност, които добавяха свое очарование към ненадминатата красота на самата поезия.

— Уф! — извика той неочаквано, когато последните тонове на тези благородни италиански думи замряха на устните му. — Правя се на стар глупак и само ви дотягам! Нека затворим светлината в гърдите си и да се върнем обратно в реалния свят. Пърсивъл! Аз се противопоставям на внасянето на лампите! Лейди Глайд, мис Халкъм, Еленор — моя добра съпруго, коя от вас ще ми направи удоволствието с една игра на домино?

Той се обърна към всички ни, но спря специално погледа си на Лора.

И тя като мен се бе научила да изпитва страх да не го обиди и прие предложението му. Това бе повече, отколкото можех да направя в този момент. Никакво съображение не би ме принудило да седна на една и съща маса с него. Очите му, изглежда, проникнаха до най-съкровените кътчета на душата ми през сгъстяващия се здрач. Гласът му вибрираше с всеки нерв в тялото ми и ме караше ту да се обливам от горещина, ту да мръзна. Загадъчността и ужасът на моя сън, които ме бяха преследвали на промеждутъци през цялата вечер, сега подтискаха ума ми с някакво непоносимо предчувствие и неизразим гнет. Видях отново белия гроб и жената с воала, която се надига от него и застава до Хартрайт. Мисълта за Лора бликаше от дълбините на сърцето ми и го изпълваше с горчивина, която то никога, никога преди това не бе познавало. Хванах я за ръката, когато минаваше покрай мен, отивайки към масата, и я целунах, сякаш тази нощ щеше да ни раздели завинаги. Докато те ме гледаха, втрещени от почуда, избягах навън през отворената врата — избягах, за да се скрия от тях в мрака, за да се скрия дори от себе си.

Тази вечер се разделихме по-късно от обикновеното. Към полунощ лятната тишина бе нарушена от слаб, меланхоличен вятър, разлюлял дърветата. Всички усетихме неочакван хлад във въздуха, но графът бе първият, който обърна внимание на незабелязаното усилване на вятъра. Той спря, докато запалваше свещта ми, и вдигна предупредително ръка:

— Чуйте! — каза той. — Утре ще има промяна.

VII

Деветнадесети юни. — Вчерашните събития ме предупредиха да бъда готова, рано или късно, за най-лошото. Днешният ден все още не е свършил, а най-лошото дойде.

Според най-точните пресмятания на времето, които двете с Лора направихме, стигнахме до заключението, че Ан Катърик трябва да се е появила в навеса за лодки вчера следобед в два и половина. Съответно нагласих нещата така, че Лора само да се яви на обедната маса и подир туй да се измъкне при първа възможност, като аз трябваше да остана малко за приличие и да я последвам веднага щом можех да сторя това безопасно. По този начин, ако не се появяха пречки, които да осуетят действията ни, тя щеше да бъде в навеса преди два и половина, а (когато на свой ред напуснех масата) аз щях да заема сигурна позиция в горичката преди три часа.

Промяната във времето, за която ни предизвести снощният вятър, настъпи рано сутринта. Валеше силен дъжд, когато станах, и продължи да вали до дванадесет часа, когато облаците се разсеяха, небето се изясни и слънцето изгря със светлото обещание за един хубав следобед.

Неспокойствието ми да узная как сър Пърсивъл и графът щяха да прекарат ранните часове на деня не се уталожи, що се отнася до сър Пърсивъл, защото въпреки дъжда той ни напусна след закуската и излезе сам. Не каза къде отива, нито пък кога да очакваме завръщането му. Видяхме го да минава забързано покрай прозореца на стаята за закуска, обут с високите си ботуши и облечен с непромокаемото си палто — и това беше всичко.

Графът прекара сутринта спокойно в къщата, като известно време беше в библиотеката, а после в салона, където свиреше разни мелодийки на пианото и си тананикаше. Съдейки по вида му, сантименталната страна на неговия характер все още упорито проявяваше склонността да се изразява. Той бе мълчалив и чувствителен, готов да въздиша и да се отдава на мечтания, както само дебелите мъже могат да правят това при най-малкото предизвикателство.

Дойде време за обяд, но сър Пърсивъл не се върна. Графът зае мястото на своя приятел на масата, тъжно погълна по-голямата част от един плодов сладкиш, залят с цяла кана сметана, и в мига, в който приключи, ни разясни достойнствата на постижението си.

— Вкусът към сладкишите — заяви той с най-нежните си нотки и най-внимателни обноски — е невинният вкус на жените и децата. Обичам да го споделям с тях — това е още една връзка, скъпи дами, между вас и мен.

Лора стана от масата след десет минути. Изпитах силното изкушение да, я придружа. Но ако бяхме излезли заедно, можехме да предизвикаме подозрение и дори нещо по-лошо — ако допуснехме Ан Катърик да види Лора, придружена от непознато за нея лице, ние по всяка вероятност щяхме мигновено да загубим доверието й и никога вече да не го възвърнем.

Ето защо изчаках колкото се може по-търпеливо, докато прислужникът влезе, за да разчисти масата. Когато напуснах стаята, нямаше никакви признаци в къщата или извън нея за завръщането на сър Пърсивъл. Оставих графа с бучка захар между устните; злобното какаду се катереше по жилетката му, за да я достигне, а мадам Фоско, седнала срещу съпруга си, наблюдаваше птицата и самия него тъй внимателно, сякаш нивга в живота не бе виждала подобно нещо. Вървейки към горичката, аз внимателно избягвах полезрението, откриващо се от прозореца на трапезарията. Никой не ме видя и не тръгна подире ми. Часовникът ми показваше три без петнадесет.

Щом се озовах сред дърветата, закрачих бързо, докато не извървях по-голямата половина от пътя през горичката. Там забавих ход и продължих предпазливо, но не видях никого и не чух никакви гласове. Бавно се приближих до навеса за лодки откъм задната му страна — спрях, ослушах се — и после продължих, докато стигнах на разстояние, от което би трябвало да чуя всеки, който говореше вътре. Все още цареше пълна тишина — все още наблизо и надалеч нямаше и следа от присъствието на жива душа.

След като заобиколих сградата от едната страна, а после от другата и не открих нищо, осмелих се да мина отпред и да надникна вътре. Нямаше никой. Извиках: „Лора!“ — отначало тихичко, после по-високо и по-високо. Никой не отвърна и никой не се появи. По всичко личеше, че единственото човешко същество около езерото и горичката бях аз.

Сърцето ми взе да бие ожесточено, но останах твърда в намеренията си и започнах да търся внимателно най-напред в навеса за лодки, а сетне и по земята пред него някакви следи, които да ми покажат дали Лора е стигнала дотук, или не. По нищо не личеше, че е била вътре, но отвън по пясъка открих следите й.

Различих стъпките на двама души — големи, вероятно мъжки, и малки, които, след като наложих собствените си нозе в тях и по този начин измерих големината им, бях сигурна, че са на Лора. Така бе утъпкана цялата земя точно пред навеса. Близо до едната му страна, под заслона на издадения покрив, зърнах малка дупка в пясъка — не естествена, а без съмнение изкопана. Забелязах я и веднага се обърнах, за да проследя стъпките докъдето мога и да тръгна в посоката, в която щяха да ме отведат.

Те ме изведоха, тръгвайки от лявата страна на навеса и минавайки покрай дърветата, на разстояние от около двеста-триста ярда. После се изгубиха в песъчливата почва. Реших, че лицата, по чиито стъпки вървях, по всяка вероятност са влезли в горичката точно на това място, така че продължих. Отначало не открих никаква пътека, но после различих една, която едва забележимо минаваше сред дърветата, и тръгнах по нея. Известно време се движих в посока към селото, но на едно място спрях, защото я пресичаше друга пътечка. Тя бе оградена от двете си страни е гъсти къпинови храсти. Стоях и гледах, колебаейки се накъде да тръгна, и в това време забелязах на един от бодливите клони конци от ресните на женски шал. Разгледах ги по-внимателно, установих, че са от шала на Лора, и веднага закрачих по втората пътека. Тя ме изведе най-сетне, за мое голямо облекчение, откъм задната страна на къщата. Казвам за мое голямо облекчение, защото стигнах до извода, че по някаква неизвестна причина Лора трябва да се е върнала в къщата преди мен по този заобиколен път. Влязох вътре откъм вътрешния двор и сервизните помещения. Първият човек, когото срещнах в преддверието на черния вход, бе икономката мисис Мичелсън.

— Знаете ли — попитах аз — дали лейди Глайд се е върнала от разходката си, или не?

— Господарката се прибра преди малко със сър Пърсивъл — отвърна икономката. — Боя се, мис Халкъм, че се е случило нещо много лошо.

Сърцето ми се сви.

— Някаква злополука ли? — запитах премаляла.

— Не, не, слава богу — злополука няма. Господарката избяга в стаята си, обляна в сълзи, а сър Пърсивъл ми нареди да предупредя Фани, че трябва да напусне до един час.

— Къде е Фани? — попитах я аз.

— В моята стая, мис Халкъм. Момичето е доста сломено и аз й казах да седне и да се опита да се съвземе.

Отидох в стаята на мисис Мичелсън и сварих Фани горчиво да плаче в ъгъла. До нея бе сандъчето й с багажа.

Тя не можа да ми даде никакво обяснение за ненадейното си уволнение. Сър Пърсивъл наредил да й платят едномесечно възнаграждение вместо едномесечното предупреждение и да напусне. Обяснение не й било дадено — никакво възражение срещу поведението й не било направено. Забранено й било да се обръща с молби към господарката си, забранено й било да я види дори за миг, за да си вземе довиждане. Трябвало да замине без обяснения и сбогувания, и то незабавно.

След като успокоих момичето с няколко приятелски думи, попитах я къде възнамерява да пренощува. Тя отвърна, че смятала да отиде в малката странноприемница в селото, чиято стопанка била почтена жена, позната на слугите от Блакуотър Парк. Тръгвайки рано на другата утрин, тя се надявала да стигне до приятелите си в Къмбърланд, без да спира в Лондон, където не познавала никого.

Веднага осъзнах, че заминаването на Фани ни предоставяше сигурен начин за връзка с Лондон и Лимъридж Хаус, който можеше да се окаже от голямо значение за нас. Съответно я уведомих, че довечера може да очаква вести от господарката си или от мен и че може да разчита и на двете ни да й помогнем според възможностите си. След тези думи се ръкувах с нея и се качих горе.

Вратата на преддверието, водещо към стаята на Лора, се оказа заключена.

Почуках и пред мен застана същата онази дебела, едра прислужница, чиято тъпа безчувственост бе подложила на жестоко изпитание търпението ми в деня, когато намерих раненото куче. По-късно научих, че се казва Маргарет Порчър и че е най-мързеливата, немарлива и твърдоглава прислужничка в къщата.

Като отвори вратата, тя веднага престъпи прага и се ухили насреща ми в упорито мълчание.

— Защо стоите така? — казах аз. — Не виждате ли, че искам да вляза.

— Да, ама не може да влезете — бе отговорът, придружен с още една, по-широка гримаса.

— Как смеете да ми говорите така? Веднага се отдръпнете!

Тя протегна големите си червени ръце, за да препречи входа, и бавно поклати малоумната си глава.

— Заповед на господаря — рече и пак заклати глава.

Трябваше да призова на помощ цялото си самообладание, за да не се впусна в спор с нея, и да се досетя, че следващите ми думи трябва да са адресирани към господаря й. Обърнах й гръб и веднага слязох долу да го намеря. Решението ми да сдържам нрава си независимо от всичко, с което сър Пърсивъл би могъл да ме изкара извън нерви, вече бе напълно забравено — срамувам се да го кажа, — сякаш никога не бях го вземала. Подействува ми добре след всичко, което бях изстрадала и подтискала в себе си в този дом — гневът наистина ми подействува добре.

Дневната и стаята за закуска бяха празни. Продължих към библиотеката и там намерих сър Пърсивъл, графа и мадам Фоско. И тримата бяха прави, застанали близко един до друг и сър Пърсивъл държеше малко листче в ръката си. Когато отварях вратата, чух графа да му казва:

— Не, хиляда пъти — не.

Насочих се към него и го погледнах право в лицето.

— Трябва ли да разбирам, сър Пърсивъл, че стаята на жена ви е затвор и че вашата прислужничка е тъмничарят, който го пази?

— Да, точно това трябва да разбирате — отговори той. — Постарайте се да не се удвоят задълженията на Моя тъмничар — внимавайте и вашата стая да не се превърне в затвор.

— Вие внимавайте как се отнасяте със съпругата си и как ме заплашвате — разгорещих се в гнева си аз. — В Англия има закони, които защищават жените от жестокостта и насилието. Ако падне и косъм от главата на Лора, ако се осмелите да посегнете на свободата ми, аз ще прибягна към тези закони каквото и да става.

Вместо да ми отговори, той се обърна към графа.

— Докъде бях стигнал? — запита той. — Какво ще кажете сега?

— Каквото казах и преди — отговори графът. — Не.

Дори в ожесточението на гнева си усетих спокойния, студен поглед на сивите му очи върху лицето си. Те се извърнаха от мен, когато заговори, и се насочиха многозначително към собствената му съпруга. Мадам Фоско тутакси се приближи към мен и от това място се обърна към сър Пърсивъл, преди още той или аз да сме проговорили.

— Благоволете да ми отделите секунда внимание — каза тя с ясната, ледено-сдържана нотка на гласа си. — Сър Пърсивъл, искам да ви благодаря за гостоприемството и да заявя, че отказвам да се възползувам повече от него. Не мога да остана в дом, където към дамите се отнасят така, както днес се отнесохте към вашата съпруга и към мис Халкъм.

Сър Пърсивъл отстъпи една крачка и се взря безмълвен в нея. Току-що чутото изявление — изявление, което двамата с него много добре знаехме, че мадам Фоско не би посмяла да направи без разрешението на съпруга си — като че ли го вкамени от изненада. Графът стоеше отстрани и гледаше съпругата си, изпълнен с възторг.

— Тя е великолепна — промълви той на себе си. Приближи се към нея, докато говореше, и й подаде ръката си. — Аз съм на вашите услуги, Еленор — продължи той с кротко достойнство, което досега не бях забелязала у него. — И на услугите на мис Халкъм, ако тя ми направи честта да приеме съдействието ми.

— По дяволите! Какво значи това? — извика сър Пърсивъл, докато графът бавно се запъти със съпругата си към вратата.

— При други обстоятелства значи това, което казвам, но този път значи това, което казва жена ми — отговори непроницаемият италианец. — Ето че веднъж разменихме местата си, Пърсивъл, и мнението на мадам Фоско е и мое мнение.

Сър Пърсивъл смачка листа в ръката си и като профуча покрай графа, изричайки още една ругатня, застана между него и вратата.

— Правете каквото щете — процеди той разярен и слисан. — Правете каквото щете и ще видите какво ще стане.

С тези думи той излезе от стаята. Мадам Фоско хвърли въпросителен поглед към съпруга си.

— Той излезе много неочаквано — каза тя. — Какво означава това?

— Означава, че ние двамата с вас вразумихме най-раздразнителния човек в Англия — отвърна графът. — Означава, мис Халкъм, че лейди Глайд е спасена от едно възмутително унижение, а вие от повторението на тази непростима обида. Позволете ми да изразя възторга си от вашето поведение и от храбростта ви в момент на такова голямо изпитание.

— Искрени поздравления — намеси се мадам Фоско.

— Искрени поздравления — отекна графът.

Вече се чувствувах омаломощена, защото ме бе напуснала силата на първоначалната ми яростна съпротива срещу насилието и оскърблението. Нетърпението ми да видя Лора, чувството за собственото ми безпомощно неведение за случилото се в навеса за лодки се стовариха върху мен с непоносимата си тежест. Опитах се да запазя самообладание, обръщайки се към графа и съпругата му с тона, който те бяха възприели спрямо мен, но думите замряха на устните ми — не ми достигна дъх, — очите ми погледнаха с безмълвен копнеж към вратата. Разбирайки неспокойствието ми, графът я отвори, излезе и я притвори след себе си. В същото време тежките стъпки на сър Пърсивъл заслизаха по стълбата. Чух ги да си шепнат навън, докато мадам Фоско ме уверяваше с обичайния си спокоен маниер колко се радвала заради всички нас, че поведението на сър Пърсивъл не ги е принудило двамата със съпруга й да напуснат Блакуотър Парк. Преди още да бе свършила, шепотът заглъхна, вратата се отвори и графът надникна в стаята.

— Мис Халкъм — каза той, — щастлив съм да ви уведомя, че лейди Глайд е отново господарка в собствения си дом. Сметнах, че ще ви бъде по-приятно да чуете това от мен, отколкото от сър Пърсивъл, и нарочно се върнах, за да ви го съобщя.

— Възхитителна деликатност! — възкликна мадам Фоско, изразявайки възторга си изцяло в стила на графа. Той се усмихна и се поклони, сякаш бе получил комплимент от учтив непознат, и се отдръпна, за да й стори път да мине.

Сър Пърсивъл стоеше в преддверието. Докато се качвах забързано по стълбите, чух го да вика нетърпеливо графа да излезе от библиотеката.

— Какво чакате там? — каза той. — Искам да говоря с вас.

— А аз искам да поразмишлявам сам — отвърна другият. — По-късно, Пърсивъл, по-късно.

Нито той, нито приятелят му не казаха нищо повече. Изкачих стълбите и се затичах по коридора. В бързината и възбудата си оставих вратата на преддверието отворена, но затворих вратата на спалнята, щом се озовах в нея.

Лора седеше сама в другия край на стаята, отпуснала изтощено ръце, с лице, скрито в дланите й. Когато ме видя, тя трепна и извика от радост.

— Как влезе тук? — запита тя. — Кой те пусна? Не е сър Пърсивъл, нали?

Нетърпението ми да чуя това, което имаше да ми каже, бе тъй непреодолимо, че не бях в състояние да й отговарям — само можех да задавам въпроси. Желанието на Лора да разбере какво се бе случило долу се оказа обаче твърде силно, за да мога да й устоя. Тя настойчиво повтаряше въпросите си.

— Графът, разбира се — отговорих й нетърпеливо. — Чие влияние в къщата…

Тя ме спря с жест на възмущение.

— Не говори за него! — извика тя. — Графът е най-низкото създание на тази земя. Той е долен шпионин…

В този миг на вратата на спалнята леко се почука.

Все още не бях седнала и отидох да видя кой е. Когато отворих, насреща си видях мадам Фоско с моята носна кърпичка в ръка.

— Изпуснали сте това долу, мис Халкъм — каза тя, — и реших да ви го донеса, тъй като бях тръгнала за моята стая.

Лицето й, по природа бледо, бе покрито с такава мъртвешка белота, че се стреснах от вида му. Ръцете й, които винаги бяха сигурни и уверени, сега трескаво трепереха, а погледът й с вълче изражение се плъзна покрай мен през отворената врата и се спря върху Лора. Тя бе подслушвала, преди да почука! Разбрах го от бялото й лице, от треперещите й ръце, от погледа й, отправен към Лора.

След като изчака секунда, тя се обърна мълчаливо и бавно се отдалечи.

Затворих отново вратата.

— О, Лора, Лора! И двете ще проклинаме деня, в който нарече графа шпионин!

— И ти би го нарекла така, Мариан, ако знаеш това, което зная аз. Ан Катърик бе права. Наистина е имало трети човек, който ни е следил вчера в горичката, и този човек…

— Сигурна ли си, че е бил графът?

— Напълно съм сигурна. Той е бил шпионинът на сър Пърсивъл, той е бил осведомителят на сър Пърсивъл — той е накарал сър Пърсивъл да дебне и да ни причаква двете с Ан Катърик цялата сутрин.

— Намерена ли е Ан? Видя ли я при езерото?

— Не, тя се спаси, като не дойде. Когато стигнах до навеса, там нямаше никой.

— Е, и?

— Влязох и седнах да почакам няколко минути. Но от притеснение станах отново да се поразходя наоколо. Излизайки, видях някакви следи по пясъка близо до предната страна на навеса. Наведох се да ги разгледам и разчетох една дума, написана с големи букви на пясъка. Думата беше — ПОГЛЕДНИ.

— И ти разрови пясъка и издълба дупка в него?

— Откъде знаеш, Мариан?

— Видях дупката, след като тръгнах подир теб. Продължавай, продължавай!

— Да, разрових пясъка и открих отдолу листче, на което бе написано нещо. Подписано бе с инициалите на Ан Катърик.

— Къде е листчето?

— Сър Пърсивъл го взе от мен.

— Можеш ли да си спомниш какво пишеше? Мислиш ли, че можеш да го повториш?

— По същество — да, Мариан. Беше съвсем кратък текст. Ти би го запомнила дума по дума.

— Опитай се да ми кажеш същността, преди да сме продължили по-нататък.

Тя прие. Записвам текста тук точно както го повтори пред мен:

„Един висок, едър възрастен мъж ме е видял вчера с вас и трябваше да бягам, за да се спася. Краката му не бяха тъй бързи, за да ме догонят, и той ме изгуби сред дърветата. Не мога да поема риска да дойда днес тук по същото време. Пиша това, за да ви уведомя, и го скривам в пясъка в шест часа сутринта. Когато следващия път говорим за Тайната на вашия зъл съпруг, трябва да бъдем на сигурно място или въобще да не говорим. Бъдете търпелива. Обещавам, че ще ме видите отново и при това скоро. — А. К.“

Думите „един висок, едър възрастен мъж“ (думи, които Лора бе сигурна, че е повторила пред мен точно) не оставяха никакво съмнение за това кой е бил преследвачът. Припомних си как предния ден в присъствието на графа съобщих на сър Пърсивъл, че Лора е отишла към навеса за лодки да търси брошката си. По всяка вероятност той я е последвал, подтикван от досадния си маниер, за да я успокои относно въпроса с подписа, веднага след като ме уведоми за промяната в плановете на сър Пърсивъл. В такъв случай той се е приближил до навеса и Ан Катърик го е забелязала. Подозрителната бързина, с която се е разделила с Лора, несъмнено е дала повод за безполезния му опит да я проследи. Разстоянието между къщата и езерото и времето, по което той излезе от всекидневната, сравнено с времето, по което Лора и Ан Катърик са разговаряли, бяха за нас недвусмислено доказателство за този факт.

След като стигнах тъй до някакво заключение, следващото нещо, което много ме интересуваше, бе да разбера какви открития е направил сър Пърсивъл, когато граф Фоско му е доложил откритието си.

— Как стана така, че ти отнеха писмото? — запитах аз. — Какво направи с него, след като го намери в пясъка?

— След като го прочетох веднъж — отговори тя, — взех го със себе си в навеса за лодки, за да седна и да го прегледам повторно. Докато четях, върху листа падна сянка. Вдигнах очи и видях сър Пърсивъл, който стоеше на прага и ме наблюдаваше.

— Опита ли се да скриеш писмото?

— Опитах се, но той ме възпря. „Не си правете труда да го криете — каза ми. — Вече съм го чел.“ Аз го гледах безпомощно, без да мога да кажа нищо. „Разбирате, нали? — продължи той. — Аз го прочетох. Изрових го от пясъка преди два часа, зарових го отново и пак написах отгоре думата, за да бъде готово за вас. Сега не можете да се измъкнете от неприятното положение, в което попаднахте. Вчера сте се срещнали тайно с Ан Катърик и в този момент държите писмото й в ръцете си. Нея все още не съм хванал, но хванах вас. Дайте ми писмото.“ Той пристъпи към мен — аз бях сама, Мариан, какво можех да сторя? Дадох му писмото.

— Какво ти каза, когато му го даде?

— Отначало не каза нищо. Хвана ме за лакътя и ме изведе от навеса за лодки, като се оглеждаше, сякаш се страхуваше, че някой може да ни види или да ни чуе. След това вкопчи ръката си в моята и ми пошепна: „Какво ви каза вчера Ан Катърик? Държа да чуя всяка дума — от първата до последната.“

— Каза ли му?

— Бях сама с него, Мариан — грубата му ръка ми причиняваше болка, — какво можех да сторя?

— Има ли все още следи по ръката ти? Дай да видя. — Защо?

— Защото, Лора, днес трябва да сложим край на търпеливостта си и да започнем да се съпротивяваме. Този белег е оръжие, с което можем да му нанесем удар. Нека да погледна. Може да ми се наложи да дам клетва за това.

— О, Мариан, не гледай така! Сега не ме боли!

— Дай да видя!

Тя ми показа белезите. Не можех нито да се натъжа, нито да се разплача, нито да потръпна пред вида им. Казват, че сме били или по-добри от мъжете, или по-лоши. Ако изкушенията, които са се изправяли на пътя на някои жени и са ги направили по-лоши, бяха препречили моя в този миг… Благодаря ти, господи! По лицето ми тя не можа да прочете нищо. Това нежно, невинно, любвеобилно създание помисли, че се уплаших заради нея и ми е мъчно за нея — и толкова.

— Недей да го взимаш толкова надълбоко, Мариан — каза простичко тя, издърпвайки отново ръкава си надолу. — Вече не ме боли.

— Ще се опитам да мисля спокойно, скъпа моя, заради теб. Да! Да! И ти му разправи всичко, което Ан Катърик ти бе казала — всичко, което Знам и аз?

— Да, всичко. Той беше толкова настойчив — бях сама с него, — не можах да скрия нищо.

— Каза ли ти нещо, когато свърши?

— Погледна ме и се изсмя някак си иронично и горчиво. „Ще измъкна и останалото от вас — каза той. — Чувате ли? И останалото.“ Заявих сериозно, че съм казала всичко, което зная. „Вие ли? — възкликна той. — Знаете повече, отколкото ви е угодно да кажете. Няма ли да го чуя? Ще го чуя! Ще го изтръгна от вас в къщи, ако не мога тук.“ Поведе ме по една непозната пътека през горичката — пътека, по която за мен нямаше никаква надежда да те срещна, и не проговори повече, докато не стигнахме къщата. Тогава спря отново и каза: „Ако ви дам още един шанс, ще се възползувате ли от него? Няма ли да поразмислите и да ми кажете останалото?“ Можах само да повторя думите, които вече бях казала. Той прокле упорството ми и ме повлече след себе си към къщата. „Не можете да ме измамите — рече. — Знаете повече, отколкото ви е угодно да ми кажете. Ще измъкна тайната и от вас, и от сестричката ви. Повече няма да заговорничите и да си шепнете. Няма да се видите с нея, докато не признаете истината. Ще бъдете под наблюдение сутрин, обед и вечер, докато не признаете истината.“ Беше глух за всичко, което можех да кажа. Заведе ме направо горе в стаята ми. Фани седеше там и бродираше нещо, а той незабавно й нареди да излезе. „Ще се погрижа да не се забъркваш в заговора — каза й той. — Ще напуснеш къщата още днес. Ако господарката ти иска камериерка, ще приеме тази, която аз избера.“ После ме блъсна в стаята и заключи вратата. Постави тази безчувствена жена отвън да ме пази, Мариан! Беше като обезумял. Може да ти е трудно да разбереш, но наистина беше така.

— Много добре разбирам, Лора. Той е луд — полудял от кошмарите на гузната съвест. От всичко, което ти ми каза, се убедих, че когато Ан Катърик се е разделила с теб вчера, ти си била пред научаването на някаква тайна, гибелна за твоя зъл съпруг, и той мисли, че ти вече я знаеш. Нищо, което можеш да кажеш или да сториш, няма да успокои гузното му недоверие и няма да убеди измамната му природа в твоята искреност. Не казвам това, скъпа моя, за да те разтревожа. Казвам го, за да ти отворя очите за положението, в което се намираш, и да те убедя в неотложната необходимост да ме оставиш да действувам, според силите ми, в твоя защита, докато шансът е на наша страна. Намесата на граф Фоско ми осигури достъп до теб днес, но утре той може да откаже да се застъпи. Сър Пърсивъл вече уволни Фани, защото тя е умно момиче и ти е предана, а на нейно място избра жена, безразлична към твоите интереси, чиято тъпота я свежда до равнището на кучето, пазещо двора. Не е възможно да предположим какви жестоки мерки ще предприеме по-нататък, освен ако не се възползуваме от благоприятните възможности, докато ги имаме.

— Какво можем да направим, Мариан? Ах, как бих искала да напуснем тази къща и никога повече да не я видим!

— Слушай ме, скъпа моя, и се опитай да разбереш, че докато аз съм тук, не си толкова безпомощна.

— Ще се опитам, ще се опитам. Но докато мислиш за мен, не забравяй и бедната Фани. Тя също се нуждае от помощ и утеха.

— Няма да я забравя. Видях я, преди да дойда тук, и обещах да й пратя вест тази вечер. Пощенската торба на Блакуотър Парк не е сигурно място за писма, а в твой интерес още тази вечер трябва да напиша две, които не трябва да попадат в други ръце освен в ръцете на Фани.

— Какви писма?

— Първо ще напиша на съдружника на мистър Гилмор, който ни предложи своята помощ, ако отново изпаднем в критично положение. Колкото и малко да разбирам от правосъдие, убедена съм, че то е в състояние да защити една жена срещу начина, по който се отнесе днес с теб този грубиян. Няма да навлизам в подробности — относно Ан Катърик, защото не разполагам с никакви сигурни сведения. Но адвокатът ще научи за белезите върху ръката ти и за упражненото спрямо теб насилие — няма да заспя спокойно, докато не му пиша!

— Но помисли за скандала, Мариан!

— Аз разчитам на този скандал. Сър Пърсивъл сигурно се бои от него повече, отколкото ти. Вероятността от скандал е единственото, което може да го накара да капитулира.

Докато говорех, станах, но Лора ме помоли горещо да не я оставям сама.

— Ти ще го доведеш до отчаяние — каза тя — и ще увеличиш десеторно опасностите, пред които сме изправени.

Почувствувах истината — обезсърчителната истина — на тези думи. Но нямах сили да я призная пред нея.

В ужасното положение, в което се намирахме, нямаше откъде да очакваме помощ и надежда, освен ако не рискуваме най-лошото. Обясних това предпазливо. Тя въздъхна горчиво, но не го оспори. Само попита за второто писмо, което смятах да напиша. До кого щеше да бъде адресирано?

— До мистър Феърли — отговорих аз. — Твоят чичо е нашият най-близък родственик и глава на семейството. Той трябва да се намеси.

Лора тъжно поклати глава.

— Да, да — продължих аз. — Чичо ти е слаб, себичен, светски човек, зная, но той не е сър Пърсивъл Глайд и няма до себе си приятел като граф Фоско. Не очаквам да прояви доброта, нито пък да се разчувствува към теб или към мен, но ще направи всичко, за да угоди на своята леност и да осигури собственото си спокойствие. Позволи ми само да го убедя, че намесата му в този момент ще му спести по-нататъшните неизбежни неприятности, тревоги и отговорности, и той ще се размърда заради себе си. Зная как да се справя с него, Лора — имам известен опит.

— Ако би могла само да му внушиш да ми позволи да се върна за известно време в Лимъридж и да остана там на спокойствие с теб, Мариан, бих могла да бъда почти толкова щастлива, колкото бях, преди да се омъжа!

Тези думи насочиха мислите ми в нова посока. Възможно ли бе да изправим сър Пърсивъл между двете алтернативи — скандала чрез намесата на правосъдието в защита на жена му или неговото съгласие да се разделят без много шум за известно време под предлог, че тя трябва да посети дома на чичо си? И можеше ли да се очаква в такъв случай той да приеме тази последна възможност? Беше съмнително — повече от съмнително. И все пак колкото и безнадеждно да изглеждаше, струваше си да се опита.

— Чичо ти ще бъде уведомен за желанието, което току-що изрази — казах й, — а аз ще се посъветвам с адвоката и по този въпрос. Може да е за добро — и ще бъде за добро, надявам се.

Казвайки това, станах и Лора пак се опита да ме задържи.

— Не ме оставяй — каза ми смутено. — Аз пиша на тази маса. И ти напиши тук писмата.

За мен бе изпитание да й откажа дори когато ставаше въпрос за собствените й интереси. Но вече бяхме останали насаме твърде дълго. Шансът да се видим отново можеше изцяло да зависи от това дали няма да предизвикаме нови подозрения. Крайно време беше да се появя спокойна и равнодушна сред нищожествата, които може би точно в този момент говореха за кае долу. Обясних тази неприятна необходимост на Лора и я убедих да я приеме.

— Ще дойда отново, скъпа моя, след час или по-малко — казах й аз. — За днес най-лошото свърши. Бъди спокойна и не се страхувай от нищо.

— Ключът на вратата ли е, Мариан? Мога ли да я затворя отвътре?

— Да, ето ключа. Заключи и не отваряй на никого, докато не се върна отново.

Целунах я и излязох. Изпитах облекчение, когато чух завъртането на ключа. Сега вратата беше под нейна власт.

VIII

Деветнадесети юни. — Бях стигнала площадката на стълбите, когато заключената врата на Лора ми подсказа да взема и аз тази предпазна мярка и да държа ключа в себе си, докато не съм в стаята. Дневникът ми и другите документи бяха вече на сигурно място в чекмеджето на писалищната маса, но нещата ми за писане не бяха прибрани. Това беше един печат с познатата емблема на два гълъба, пиещи вода от една и съща чаша, и няколко листа Попивателна хартия, върху които се бяха отпечатали последните редове от писанията ми предната нощ. Съзнанието ми бе деформирано от подозрението, станало част от самата мен, и сега ми се струваше опасно да оставям без надзор дори и такива дреболии — и заключеното чекмедже не ми се виждаше достатъчно защитено, преди да съм се погрижила както трябва никой да няма достъп до него.

Явно никой не бе влизал в стаята, докато съм говорила с Лора. Нещата ми за писане (които бях наредила да не се пипат от прислугата) бяха разпилени по масата както обикновено. Единственото обстоятелство, което все пак ми направи впечатление, бе, че печатът бе прибран в табличката заедно с моливите и восъка. Не бе присъщо на небрежните ми навици (за съжаление трябва да го кажа) да го слагам там, нито пък помнех да съм го слагала. Но тъй като, от друга страна, не можех да се сетя къде съм го захвърлила и се съмнявах дали пък един път по случайност не съм го сложила на мястото му, реших да не обременявам съзнанието си с още една дреболия, тъй като и без това бе объркано от развилите се през деня събития. Заключих вратата, прибрах ключа в джоба си и слязох долу.

Мадам Фоско бе сама в преддверието и гледаше барометъра.

— Продължава да пада — отбеляза тя. — Боя се, че трябва да очакваме още дъжд.

Лицето й бе възвърнало отново обичайното си изражение и цвят. Но ръката, с която посочи към циферблата на барометъра, все още трепереше.

Дали бе успяла вече да каже на съпруга си, че е подслушала Лора, която в мое присъствие го е окачествила като „шпионин“? Дълбокото ми подозрение, че му е казала, моят непреодолим страх (още по-съкрушителен поради неяснотата, в която бе забулен) от вероятните последици, твърдото ми убеждение, произтичащо от малките издайнически признаци, които жените забелязват една в друга, че мадам Фоско въпреки добре усвоената външна учтивост не е простила На племенницата си това, че неволно се бе изправила между нея и наследството от десет хиляди лири — всичко това нахлу в съзнанието ми и ме принуди да говоря с напразната надежда, че мога да използувам собственото си влияние и сили, за да поискам изкупление за нанесената от Лора обида.

— Смея ли да се доверя на любезността ви да ме извините, мадам Фоско, и да си позволя да говоря с вас по един изключително болезнен въпрос?

Тя скръсти ръце и кимна тържествено, без да изрече ни дума и без да сваля нито за миг очите си от мен.

— Боя се, много се боя, че когато бяхте тъй любезна да ми донесете кърпичката — продължих аз, — вие вероятно случайно сте чули Лора да казва нещо, което нямам никакво желание да повторя и което няма да се опитвам да оправдая. Само мога да се надявам, че за вас то не е било достатъчно важно, за да го споменете пред графа?

— За мен то няма никакво значение — отвърна мадам Фоско остро и неочаквано. — Но — добави тя, възприемайки в миг леденото си държане — аз не крия нищо от съпруга си, дори и дреболиите. Когато той преди малко забеляза, че изглеждам разстроена, мой дълг бе, макар и болезнен, да му кажа защо съм разстроена, и трябва честно да заявя пред вас, мис Халкъм, че му казах всичко.

Бях готова да го чуя, и все пак ме полазиха тръпки, когато тя изрече тези думи.

— Позволете ми най-горещо да ви помоля, мадам Фоско, позволете ми най-горещо да помоля и графа да проявите снизхождение към окаяното положение, в което е изпаднала сестра ми. Тя говореше под влияние на обидата и неправдата, с която се отнесе към нея съпругът и. Не беше на себе си, когато изрече тези прибързани думи. Смея ли да се надявам, че те ще бъдат мило и благородно опростени?

— Без съмнение — прозвуча тихият глас на графа зад мен. С безшумната си походка и с книга в ръка той бе излязъл от библиотеката и се бе прокраднал до нас. — Лейди Глайд е била несправедлива към мен, казвайки тези думи — продължи той. — Аз съм наскърбен, но й прощавам. Нека повече никога да не говорим на тази тема, мис Халкъм. Нека всички заедно да забравим това.

— Много сте мил — казах аз, — доставяте ми неизразимо облекчение…

Опитах се да продължа, но очите му бяха вперени в мен. Ужасната му усмивка, която крие всичко, бе запечатана твърдо и нетрепващо на широкото му гладко лице. Подозрението, което питаех към непроницаемото му лицемерие, собственото ми чувство за унижение от това, че паднах дотам да търся помирение със съпругата му и него самия, така ме разстроиха и объркаха, че думите замряха на устните ми и останах безмълвна.

— На колене ви моля да не говорите повече за това, мис Халкъм — аз съм дълбоко потресен от факта, че сметнахте за необходимо да кажете толкова много. — При тези учтиви слова той взе ръката ми — о, как сама се ненавиждам, о, колко малко може да ме утеши съзнанието, че я подадох заради Лора! — той взе ръката ми и я поднесе до отровните си устни. До този момент не бях усетила целия ужас, който изпитвах от него. Тази невинна близост смрази кръвта ми, сякаш беше най-злонамерената обида, която един мъж би могъл да ми нанесе. Все пак скрих отвращението си от него — опитах се да се усмихна, — аз, която безмилостно ненавиждам притворството в поведението на други жени, бях лицемерна като най-лошите сред тях, като този Юда, чиито устни докоснаха ръката ми.

Не бих могла да поддържам това унизително за мен самообладание — знанието, че не бих могла, е моето единствено изкупление, — ако не бе свалил погледа си от мен. На помощ ми дойде жена му с нейната ревност на тигрица, която настоятелно отвлече вниманието му от мен, щом той взе ръката ми. Студените й сини очи засвяткаха, увехналото й бяло лице поруменя — в миг тя се подмлади с много години.

— Графе! — каза тя. — Англичанките не разбират вашите чуждестранни учтивости.

— Простете, ангеле мой! Най-добрата и най-скъпата за мен англичанка на света ги разбира. — При тези думи той пусна ръката ми и вместо нея вдигна нежно към устните си ръката на своята съпруга.

Изтичах горе, за да намеря убежище в стаята си. Ако имах време да разсъждавам, мислите ми, когато останах сама, биха ми причинили горчиво страдание. Но време за друго освен за действия нямаше и за щастие това ми помогна да запазя спокойствието и решителността си. Предстоеше ми все още да напиша писмата до адвоката и мистър Феърли и веднага, без никакво колебание, се заех с тях.

Място за двоумение нямаше, защото освен на себе си засега нямаше на кого другиго да разчитам. Наоколо нямаше приятели или роднини на сър Пърсивъл, към чието посредничество бих могла да прибягна. Той беше в най-хладни отношения, а в някои случаи и в съвсем обтегнати, със семействата от неговата класа и положение, с които беше съсед: Ние двете нямахме нито баща, нито брат, който да дойде да ни подкрепи. Нямах друг избор, освен да напиша тези писма, резултатът от които бе съмнителен, или да поставя Лора и себе си в неизгодно положение, като избягаме тайно от Блакуотър Парк и по този начин сложим непреодолима бариера пред възможността за помирителни преговори в бъдеще. Вторият ход можеше да бъде оправдан само ако над нас бе надвиснала гибелна заплаха. Най-напред трябваше да опитам с писмата и аз ги написах.

На адвоката не споменах нищо за Ан Катърик, защото (както заявих пред Лора) тази тема бе свързана с тайната, която засега не можехме да разгадаем и затова беше безполезно да занимаваме с нея един юрист. Оставих моя кореспондент да си обясни, ако желае, недостойното, поведение на сър Пърсивъл с нови спорове по парични въпроси и просто поисках съвет във връзка със съществуващите възможности за предприемане на правни действия в защита на Лора, в случай че съпругът й не й позволи да напусне за известно време Блакуотър Парк и да се върне с мен в Лимъридж. Помолих го да се обърне към мистър Феърли за подробностите около това споразумение, уверих го, че пиша със съгласието на Лора, и завърших с молбата да направи за нея всичко, което е по силите му, и то без да губи никакво време.

След това се заех с писмото до мистър Феърли. Обърнах се към него по начина, който бях споменала пред Лора, защото по всяка вероятност това щеше да му окаже най-силно въздействие. Приложих копие от моето писмо до адвоката, за да му покажа колко сериозен е случаят, и представих нашето преместване в Лимъридж като единствения компромис, при който биха могли да се предотвратят неизбежните неприятни последици в не тъй далечното бъдеще за чичо й и за самата Лора, произтичащи от опасното и злочесто положение, в което тя се намираше сега.

Когато свърших, запечатах и надписах двата плика, отидох отново в стаята на Лора, за да й покажа, че писмата са написани.

— Някой да те е безпокоил? — попитах аз, когато ми отвори вратата.

— Никой не е чукал — отвърна тя, — но чух, че има някой в преддверието.

— Мъж ли беше или жена?

— Жена. Чух как шумоли роклята й.

— На коприна ли ти напомни?

— Да, на коприна.

Мадам Фоско очевидно бе стояла отвън на пост. Едва ли трябваше да изпитвам големи опасения от злината, която би могла да извърши сама. Но злината, която можеше да извърши като драговолен инструмент в ръцете на съпруга си, бе твърде застрашителна, за да се пренебрегва.

— Какво стана, когато спря да чуваш шумоленето на роклята в преддверието? — запитах аз. — Чу ли го да преминава по коридора?

— Да. Стоях, без да се движа, и го чух, понеже се ослушвах.

— Накъде отиде?

— Към твоята стая.

Размислих отново. Звукът бе убягнал от слуха ми. Но аз бях погълната от писмата и освен това пиша с паче перо, стържа и дращя шумно върху хартията. По-вероятно бе мадам Фоско да е чула скърцането на перото ми, отколкото аз — шумоленето на роклята й. Ето още една причина (ако търсех такава), за да не се доверя на пощенската торба в преддверието.

Лора видя, че се замислих.

— Нови изпитания! — въздъхна тя изтощено. — Нови изпитания и опасности!

— Няма никакви опасности — отвърнах й — Малко затруднение може би. Мисля как най-сигурно да предам писмата в ръцете на Фани.

— Значи, си ги написала? О, Мариан, не поемай никакви рискове! Моля, моля те, не поемай никакви рискове!

Беше шест без петнадесет. Имах време да стигна до селската странноприемница и да се върна обратно преди вечерята. Ако чаках да се стъмни, може би нямаше да ми се удаде повторно изгоден случай да изляза безопасно от къщата.

— Стой затворена и не вади ключа, Лора — казах аз. — И не се страхувай за мен. Ако някой те пита нещо, без да отваряш, кажи, че съм отишла да се разходя.

— Кога ще се върнеш?

— Непременно преди вечерята. Кураж, скъпа моя! По това време утре за теб ще действува един човек с бистър ум, на когото можем изцяло да се доверим. Съдружникът на мистър Гилмор е най-добрият ни приятел след самия мистър Гилмор.

Кратко размишление, щом останах сама, ме убеди, че е по-добре да не се появявам в костюма си за разходка, преди да съм разбрала какво става на долния етаж. Все още не бях установила дали сър Пърсивъл е в къщата.

Песента на канарчетата в библиотеката и миризмата на тютюневия дим, която се носеше от отворената врата, ми подсказаха веднага къде е графът. Погледнах през рамо, докато минавах покрай портала, и за голяма изненада видях как с изключителното си очарование и любезност той демонстрира пред икономката възприемчивостта на птичките. Сигурно й бе отправил специална покана да ги види, защото никога по собствена инициатива не би й хрумнало да влезе в библиотеката. И най-незначителните действия на този човек криеха някаква причина. Каква можеше да бъде тя?

Но време да разследвам подбудите му нямаше. Потърсих мадам Фоско и я видях да прави любимите си обиколки около езерцето с рибките.

Малко съмнително беше как ще ме посрещне след пристъпа на ревност, за който бях станала повод преди малко. Но междувременно съпругът й бе успял да я укроти и сега тя разговаряше с обичайната си учтивост. Заприказвах я с единствената цел да разбера дали знае къде е отишъл сър Пърсивъл. Съумях да го спомена в беседата ни и след известни извъртания от страна и на двете ни тя най-сетне каза, че бил излязъл.

— Кой кон взе? — попитах между другото.

— Не е взимал кон — отговори тя. — Тръгна пеша преди два часа. Както разбрах, искал да разпита отново за тази Ан Катърик. Изглежда обхванат от някакво прекомерно желание да я открие. Знаете ли случайно дали тя е опасна в лудостта си, мис Халкъм?

— Не зная, графиньо.

— Прибирате ли се обратно?

— Да, така смятам да направя. Предполагам, че скоро ще трябва да се обличаме за вечеря.

Влязохме в къщата заедно. Мадам Фоско се отправи към библиотеката и затвори вратата. Отидох веднага да взема шапката и шала си. Всяка минута беше от значение, ако исках да се свържа с Фани в странноприемницата и да се върна преди вечерята.

Когато прекосявах отново преддверието, там нямаше никой и песента на птичките в библиотеката бе спряла. Не можех да спирам, за да правя нови проверки. Уверих се само, че пътят ми е чист, и напуснах къщата с двете писма, прибрани на сигурно място в джоба ми.

По пътя към селото се подготвих за вероятността да срещна сър Пърсивъл. Убедена бях, че ако трябва да се разправям насаме с него, няма да изгубя присъствие на духа. Жена, сигурна в собствения си разсъдък, може по всяко време да излезе насреща на мъж, който не е сигурен в собствения си нрав. Не се боях от сър Пърсивъл така, както се страхувах от графа. Вместо да се стресна, успокоих се, когато чух по каква работа е излязъл. Докато той бе погълнат от голямата си грижа да открие Ан Катърик, с Лора можехме да се надяваме, че няма да бъдем обект на непосредствено преследване от негова страна. Заради нас, както и заради Ан вярвах и горещо се молех тя да му убегне.

Вървях бързо, доколкото бе възможно това в горещината, и стигнах до кръстопътя, водещ към селото, като от време на време се обръщах, за да се уверя, че никой не ме следи.

През целия път зад мен нямаше нищо друго освен един празен селски фургон. Шумът на трополящите колела ме дразнеше и когато видях, че фургонът тръгна по пътя за селото, спрях, за да го пропусна да мине и да не го чувам повече. Като погледнах по-внимателно, ми се стори, че зад него се движат краката на някакъв мъж, но това не бе коларят, който вървеше отстрани до конете си. Частта от кръстопътя, по която току-що бях минала, бе тъй тясна, че идващият след мен фургон обрули клоните и храстите от двете страни и аз трябваше да изчакам, докато отмине, за да проверя, дали наистина съм видяла нещо. Очевидно впечатлението ми е било погрешно, защото, когато фургонът мина покрай мен, пътят зад него беше празен.

Стигнах странноприемницата, без да срещна сър Пърсивъл, без да забележа нищо повече, и с радост разбрах, че стопанката се е отнесла към Фани много учтиво. Тя бе предоставила на момичето една стаичка, където то седеше, необезпокоявано от шума в пивницата, и една чиста спалня на втория етаж на къщата. Щом ме видя, Фани отново заплака и каза, бедничката, че се чувствувала ужасно, изхвърлена по този начин, сякаш е извършила непростимо прегрешение, когато в същност никой не можеше да я обвини в нищо — дори и господарят й, който я бе пропъдил.

— Опитай се да се примириш с положението, Фани — посъветвах я аз. — Двете с господарката ти ще се погрижим да не пострада доброто ти име. Сега ме чуй. Разполагам с твърде малко време и искам да ти се доверя за нещо много важно. Трябва да се погрижиш за тези две писма. Това с марката ще пуснеш в пощата утре, когато пристигнеш в Лондон. Другото, адресирано до мистър Феърли, ще му предадеш собственоръчно, щом се прибереш у дома. Дръж и двете писма в себе си и не ги давай никому. Те са от първостепенно значение за интересите на господарката ти.

Фани сложи писмата в пазвата си.

— Там ще останат, мис — каза тя, — докато не сторя това, което ми поръчахте.

— Гледай навреме да отидеш на гарата утре сутринта — продължих аз. — А когато се видиш с икономката на Лимъридж, предай й моите поздравления и й кажи, че си на служба при мен, докато лейди Глайд бъде в състояние да те вземе обратно. Може би ще се срещнем по-скоро, отколкото предполагаш. Така че горе главата и не изпускай влака в седем часа.

— Благодаря ви, мис, благодаря ви сърдечно. Гласът ви ми вдъхва смелост. Моля, предайте почитанията ми на миледи и й кажете, че се постарах да подредя всичко, колкото ми позволяваше времето. О, боже, боже! Кой ще й помогне да се облече днес за вечеря? Сърцето ми се къса, мис, само като си помисля за това.

Когато се върнах, имах на разположение четвърт час, за да се приготвя за вечерята и да кажа две думи на Лора, преди да сляза долу.

— Писмата са в ръцете на Фани — прошепнах й на вратата. — Ще слезеш ли за вечерята?

— Не, не, за нищо на света.

— Случи ли се нещо? Обезпокои ли те някой?

— Да, току-що, сър Пърсивъл…

— Влезе ли?

— Не, изплаши ме, като потропа на вратата. По питах: „Кой е?“ — „Вие знаете — отговори той. — Ще промените ли решението си, ще ми кажете ли останалото? Ще го промените! Рано или късно ще измъкна всичко от вас. Вие знаете къде се намира сега Ан Катърик.“ — „Честна дума, наистина не зная“ — казах аз. „Знаете! — провикна се той. — Ще смачкам упорството ви, внимавайте — всичко ще измъкна от вас.“ При тези думи се отдалечи. Тръгна си, Мариан, преди по-малко от пет минути.

Той не бе намерил Ан! За тази нощ бяхме спасени — все още не беше я намерил.

— Долу ли слизаш, Мариан? Качи се после отново.

— Да, да. Не се притеснявай, ако закъснея малко, трябва да внимавам — може да ги засегна, ако ги напусна твърде бързо.

Звънчето за вечеря удари и аз бързо се отдалечих.

Сър Пърсивъл поведе мадам Фоско към трапезарията, а графът ми подаде ръката си. Беше разгорещен и почервенял и не бе облечен с обичайната си грижливост и педантизъм. Дали и той не е излизал преди вечеря и е закъснял с връщането си, или страдаше от горещината малко повече от друг път?

Както и да беше, безспорно нещо тайно го гризеше и притесняваше, което, въпреки цялото му умение да заблуждава, той не бе в състояние напълно да прикрие. Докато се хранехме, беше почти толкова мълчалив, колкото и сър Пърсивъл и, от време на време поглеждаше крадешком към съпругата си — поведение, което го разкриваше в съвсем нова за мен светлина. Единственото светско задължение, за което все още имаше достатъчно самообладание и изпълняваше както винаги, бяха настойчивата му любезност и внимание спрямо мен. Все още не мога да открия какъв е злият му умисъл, но независимо от кроежите му, неизменната учтивост към мен, неизменното покорство пред Лора и неизменната „юзда“, с която възпира грубото държане на сър. Пърсивъл, са средствата, които той твърдо и неотклонно използува, откакто кракът му стъпи в този дом, за да постигне целите си. Заподозрях го, когато за първи път се намеси в наша полза при спора за подписа в библиотеката и сега съм вече сигурна.

Щом мадам Фоско и аз станахме от масата, графът също стана, за да ни придружи в салона.

— Защо ставате? — запита сър Пърсивъл. — Вас питам, Фоско.

— Ставам, защото ядох и пих достатъчно — отговори графът. — Бъдете така любезен, Пърсивъл, и проявете снизхождение към моя навик на чужденец да влизам и да излизам заедно с дамите.

— Глупости! Още една чаша бордо няма да ви навреди. Седнете отново като англичанин. Искам да поговоря спокойно половин час, докато си пием виното.

— Да поговорим спокойно, Пърсивъл, с удоволствие, но не сега и не докато пием вино.

— Няма що! — изсъска яростно сър Пърсивъл. — Няма що, вежливо отношение към човека в собствения му дом!

Докато вечеряхме, забелязах неколкократно, че той поглежда неспокойно към графа и че графът старателно се въздържаше да отговори на погледите му. Това обстоятелство, прибавено към силното желание на домакина да си поговорят спокойно на чаша вино и категоричното упорство на госта му да не сяда отново на масата, извикаха в паметта ми молбата, която сър Пърсивъл напразно отправи към приятеля си през деня — да излезе от библиотеката, за да разговарят. Графът бе отсрочил отправеното към него искане за интимен разговор днес следобед и сега за втори път го отлагаше. Каквато и да бе темата на предстоящата им беседа, ясно бе, че тя е важна според сър Пърсивъл и може би (ако се съдеше по очевидното нежелание да пристъпи към нея) е и опасна според графа.

Тези съображения ми дойдоха наум, докато минавахме от трапезарията в салона. Гневният коментар на сър Пърсивъл за това, че приятелят му го изоставя, не произведе никакъв ефект. Отстоявайки упорството си, графът ни придружи до масата за чая, остана една-две минути в стаята, после излезе и се върна с пощенската торба в ръце. Часът бе осем — времето, когато събираха писмата от Блакуотър Парк.

— Имате ли някакви писма за пощата, мис Халкъм? — запита той, приближавайки се към мен с торбата.

Видях как мадам Фоско, която приготовляваше чая, спря за миг с щипките за захар в ръка, за да чуе отговора ми.

— Не, графе, благодаря — днес не съм писала.

Той даде торбата на слугата, който в този момент беше в стаята; седна на пианото и изсвири два пъти веселата неаполитанска улична песен „La mia Carolina“[12]. Жена му, която обикновено бе много бавна във всичко, което вършеше, приготви чая тъй бързо, както бих го направила и аз, изпи чашата си за две минути и тихомълком се измъкна от стаята.

Станах да последвам примера й, защото подозирах, че пак ще се опита да извърши някоя подлост спрямо Лора, а и бях твърдо решена да не оставам сама в една и съща стая със съпруга й.

Преди да стигна вратата, графът ме спря, като ме помоли за чаша чай. Дадох му я и повторно направих опит да изляза. Той отново ме спря — този път, като се върна обратно при пианото и неочаквано се обърна към мен за мнението ми по някакъв музикален спор, в който, както заяви, ставало въпрос за честта на родината му.

Напразно го увещавах в пълното си невежество по отношение на музиката и в отсъствието на какъвто и да е музикален вкус. Той повтори молбата си тъй разпалено, че срази всякакви по-нататъшни опити за възражение от моя страна. Англичаните и германците (заяви възмутено той) винаги порицават неспособността на италианците да създават по-възвишена музика. Според тях ние сме говорели само за нашите оратории, докато те говорели за техните симфонии. Нима сме забравили — ние и те — неговия безсмъртен приятел и сънародник Росини? Какво е „Мойсей в Египет“, ако не великолепна оратория, която се играе на сцената, вместо да се пее безстрастно в концертна зала? Какво е увертюрата към „Вилхелм Тел“, ако не симфония, наречена с друго име? Слушала ли съм аз „Мойсей в Египет“? Нека чуя всичко и тогава да кажа дали някой смъртен е сътворил нещо по-свято, величествено и грандиозно? И без да изчака да изразя дори с една дума съгласието или несъгласието си, като ме гледаше през цялото време право в лицето, той започна да блъска по пианото и да пее с приповдигнат и високомерен възторг, като прекъсваше от време на време и с много жар ми съобщаваше наименованията на различните музикални произведения: „Хор на египтяните от «Тъмна напаст», мис Халкъм! «Ария на Мойсей за десетте божи заповеди». «Молитвата на израилтяните при преминаването на Червено море». Ха, ха! Не е ли това недостижимо? Не е ли величествено?“ Пианото се тресеше под силните му ръце и чаените чашки дрънчаха върху масата, докато силният му бас бучеше и тежкият му крак отмерваше такта на пода.

Имаше нещо ужасяващо — нещо свирепо и дяволско в радостния изблик от собственото му пеене и свирене и в победоносния поглед, с който наблюдаваше въздействието върху ми, докато аз се примъквах все по-близо и по-близо до вратата. Освобождението ми дойде най-сетне не от собствените ми усилия, а от появата на сър Пърсивъл. Той отвори вратата на трапезарията и като се провикна ядосано, поиска да узнае какво значи „този дяволски шум“. Графът тутакси стана от пианото. „Ах! Щом идва Пърсивъл — каза той, — край на хармонията и мелодичността. Музата на музиката, мис Халкъм, ни напуска ужасена и аз, старият, дебел музикант, ще изляза на чист въздух, за да излея там останалата част от възторга си!“ Той излезе с горда крачка на верандата, пъхна ръце в джобовете си и подхвана отново приглушено „Арията на Мойсей“ в градината.

Чух сър Пърсивъл да го вика от прозореца на трапезарията. Но той не му обърна внимание. Изглежда, беше решил да не го чува. Дълго отлаганият спокоен разговор между тях бе отново отсрочен, докато графът не пожелаеше той да се състои.

Беше ме задържал в салона половин час, след като жена му ни остави. Къде е била и какво е правила през това време?

Качих се горе, за да разбера, но не открих нищо; а когато разпитах Лора, стана ясно, че и тя не е чула нищо. Никой не я обезпокоил, никакво шумолене на копринена рокля не бе доловила в преддверието или в коридора.

Часът беше девет без двадесет. Отидох в стаята си да взема дневника и после се върнах при Лора, като ту пишех, ту спирах, за да говоря с нея. Никой не се приближи и нища не се случи. До десет часа бяхме заедно. Тогава станах, казах й пак няколко одобрителни думи и й пожелах лека нощ. Тя заключи вратата, след като се уговорихме, че на другата сутрин най-напред ще отида при нея.

Имах да прибавя още няколко изречения в дневника си, преди самата аз да си легна, и докато слизах отново долу към салона, след като се разделих с Лора за днешния изнурителен ден, реших просто да се появя там, да се извиня и да се оттегля един час по-рано от обикновеното.

Сър Пърсивъл, графът и жена му седяха заедно. Сър Пърсивъл се прозяваше в едно кресло, графът четеше, мадам Фоско си вееше с ветрилото. Странно, но лицето й беше зачервено. Тя, която никога не страдаше от топлината, без съмнение се измъчваше от нея тази вечер.

— Боя се, графиньо, че не се чувствувате тъй добре както винаги? — казах аз.

— Щях да ви кажа точно същото — отвърна тя. — Изглеждате бледа, драга моя!

Божичко! Тя за първи път се обръщаше към мен по този интимен начин. При това, когато изрече тези думи, по лицето й се изписа безочлива усмивка.

— Мъчи ме едно от моите главоболия — отговорих студено аз.

— А, така ли? Липса на чист въздух, предполагам? Една разходка преди вечеря би ви се отразила добре. — Тя наблегна особено на думата „разходка“. Дали ме е видяла, че излизам? Това нямаше значение. Писмата бяха сега на сигурно място в ръцете на Фани.

— Елате да пушим, Фоско — каза сър Пърсивъл, като се надигна и отново погледна смутено приятеля си.

— С удоволствие, Пърсивъл, след като дамите си легнат — отвърна графът.

— Извинете ме, графиньо, че първа ще се оттегля — казах аз. — Сънят е единственото лекарство да главоболие като моето.

Сбогувах се. Когато се ръкувах с нея, на лицето й бе изписана същата безочлива усмивка. Сър Пърсивъл не ми обърна никакво внимание. Той гледаше нетърпеливо към мадам Фоско, която с нищо не показваше, че се готви да напусне стаята заедно с мен. Графът се усмихна на себе си зад книгата. Спокойният разговор със сър Пърсивъл отново щеше да се забави и този път пречката бе графинята.

IX

Деветнадесети юни. — След като най-сетне се озовах на сигурно място в собствената си стая, аз разлистих тези страници и се приготвих да допиша впечатленията си от деня.

Повече от десет минути седях безцелно, с перо в ръка, разсъждавайки върху събитията от последните дванадесет часа. Когато най-после се залових за задачата си, изпитах затруднение както никога досега. Въпреки усилията ми да съсредоточа мислите си, те витаеха със странно упорство около сър Пърсивъл и графа и цялото ми внимание вместо към дневника бе насочено към този личен разговор между тях, който бе отлаган през целия ден и сега вече щеше да се състои в тишината и уединението, предлагани от нощта.

Съзнанието ми бе тъй объркано, че не можеше да възкреси всичко, случило се от сутринта насам, и не ми оставаше нищо друго, освен да затворя дневника и да го изоставя за известно време.

Отворих вратата, която водеше от спалнята към моята всекидневна, и след като влязох в нея, отново я затворих, за да не би случайно течението да угаси свещта върху писалищната ми маса. Прозорецът на всекидневната бе широко разтворен и аз се опрях безучастно на него да погледам нощта.

Бе тъмно и тихо. Не се виждаха нито луната, нито звезди. В неподвижния, тежък въздух се носеше мирис на дъжд и аз протегнах ръка от прозореца. Не. Времето вещаеше дъжд, но той още не бе започнал.

Останах подпряна на перваза на прозореца близо четвърт час, загледана разсеяно в тъмнината. Бе тихо. От време на време дочувах само гласовете на слугите или далечното хлопане на врата на долния етаж.

Точно когато се обърнах, за да се върна в спалнята и да се опитам отново да завърша записките си, усетих миризма на тютюнев дим, която се стелеше към мен в тежкия нощен въздух. В следващия миг забелязах малка червена светлинка, която приближаваше в мрака откъм далечния край на къщата. Стъпки не се чуваха и не виждах нищо освен светлинката. Тя се движеше в нощта, мина покрай прозореца, на който стоях, и спря срещу прозореца на спалнята ми, където на писалищната маса гореше свещта.

Светлинката остана така за миг и после се върна обратно в посоката, от която бе дошла. Докато следях движението й, видях втора червена светлинка, по-голяма от първата, която приближаваше от далечината. Двете се срещнаха в мрака. Спомняйки си кой пуши цигари и кой пури, заключих веднага, че графът бе излязъл пръв, за да подслушва под моя прозорец, а след това сър Пърсивъл се е присъединил към него. Вероятно са се разхождали по тревата, иначе щях да чуя тежката крачка на сър Пърсивъл, макар че леките стъпки на графа биха могли да ми убягнат дори и по пясъчната пътека.

Останах смълчана на прозореца, убедена, че не могат да ме видят в мрака на стаята.

— Какво има? — чух как сър Пърсивъл пита приглушено. — Хайде да влезем и да седнем?

— Искам светлината в този прозорец да угасне — отвърна тихо графът.

— Какво пречи светлината?

— Показва, че тя все още не си е легнала. Достатъчно е проницателна, за да заподозре нещо, и е достатъчно смела, за да слезе долу и да подслушва, ако й се отдаде такава възможност. Търпение, Пърсивъл, търпение!

— Глупости! Все за това търпение ми говорите!

— След малко ще заговоря за нещо друго. Добри ми приятелю, вие се намирате на ръба на пропастта в собствения си дом и ако ви позволя да дадете на жените още една възможност, честна дума, кълна се, те ще ви блъснат в нея!

— Какво, по дяволите, искате да кажете?

— Ще стигнем до това обяснение, Пърсивъл, след като угасне светлината в този прозорец и след като обиколя стаите от двете страни на библиотеката и надникна също и по стълбите.

Те бавно се отдалечиха и останалата част от разговора (който през цялото време се водеше на тих глас) вече не се чу. Това беше без значение. Чух достатъчно за мнението на графа относно моята проницателност и смелост. Преди още червените светлинни да изчезнат в тъмнината, реших, че когато седнат да разговарят, двамата мъже трябва да имат слушател и че този слушател, въпреки всички предпазни ходове на графа, трябва да бъда аз. Нуждаех се само от едно оправдание за това решение в собствената си съвест, за да си дам кураж да го изпълня. А такова оправдание аз вече имах. Честта на Лора, нейното щастие и дори живот може би зависеха от добрия ми слух и услужливата ми памет тази вечер.

Чух графа да казва, че възнамерява да огледа стаите от двете страни на библиотеката, а също и стълбището, преди да започне да се обяснява със сър Пърсивъл. Споделените от него намерения бяха напълно достатъчни, за да разбера, че той възнамерява да проведе разговора именно в библиотеката. Минутата, която ми бе нужна, за да стигна до това заключение, ми подсказа как да осуетя предпазните му мерки или, с други думи, как да чуя какво имат да си кажат двамата със сър Пърсивъл, без да се излагам на опасността да слизам на долния етаж.

Като говорех за стаите на партера, споменах верандата, към която те всички имат излаз посредством големите остъклени врати. Покривът на тази веранда е плосък и дъждовната вода се стича от него по тръби, от които се събира в цистерни за нуждите на къщата. Тесният оловен покрив, който минава покрай спалните, бе според мен на около три фута под прозорците. Върху него на голямо разстояние една от друга бяха подредени саксии с цветя и за да не падат при силен вятър, пред тях имаше железен парапет с орнаменти.

Според плана, който сега ми хрумна, трябваше да се прехвърля от прозореца на моята всекидневна върху покрива, да се промъкна безшумно до онази част, която се намираше непосредствено над прозореца на библиотеката, и свита между саксиите, да опра ухо до парапета. Ако сър Пърсивъл и графът седят и пушат тази нощ така, както ги бях виждала много вечери досега, на кресла близко до остъклената врата и крака, изтегнати на поцинкованите градински столове, до ушите ми щеше да стигне всяка тяхна дума, ако не шепнеха (а както всички знаем от собствен опит, вече не сме в състояние да водим разговори шепнешком). Ако обаче решеха тази вечер да седнат по-навътре в стаята, тогава можех да чуя много малко или дори нищо и в такъв случай трябваше да се подложа на много по-големия риск да се опитам да ги надхитря, като сляза долу.

Колкото и твърдо да бях убедена, че трябваше да изпълня категоричното си решение, породено от отчаяното ни положение, таях най-гореща надежда, че няма да ми се наложи да прибягна до тази крайност. Храбростта ми в края на краищата бе само храбростта на жена и почти щеше да ми измени при мисълта, че бих могла да сляза долу посред нощ на две крачки от сър Пърсивъл и графа.

По много причини трябваше обезателно да се преоблека. Най-напред свалих копринената си рокля, защото и най-тихото й шумолене в тази тиха нощ би могло да ме издаде. После съблякох тежките си бели фусти и ги замених с тъмен памучен комбинезон. Отгоре се наметнах с черната си пътническа пелерина и дръпнах качулката ниско върху главата си. С обичайното си вечерно облекло заемах място най-малко за трима души. В сегашното си одеяние, особено когато се загърнах плътно, бих могла да мина и през най-тесните пролуки по-лесно от всеки друг. Малкото пространство между саксиите с цветя, от една страна, и стената и прозорците, от друга, ме накара да се замисля сериозно над този въпрос. Ако съборех нещо, ако издадях и най-малкия шум, кой би могъл да предвиди какви щяха да бъдат последствията?

Сложих кибрита близо до свещта, преди да я угася, и пипнешком се върнах обратно във всекидневната. Заключих вратата й, както бях заключила преди това и вратата на спалнята, а после тихо излязох през прозореца и стъпих на оловния покрив на верандата.

Моите две стаи се намираха в най-крайната част на новото крило на къщата, където живеехме всички, и трябваше да мина покрай пет прозореца, преди да стигна до мястото, непосредствено над библиотеката, което исках да заема. Първият прозорец беше на една необитаема стая, вторият и третият принадлежаха на Лорината стая. След нея бяха стаите на сър Пърсивъл и на графинята. Другите прозорци, покрай които нямаше да минавам, бяха на тоалетната стая на графа, на банята и на втората празна стая за гости.

Никакъв звук не достигаше до слуха ми — когато застанах на покрива, черната, сляпа тъмнина на нощта ме обграждаше отвсякъде с изключение на прозореца на мадам Фоско. Там, точно над библиотеката, накъдето водеше пътят ми — там видях светлина! Графинята все още не бе легнала.

Твърде късно бе да се връщам — време за губене нямаше. Реших да продължа на всяка цена, разчитайки на собствената си предпазливост и на нощния мрак. „Заради Лора!“ — помислих си аз в момента, когато направих първата крачка върху покрива, като с една ръка придържах наметалото около себе си, а с другата опипвах стената. По-добре беше да вървя близо до стената, отколкото да рискувам да ритна някоя от саксиите, които бяха на няколко инча от мен.

Минах покрай прозореца на празната стая, като при всяка стъпка опитвах с ходилото си оловния покрив, преди да се отпусна върху него с цялата си тежест. Минах покрай тъмните прозорци на Лорината стая (бог да я благослови и да я пази тази вечер!). Преминах тъмния прозорец на стаята на сър Пърсивъл. После изчаках миг, клекнах с протегнати ръце, за да се подпирам, и така пропълзях до мястото си покрай ниската стена между осветения прозорец и покрива на верандата. Когато се осмелих да вдигна поглед, видях, че само горната част на прозореца е отворена и че вътрешните щори са спуснати додолу. Докато гледах, вътре се откри сянката на мадам Фоско, която след това се върна обратно. Явно бе, че засега не ме беше чула, защото в противен случай сянката щеше да спре зад щорите, дори ако тя нямаше достатъчно смелост да отвори прозореца и да погледне навън.

Разположих се на парапета, като преди това установих с опипване къде от двете ми страни се намират саксиите. Мястото беше точно колкото да седна между тях. Ухаещите листенца на цветето отляво докоснаха лицето ми, когато положих леко глава на парапета.

Първото, което дочух, бе последователното отваряне или затваряне (по-вероятно последното) на три врати — вратите, водещи към преддверието и стаите от двете страни на библиотеката, които графът бе обещал да провери. Първото, което видях, отново бе червената светлинна, която излезе навън изпод верандата, отдалечи се по посока на моя прозорец, задържа се там за миг и после се върна обратно.

— По дяволите с това ваше безпокойство! Кога най-сетне ще седнете? — изръмжа отдолу гласът на сър Пърсивъл.

— Уф! Колко е горещо! — каза графът, въздишайки и пуфтейки изтощено.

Възклицанието му бе последвано от влаченето на градинските столове по плочите — дългоочакваният звук, който ми съобщи, че както обикновено щяха да седнат близо до прозореца. Дотук шансът беше на моя страна. Когато се разположиха в столовете си, часовникът в кулата удари дванадесет без четвърт. През отворения прозорец чух как мадам Фоско се прозява и сянката й още веднъж пресече бялото поле на щорите.

Междувременно сър Пърсивъл и графът започнаха да си говорят, като от време на време снижаваха гласовете си, без обаче нито веднъж да шепнат. Необичайността и заплахата на положението, в което се намирах, ужасът от светещия прозорец на мадам Фоско, който не можех да овладея, ми пречеха — в началото дори ми беше невъзможно да запазя присъствие на духа и да съсредоточа вниманието си единствено върху водения долу разговор. В продължение на няколко минути успях само най-общо да схвана същината му. Чух графа да казва, че единственият светещ прозорец е този на жена му, че партерният етаж е напълно чист; и че сега могат да разговарят, без да се страхуват от неприятни случайности. В отговор сър Пърсивъл укори приятеля си, че неоправдано е пренебрегвал желанията и интересите му през целия ден. Графът се защити, заявявайки, че са му се струпали неприятности и тревоги от известно естество, които са погълнали цялото му внимание, и че единственото безопасно време да си поговорят е времето, когато са сигурни, че нито ще бъдат прекъснати, нито подслушвани.

— Нашите дела са в сериозна криза, Пърсивъл — каза той, — и ако въобще имаме намерение да взимаме решения за бъдещето, трябва да ги вземем тайно тази нощ.

Това изречение на графа бе първото, което вниманието ми можа да възприеме точно така, както бе изречено. Оттук нататък с известни прекъсвания и засечки, притаила дъх, аз с цялото си същество проследих дума по дума разговора.

— Криза? — повтори сър Пърсивъл. — Кризата е много по-лоша, отколкото си мислите, честна дума.

— Лесно бих могъл да го предположа от поведението ви през последните един-два дни — хладно отвърна другият. — Но почакайте. Преди да стигнем до това, което не зная, нека да потвърдим онова, което зная. Нека най-напред да видим дали съм прав за миналото, преди да направя каквито и да е предложения за бъдещето.

— Изчакайте да донеса коняка и водата. Пийнете и вие.

— Благодаря ви, Пърсивъл. Ще приема с удоволствие студената вода, а заедно с нея една лъжичка и захарницата. Eau sucrée[13] — приятелю мой, нищо друго.

— Захар и вода за мъж на вашата възраст! Ето, пригответе си вашето противно питие. Вие чужденците всичките си приличате.

— Сега слушайте, Пърсивъл. Ще изложа пред вас ясно и просто положението ни така, както аз го виждам, а вие ще кажете дали съм прав, или греша. Двамата с вас се върнахме от континента и дойдохме в този дом в твърде затруднено положение…

— Не го увъртайте! Аз имах нужда от няколко хиляди и вие от няколко стотачки и без тези пари и двамата щяхме да загазим хубавичката и да идем по дяволите. Това е положението. Сега казвайте какво смятате да правим. Хайде.

— Да, да, Пърсивъл, изразено по вашия категоричен английски начин, на вас ви трябваха няколко хиляди, а на мен няколко стотачки и единственият източник да получите необходимите ви пари (като се сметнат и моите няколко нещастни стотачки) бе жена ви. Какво ви казах за вашата съпруга, когато се връщахме в Англия? Какво ви казах отново, когато пристигнахме тук и когато сам можах да разбера каква жена е мис Халкъм?

— Откъде да зная? Предполагам, че както обикновено сте наговорили куп глупости.

— Ето какво ви казах: досега човешката изобретателност е открила само два начина, по които мъжът може да се справи с жената. Единият начин е да я сразиш — метод, който се използува нашироко от грубиянските низши класи, но е напълно несъвместим с изисканите и образовани кръгове над тях. Другият начин (много по-дълъг, по-труден, но в края на краищата не по-малко сигурен) е никога да не приемаш предизвикателство, отправено от жена. Това важи за животните, за децата и за жените, които са в същност пораснали деца. Тихата решителност е онова качество, пред което животните, децата и жените капитулират. Ако само веднъж успеят да разколебаят това недостижимо качество на техния господар, те взимат връх над него. Казах ви: „Помнете тази проста истина, щом като искате вашата жена да ви помогне за парите.“ Казах ви: „Помнете я два и три пъти повече в присъствието на сестрата на жена ви мис Халкъм.“ Постарахте ли се да я запомните? Нито веднъж при всичките усложнения, които се оплетоха около нас в тази къща. Вие приемахте тутакси всяко предизвикателство, което ви отправяха вашата съпруга й нейната сестра. Необузданият ви нрав загуби подписа за документа, загуби парите, накара мис Халкъм да пише на адвоката първия път.

— Първия път? Писала ли му е повторно?

— Да, днес тя му писа отново.

Върху верандата падна един стол — падна с трясък, сякаш бе ритнат.

За мен бе добре, че съобщението на графа разгневи така сър Пърсивъл. Чувайки, че съм разкрита за втори път, аз така трепнах, че парапетът, на който се бях облегнала, изскърца отново. Дали ме е проследил до странноприемницата? Дали когато днес му казах, че нямам нищо за пощата, е подразбрал, че съм дала писмата си на Фани? Дори и да беше така, как е могъл да прочете писмата, след като от моите ръце те отидоха направо в пазвата на момичето?

— Благодарете на щастливата си звезда — чух отново графът да казва, — че съм в тази къща, за да оправям бедите ви. Благодарете на щастливата си звезда, че казах „не“, когато полудяхте днес до такава степен, че искахте да заключите мис Халкъм, както зловредното ви неблагоразумие стори това спрямо жена ви. Къде са ви очите? Нима като гледате мис Халкъм, не виждате, че тя има проницателността и решителността на мъж? Ако имах такава жена за приятел, бих пренебрегнал всичко. Но тъй като тя ми е враг, аз, с целия си ум и опит — аз, Фоско, който съм не по-малко лукав от дявола и вие самият стотици пъти сте ми го казвали, пипам, както вие англичаните се изразявате, с ръкавици! И това благородно създание — пия за нейно здраве подсладена водица, — това благородно създание застава със силата на обичта и смелостта си, непоклатимо като скала между нас двамата и вашата нещастна, слаба, хубава руса съпруга, а вие я принуждавате да отива до крайности, като че ли тази великолепна жена, която обожавам с цялата си душа, макар че съм против нея заради взаимните ни интереси, не е по-умна и по-смела от останалите представителки на нейния пол. Пърсивъл, Пърсивъл! Вие заслужавате своя провал и стигнахте до него.

Настъпи мълчание. Пиша това, което злодеят изрече за мен, защото искам да го запомня — защото все още вярвам, че ще дойде денят, когато ще мога да заговоря открито пред него и дума по дума да отправя обвиненията си.

Пръв наруши мълчанието сър Пърсивъл.

— Да, да, ругайте и беснейте колкото ви е угодно — каза намусено той. — Не е само затруднението с парите. Самият вие щяхте да вземете строги мерки срещу жените, ако знаехте, колкото аз зная.

— Полека, ще стигнем и до второто затруднение — обади се графът. — Вие може да се обърквате колкото си искате, Пърсивъл, но мен няма да объркате. Нека най-напред да уредим въпроса с парите. Успях ли да победя упорството ви? Показах ли ви, че вашият нрав няма да ви помогне? Или може би трябва да продължа (както го казахте на вашия трогателен, прям английски език) още малко да ругая и беснея?

— Лесно е да роптаете срещу мен. Кажете какво да правим — това е малко по-трудно.

— Така ли? Ах! Ето какво трябва да се направи: от тази вечер нататък вие няма повече да ръководите нещата — оставяте ги в бъдеще в мои ръце. Говоря на един практичен англичанин, нали? Е, Практични, това устройва ли ви?

— Какво предлагате, ако оставя всичко на вас?

— Отговорете ми най-напред. Ще оставите ли нещата в моите ръце?

— Да кажем, че съм съгласен — какво тогава?

— Няколко въпроса, Пърсивъл, като начало. Налага ми се още малко да изчакам, за да се възползувам от обстоятелствата и трябва да зная — на всяка цена — какви ще бъдат тези обстоятелства. Време за губене няма. Казах ви вече, че днес за втори път мис Халкъм писа писмо на адвоката.

— Как разбрахте? Какво каза тя?

— Ако започна да ви разказвам, Пърсивъл, само ще се върнем на мястото, на което сме сега. Достатъчно е, че разбрах, но това ми струваше тревогите и грижите, поради които вие не можахте да се доберете до мен през целия ден. Сега нека да освежа паметта си относно вашите дела — мина известно време, откакто ги обсъждах с вас. След като не получихте подписа на жена си, парите бидоха намерени посредством полици с тримесечен срок — само като си помисля за цената, и сиромашката ми коса настръхва! Наистина, кажете ми честно — няма ли някакъв друг начин да се изплатят полиците, когато изтече падежът им, освен с помощта на жена ви?

— Никакъв!

— Какво? Никакви пари ли нямате при банкерите?

— Само няколкостотин, а аз се нуждая от хиляди.

— Нямате ли никакви ценни книжа, срещу които, да вземете заем?

— Никакви.

— Какво в същност получавате понастоящем по линия на съпругата си?

— Нищо освен лихвата от нейните двадесет хиляди лири, която едва стига за всекидневните ни нужди.

— Какво очаквате от нея?

— Три хиляди лири годишно, когато чичо й умре.

— Добро състояние, Пърсивъл. Що за човек е този чичо? Стар ли е?

— Не нито стар, нито млад.

— Благ човек ли е, нашироко ли живее? Женен? Не, мисля, че съпругата ми спомена — не е женен.

— Разбира се, че не е. Ако беше женен и имаше син, лейди Глайд нямаше да бъде пряка наследница на имуществото. Ще ви кажа какъв е той — един сълзлив бърборко и егоистичен глупак, който додява на всеки, изправил се пред очите му, със здравословното си състояние.

— Подобни мъже, Пърсивъл, живеят дълго и се женят напук, когато най-малко го очаквате. Според мен, приятелю мой, шансът ви за трите хиляди годишно не е много голям. Нищо ли повече няма да получите от съпругата си?

— Нищо.

— Абсолютно нищо?

— Абсолютно нищо, освен ако почине.

— Аха! Ако почине…

Последва нова пауза. Графът излезе от верандата на пясъчната пътека отвън. Разбрах това по гласа му.

— Дъждът най-сетне дойде — чух го да казва. Да, беше дошъл. Пелерината ми показваше, че преди малко бе заваляло силно.

Графът се върна обратно на верандата — столът изскърца под тежестта му, когато седна отново.

— Е, Пърсивъл — каза той, — в случай че лейди Глайд се помине, какво получавате тогава?

— Ако няма деца…

— Това вероятно ли е?

— Ни най-малко…

— Е?

— Тогава ще получа нейните двадесет хиляди.

— В брой?

— В брой.

Отново настъпи тишина. Гласовете им замлъкнаха и сянката на мадам Фоско пак затъмни щората. Вместо да отмине този път, тя остана за миг неподвижна. Видях как пръстите й се пресягат и повдигат щората от едната й страна. Неясното бяло очертание на лицето й, което гледаше право над мен, се появи зад прозореца. Не помръднах, покрита от главата до петите с черната пелерина. Дъждът, който бързо ме мокреше, се стичаше по стъклото, премрежваше го и тя не можеше да види нищо. „Вали ли, вали!“ — чух я да казва на глас. После пусна щората и аз отново започнах да дишам свободно.

Разговорът под мен продължаваше, този път подет, от графа.

— Пърсивъл! Държите ли на жена си?

— Фоско! Това е доста прям въпрос.

— Аз съм прям човек и го повтарям отново.

— Защо, по дяволите, ме гледате така?

— Не искате да ми отговорите? Добре тогава, да кажем, че съпругата ви умре, преди да е свършило лятото…

— Престанете, Фоско!

— Да кажем, че съпругата ви умре…

— Престанете, казвам ви!

— В такъв случай ще спечелите двадесет хиляди лири и ще загубите…

— Ще загубя вероятните три хиляди годишно.

— Малко вероятни, Пърсивъл — само малко вероятни. А вие имате незабавна, нужда от пари. Във вашето положение печалбата е сигурна, загубата — съмнителна.

— Говорете и за себе си, не само за мен. Част от парите бе взета назаем заради вас. И ако говорите за печалба, смъртта на съпругата ми би означавала десет хиляди лири в джоба на вашата съпруга. Умен мъж сте, но за удобство забравихте наследството на мадам Фоско. Не ме гледайте така! Тази няма да я бъде! Честна дума — като ме гледате тъй и ми задавате такива въпроси, тръпки ме побиват!

— Тръпки ли ви побиват? Да не би на английски това да означава съвест? Говоря за смъртта на жена ви като за една възможност. Какво толкова? Почтените адвокати, които дращят вашите завещания, гледат най-открито на кончината на живи хора. Побиват ли ви тръпки от тях? Защо тогава аз ви действувам така? Тази вечер трябваше да си изясня вашето положение безпогрешно и го направих. Ето какво е положението ви. Ако жена ви е жива, вие изплащате полиците с подписа й, ако умре, вие ги изплащате със смъртта й.

Докато той говореше, светлината в стаята на мадам Фоско угасна и целият втори етаж на къщата потъна в тъмнина.

— Приказки! Приказки! — изръмжа сър Пърсивъл. — Ако някой ви чуе, ще помисли, че жена ми е сложила вече подписа си.

— Предоставихте всичко в мои ръце — отвърна графът — и аз имам повече от два месеца пред себе си, за да си изясня нещата. Но засега ви моля да не казвате нищо повече. Когато изтече срокът на полиците, сам ще се убедите дали тези мои „приказки, приказки!“ струват нещо. А сега, Пърсивъл, след като приключихме за тази вечер с паричните въпроси, моето внимание е на ваше разположение, ако желаете да се посъветвате с мен за второто усложнение, което ви влияе твърде зле. Почти не мога да ви позная. Говорете, приятелю, и ме извинете, ако шокирам вашите национални вкусове, като си направя втора чаша вода със захар.

— Лесно е да кажете „говорете“ — отвърна за първи път сър Пърсивъл по-спокойно и учтиво, — но не е толкова лесно да започнеш и да знаеш откъде.

— Да ви помогна ли? — предложи графът. — Да назова ли това ваше лично затруднение? Какво ще кажете, ако го нарека „Ан Катърик“?

— Вижте какво, Фоско, познаваме се отдавна и ако сте ме измъквали от едно-две неприятни положения, в замяна на това аз съм правил всичко възможно да ви помогна с пари. В името на приятелството сме се жертвували един за друг по мъжки, но, разбира се, имаме и своите тайни. Не е ли така?

— Вие имате тайна от мен, Пърсивъл. В шкафа ви тук, в Блакуотър Парк, има скелет и през последните няколко дни за него научиха и други хора.

— Да речем, че са научили. Ако не ви засяга, няма защо да любопитствувате, нали?

— Смятате, че любопитствувам ли?

— Да.

— Такаа! Значи, лицето ми говори истината? Колко много добрина трябва да има в природата на човек, достигнал до моята възраст, чието лице все още не е загубило навика да говори истината! Хайде, Глайд! Нека бъдем откровени един с друг. Тази ваша тайна сама ме намери, аз не съм я търсил. Да речем, че съм любопитен — искате ли от мен, като ваш стар приятел, да уважа тайната ви и да ви оставя един път завинаги сам да се погрижите за нея?

— Да, точно това искам.

— Какво ви кара да се съмнявате в мен?

— Имам известен опит с вашето лукавство, Фоско, и не съм толкова сигурен, че в края на краищата няма да я изтръгнете от мен.

Столът отдолу неочаквано изскърца отново — усетих как дървената решетка за пълзящите растения под мен цялата се разтриса. Графът бе скочил на крака и във възмущението си я бе ударил с ръка.

— Пърсивъл, Пърсивъл! — избухна той. — Това ли е всичко, което сте научили за мен? Нима целият ви опит не ви е разкрил нищо от моя характер? Такива като мен отдавна ги няма! Аз съм способен на най-висше благородство и добродетел, когато ми се предостави възможността да ги проявя. Злочестието на моя живот е, че съм имал твърде малко такива случаи. Моето схващане за приятелството е възвишено. Аз ли съм виновен, че зърнах вашия скелет? Защо признавам любопитството си? За да възвеличая собственото си самообладание, бедна, плоска английска душо! Бих могъл да измъкна тайната ви от вас, ако исках, тъй както изправям сгънатия си крак — знаете го! Но вие призовахте към моето приятелство, а повелите на приятелството са свети за мен. Виждате ли! Смачквам с нозе долното си любопитство. Моите възвишени чувства ме издигат над него. Признайте ги, Пърсивъл! Вземете ги за пример, Пърсивъл! Да си стиснем ръцете — аз ви прощавам.

Гласът му пресекна при последните думи — пресекна, сякаш той наистина лееше сълзи!

Объркан, сър Пърсивъл направи опит да се извини, но графът се бе издигнал над нещата и не пожела да го изслуша.

— Не! — каза той. — Когато приятелят ми ме е наранил, аз мога да му простя без извинения. Кажете ясно, имате ли нужда от помощта ми?

— Да, и то много.

— И можете да я поискате, без да правите компромиси със себе си?

— Във всеки случай мога да опитам.

— Опитайте тогава.

— Добре, ето за какво става дума: казах ви днес, че направих всичко възможно да открия Ан Катърик и не успях.

— Да, не успяхте.

— Фоско, аз съм загубен, ако не я намеря.

— Ха! Толкова ли е сериозно?

Лъч светлина се промъкна изпод верандата и падна върху пясъчната пътека. Графът бе взел лампата от вътрешността на стаята, за да види по-ясно приятеля си.

— Да! — каза той. — Лицето ви този път говори истината. Наистина е сериозно — не по-малко сериозно от паричните въпроси.

— По-сериозно! И това е вярно така, както е вярно, че седя тук. По-сериозно е!

Светлината отново изчезна и разговорът продължи.

— Показах ви писмото до жена ми, скрито от Ан Катърик в пясъка — започна сър Пърсивъл. — В него няма никаква хвалба, Фоско — тя наистина знае Тайната.

— Пърсивъл, говорете колкото се може по-малко за Тайната пред мен. От вас ли я знае?

— Не, от майка си.

— Две жени с власт над личния ви живот — лошо, лошо, лошо, приятелю мой. Един въпрос, преди да продължим по-нататък. Сега разбирам защо сте пратили дъщерята в приюта, но не ми е съвсем ясно как е избягала. Подозирате ли, че тези, които се грижат за нея, са си затворили нарочно очите по искане на някой враг, който е могъл да ги подкупи?

— Не. Тя беше най-кротката им пациентка и като глупаци те й вярваха. Достатъчно е луда, за да бъде затворена, и достатъчно нормална, за да ме опропасти, когато е на свобода — можете ли да ме разберете?

— Да, напълно ви разбирам. Сега, Пърсивъл, говорете по същество и тогава ще зная какво да правя. Какво застрашава положението ви в момента?

— Ан Катърик е някъде наоколо и е във връзка с лейди Глайд — ето къде се крие опасността. Всеки, който прочете писмото, скрито в пясъка, ще разбере, че жена ми знае тайната, колкото и да отрича.

— Почакайте, Пърсивъл. Ако лейди Глайд наистина знае тайната, тя трябва да знае също, че тази тайна е компрометираща за вас. Като ваша съпруга, тя несъмнено ще бъде заинтересована да я запази?

— Така ли? Ще стигнем и до това. Би била заинтересована, ако даваше поне пет пари за мен. Но в случая аз съм пречка по пътя на друг мъж. Била е влюбена в него, преди да се омъжи за мен — влюбена е в него и сега, — един проклет нехранимайко, едно учителче по рисуване на име Хартрайт.

— Скъпи ми приятелю! Кое е толкова необикновено? Те всичките са влюбени в други мъже. Кой получава първото място в женското сърце? При целия си опит досега не съм срещнал мъжа, който е бил номер Едно. Номер Две — понякога; номер Три, Четири, Пет — често. Но номер Едно — никога! Той съществува, разбира се, но аз никога не съм го срещал.

— Чакайте! Още не съм свършил. Кой, мислите, е помогнал на Ан Катърик в началото, когато хората от приюта са били по петите й? Хартрайт. Кой, мислите, я е срещнал в Къмбърланд? Хартрайт. И двата пъти е говорил насаме с нея. Спрете, не ме прекъсвайте! Негодникът е влюбен в жена ми точно тъй, както и тя е влюбена в него. Те и двамата знаят тайната. Веднъж да се съберат заедно и тогава в свой интерес ще използуват фактите срещу мен.

— Спокойно, Пърсивъл, спокойно! Нима сте равнодушен към целомъдрието на лейди Глайд?

— Я стига — целомъдрието на лейди Глайд! Единственото нещо, свързано с нея, в което вярвам, са парите. Не виждате ли как стоят нещата? Сама, тя може да е безобидна, но заедно с онзи нехранимайко Хартрайт…

— Да, да, разбирам. Къде е мистър Хартрайт?

— Извън страната. Препоръчвам му да не бърза с връщането си, ако иска да си запази кожата цяла.

— Сигурен ли сте, че е извън страната?

— Сигурен съм. Мои хора го следиха, откакто напусна Къмбърланд, докато корабът му отплава. Мога да ви уверя, че проявих достатъчно предпазливост! Ан Катърик бе отседнала при някакви хора в една ферма близо до Лимъридж. Отидох там, след като успя да ми се изплъзне, и се убедих, че те не знаят нищо. Накарах майка й да напише писмо, в което да обясни, че не съм поставил дъщеря й под запрещение поради някакви лоши подбуди. Изхарчих — страх ме е да кажа колко, за да я открия, и въпреки всичко тя се появява тук, в моите земи, и избягва! Откъде да зная дали няма да се види с някой друг, дали и друг някой няма да я разпитва? Този негодяй Хартрайт, който си пъха носа навсякъде, може да се върне, без да разбера, и още утре да я използува…

— Няма да му се удаде, Пърсивъл! Докато съм тук и докато тази жена е наоколо, аз поемам отговорността да се доберем до нея преди мистър Хартрайт — дори ако той наистина се върне. Разбирам! Да, да! Разбирам! Преди всичко трябва да намерим Ан Катърик; за останалото не се безпокойте. Вашата съпруга е тук, във властта ви; мис Халкъм е неразделна с нея и следователно и тя е във властта ви; а мистър Хартрайт е извън страната. Засега трябва да мислим само за тази ваша невидима Ан. Вие я търсите, нали?

— Да. Ходих при майка й. Преобърнах селото, но напразно.

— Може ли да се разчита на майка й?

— Да.

— Веднъж тя е издала тайната ви.

— Втори път няма да го направи.

— Защо? Като вас ли е заинтересована да я пази?

— Да — много.

— Радвам се да го чуя, Пърсивъл — заради вас. Не се отчайвайте, приятелю мой. Както ви казах, разполагам с достатъчно време, за да се справя с нашите парични дела, и може би утре ще започна да търся Ан Катърик, при това с по-голям успех от вас. Един последен въпрос, преди да си легнем?

— Какъв е той?

— Следният: когато отидох при навеса за лодки да съобщя на лейди Глайд, че малкото затруднение, свързано с подписа й, се отлага, случайно се оказах там, когато една непозната жена се раздели със съпругата ви по много подозрителен начин. Но случайността не ме приближи достатъчно, за да видя ясно лицето й. Нали трябва да позная вашата невидима Ан — как изглежда?

— Как изглежда ли? Ще ви кажа с две думи. Тя прилича по най-противен начин на жена ми.

Столът изскърца и дървената решетка отново се разклати. Графът пак скочи от мястото си — този път от изумление.

— Какво! — възкликна той нетърпеливо.

— Представете си жена ми след тежко боледуване и малко не наред в главата — и ето ви Ан Катърик — отговори сър Пърсивъл.

— Имат ли някаква родствена връзка помежду си?

— Никаква.

— И въпреки това си приличат толкова?

— Да, приличат си. Защо се смеете?

Не се чу никакъв отговор и никакъв звук. Графът се смееше по своя тих, безгласен маниер.

— Защо се смеете? — повтори сър Пърсивъл.

— Може би на собственото си въображение, добри ми приятелю. Нека за малко да се отдам на италианския си хумор — та нали не произхождам от тази славна нация, която даде живот на „Пънч“[14]? Така, така, значи, ще позная Ан Катърик, когато я видя. Толкоз за тази вечер. Не се тревожете, Пърсивъл. Спете, сине мой, съня на праведните и вижте какво ще направя за вас, когато дойде новият ден да помогне и на двама ни. Идеите и плановете са вече тук, в голямата ми глава. Вие ще изплатите полиците и ще намерите Ан Катърик — кълна се в честта си, — това ще стане! Приятел ли съм аз, комуто трябва да отделите най-съкровеното кътче на сърцето си, или не? Нима не заслужавам паричните заеми, за които тъй деликатно ми напомнихте преди малко? Каквото и да правите, недейте никога вече да накърнявате чувствата ми. Отдайте им дължимото, Пърсивъл! Прощавам ви отново — отново ви подавам ръка. Лека нощ!

Повече нищо не бе казано. Чух как графът затваря вратата на библиотеката. Чух как сър Пърсивъл залоства дървените решетки на прозорците. Бе валяло, непрекъснато бе валяло. Цялата бях схваната и вкочанена. При първия опит да стана изпитах такава болка, че се принудих да спра. Опитах повторно и успях да се изправя на колене на мокрия покрив.

Когато се промъкнах до стената и се изправих, подпирайки се на нея, погледнах назад и видях, че прозорецът на графа светна. Слабодушието отново ме обзе и взорът ми бе втренчен в прозореца през цялото време, докато стъпка по стъпка се прокрадвах обратно.

Часовникът удари един и четвърт, когато сложих ръце на перваза на собствената си стая. Не видях и не чух нищо, което би ме накарало да смятам, че убежището ми е било разкрито.

X

Двадесети юни. Осем часът. Слънцето блести на безоблачното небе. Не съм се доближавала до леглото си — за миг не съм затваряла морните си, безсънни очи. От същия прозорец, от който се взирах в мрака снощи сега гледам светлия покой на утрото.

Броя изтеклите часове, откакто се подслоних в стаята си, по собствените си усещания и тези часове ми изглеждат като седмици. Колко кратко е времето и колко дълго е то за мен, откакто се строполих тук на пода в тъмнината — мокра, със схванати крайници, вкочанена от студ, едно безполезно, безпомощно, обзето от ужас същество!

Почти не помня кога съм се надигнала. Почти не помня кога съм намерила слепешката пътя си до спалнята и съм запалила свещта, за да потърся сухи дрехи да се стопля. Тези действия са в съзнанието ми, но не помня кога и как съм ги извършила. Дори не мога да си спомня кога ме е напуснало чувството за студ и болка и на негово място е дошла пулсиращата топлина.

Сигурно е било преди изгрев слънце. Да, чух часовника да удря три пъти. Спомням си, че този момент бе придружен с внезапна яснота и просветление, с трескавото напрежение и възбудата, обхванали цялото ми същество. Спомням си категоричната решителност да се владея; да чакам търпеливо час след час, докато ми се удаде случай да махна Лора от това ужасно място, без заплахата да ни открият и да тръгнат незабавно подир нас. Спомням си как у мен узря убеждението, че думите, които двамата мъже си размениха, ще бъдат не само основание да напуснем къщата, но и отбранително оръжие срещу тях. В паметта ми възкръсва пробудилият се импулс да запиша тези думи точно както бяха изречени, докато разполагам с времето си и са живи в паметта ми. Всичко това си спомням ясно: все още мислите ми не са объркани. Идването тук от спалнята с перо, мастило и хартия, още преди изгрев слънце — сядането пред широко отворения прозорец, за да се охладя на свежия въздух, безконечното писане, все по-бързо и по-бързо, все по-разгорещено и по-разгорещено, нарастващото състояние на будност през целия този кошмарен промеждутък, докато къщата отново се оживи — колко ясно си спомням всичко това от запалването на свещта до края на предидущата страница, написана на светлината на новия ден!

Защо все още седя тук? Защо продължавам да пиша и моря зачервените си очи и пламналата си глава? Защо не легна да отдъхна? Защо не опитам да угася със сън треската, която ме гори?

Не смея. Обладана съм от страх, надвиващ всички други страхове. Страхувам се от тази топлина, която прегаря кожата ми. Страхувам се от тръпките и цепещите болки, които усещам в главата си. Ако легна сега, мога ли да бъда сигурна, че ще имам достатъчно сила и енергия да стана отново? О, този дъжд, този дъжд — жестокият дъжд, който ме простуди снощи!

Девет часът. — Девет ли удари или осем? Сигурно девет. Треса се отново — от главата до петите — в летния ден. Дали съм заспала, както съм седяла? Не зная какво съм правила. Боже мой! Дали ще се разболея?

Болна — в момент като този! Главата ми — много се страхувам за главата си. Мога да пиша, но редовете се сливат. Виждам думите. Лора — мога да напиша Лора и виждам, че го пиша. Осем или девет — колко беше?… Студено е, толкова е студено… Ох, този дъжд снощи! И ударите на часовника, ударите, които не мога да изброя, продължават да бият в главата ми…

БЕЛЕЖКА

На това място записките в дневника не могат да се разчетат. Следват два-три реда с откъслечни думи, зацапани с мастилени петна и драскулки от перото. Последните знаци на листа напомнят до известна степен на първите две букви (Л и О) от името на лейди Глайд.

На другата страница на дневника следват нови записки. Това е почеркът на мъж, едър, самоуверен и много равен, и датата е „двадесет и първи юни“. Ето тяхното съдържание:

ПОСЛЕПИС ОТ ЕДИН ИСКРЕН ПРИЯТЕЛ

Болестта на нашата прекрасна мис Халкъм ми предостави възможността да изпитам едно неочаквано интелектуално удоволствие. Имам пред вид прочита (който току-що завърших) на този интересен дневник. Това са няколкостотин страници. Мога да сложа ръка на сърцето си и да заявя, че те не само ме очароваха и освежиха, но ми доставиха и наслада. За човек с моята чувствителност такава констатация е неизразимо удовлетворение. Възхитителна жена! Става дума за мис Халкъм. Изумително постижение! Става дума за дневника.

Да, тези страници са смайващи. Тактичността, която откривам тук, дискретността, необикновената храброст, чудесната сила на паметта, точните наблюдения на характерите, изящната лекота на стила, очарователните изблици на женските чувства — всичко туй увеличава неописуемия ми възторг към това благородно същество — великолепната Мариан. Самият аз съм обрисуван съвършено. Удостоверявам с цялото си сърце верността на портрета. Разбирам колко силно е впечатлението, което съм произвел, за да бъда изобразен с такива силни, богати, плътни бои. Ридая отново над жестоката необходимост, която противопоставя нашите интереси и ни опълчва един срещу друг. Колко достоен щях да бъда за мис Халкъм при по-щастливи обстоятелства; колко достойна щеше да бъде мис Халкъм за МЕН!

Чувствата, разбушували се в сърцето ми, ме уверяват, че редовете, които току-що написах, изразяват БЕЗУСЛОВНАТА ИСТИНА.

Тези чувства ме въздигат над всички чисто лични съображения. Потвърждавам без всякаква корист съвършенството на стратегията, с която тази нямаща равна на себе си жена е успяла да чуе разговора между Пърсивъл и мен, както и възхитителната точност, с която е предаден целият разговор от началото до края.

Тези чувства ме подтикнаха да предложа на невзрачния доктор, който се грижи за нея, огромните си познания в областта на химията и блестящия си опит в по-изкусните средства, предоставени на човечеството от медицинската наука и хипнозата. Засега той отказва да се възползува от моята помощ. Несретник!

И най-накрая — тези чувства диктуват и редовете, пълни с благодарност, симпатия и бащинско отношение, които са написани тук. Затварям дневника. Точното ми чувство за благоприличие го връща обратно (чрез ръцете на съпругата ми) на мястото му върху писалищната маса. Събитията ме карат да бързам. Обстоятелствата ме насочват към сериозни въпроси. Грандиозни перспективи за успех се разгръщат пред очите ми. Определям съдбата си със спокойствие, което ми се вижда ужасно. Нищо не ми принадлежи освен почитта към собственото ми възхищение. Полагам я с уважение и нежност в нозете на мис Халкъм. С цялото си същество й желая да оздравее.

Съчувствувам й за неизбежния провал на всички предприети от нея планове в полза на сестра й. В същото време я умолявам да ми повярва, че сведенията, които извлякох от дневника й, по никакъв начин няма да ми помогнат, за да допринеса за този провал. Той просто потвърждава плана за действие, който предварително бях начертал. Искам да благодаря на тези страници, че пробудиха най-нежните струнки в моята природа — нищо повече. За човек с подобна чувствителност това просто уверение е обяснение и извинение за всичко. Мис Халкъм е човек с подобна чувствителност.

Убеден в това, аз се подписвам.

ФОСКО

Историята продължава от името на Фредерик Феърли, ескуайър, живеещ в Лимъридж Хаус[15]

Голямото нещастие, на моя живот е, че хората не искат да ме оставят на мира. Защо — питам аз всички, — защо искате да ме тревожите? Никой не отговаря на въпроса ми и никой не иска да ме остави на мира. Роднини, приятели и непознати — всичките се съюзяват, за да ме дразнят. Какво съм сторил? Питам се сам, питам камериера си Луи — петдесет пъти на ден, — какво съм сторил? И двамата не можем Да обясним. Твърде странно!

Последната неприятност, която ме сполетя, е, че бях призован да напиша тази история. Нима човек в такова окаяно състояние на нервите е способен да пише истории? Когато възразявам по този напълно логичен начин, отговарят ми, че са се случили определени твърде сериозни събития, свързани с племенницата ми, към които бих могъл да дам разяснения, и че по тази причина най-подходящият човек да ги опише съм аз. Ако не успея да впрегна всичките си сили, тъй както се изисква от мен, заплашен съм от последици, мисълта за които ме тласка към пълно отчаяние. В същност няма защо да ме заплашват. Сломен от окаяното си здраве и от семейни тревоги, аз не съм способен на съпротива. Малко настойчивост и всеки може най-несправедливо да се възползува от мен, тъй като съм крайно отстъпчив. Ще се постарая да си спомня онова, което мога (протестирайки), и да напиша каквото мога (отново протестирайки), а Луи ще си спомни и ще опише онова, което аз не мога да си спомня. Той е магаре, а аз съм тежко болен и вероятно ще заплетем помежду си какви ли не бъркотии. Колко унизително!

Наредиха ми да си спомня някои дати. О, небеса! Никога не съм правил подобно нещо в живота си — как да започна сега?

Попитах Луи. Той не е чак такова магаре, за каквото го смятах досега. Спомня си датата на събитието с точност до една-две седмици, а аз помня името на лицето. Беше краят на юни или началото на юли, а името (според мен изключително просташко) — Фани.

Тогава, в края на юни или началото на юли, се намирах в обичайното си състояние, заобиколен от различните предмети на изкуството, които съм събрал, за да повлияя на вкуса на варварите, живеещи наоколо. По-точно казано, около мен бяха разпръснати фотоси на картини, гравюри, монети и така нататък, които в скоро време възнамерявам да подаря (фотосите, искам да кажа, ако този тромав английски език може да ми даде възможност въобще да кажа нещо) на института в Карлайл (ужасно място!), с оглед да издигна вкуса на членовете му (които за нормалния човек са готи и вандали). Може да се предположи, че един джентълмен, който се готви да окаже голямо национално благодеяние на своите сънародници, е последният джентълмен на земята, който би останал безразличен към каквито и да са лични затруднения и семейни дела. Напълно погрешно, уверявам ви, в моя случай.

Както и да е — седях си аз, заобиколен от моите безценни предмети на изкуството, и мечтаех да прекарам една тиха сутрин. Но понеже мечтаех за тиха сутрин, Луи, разбира се, влезе. Съвсем естествено бе да попитам какво, по дяволите, означаваше неговото появяване, след като не бях позвънил: Рядко ругая — този навик не приляга на джентълмен, — но когато Луи отвърна с гримаса, мисля, че бе съвсем естествено и заслужено да то пратя по дяволите. Във всеки случай — сторих го.

Забелязал съм, че това сурово отношение неизменно вкарва в правия път хората от по-низшите слоеве на обществото. То вкара и Луи в правия път. Бе любезен да прекрати гримасниченето и да ме уведоми, че една Млада особа чака навън, за да ме види. Добави (с противната приказливост на слугите), че се казвала Фани.

— Коя е Фани?

— Камериерката на лейди Глайд, сър.

— Каква работа има камериерката на лейди Глайд при мен?

— Писмо, сър…

— Вземете го.

— Тя отказва да го предаде другиму освен на вас.

— Кой праща писмото?

— Мис Халкъм, сър.

Щом чуя името на мис Халкъм, аз отстъпвам. Създал съм си навика да отстъпвам пред нея. Опитът ме е научил, че това ми спестява една врява. Отстъпих и в този случай. Скъпата Мариан!

— Нека камериерката на лейди Глайд да влезе, Луи. Чакайте! Обувките й скърцат ли?

Принуден бях да задам въпроса. Скърцащи обувки винаги ме разстройват за цял ден. Примирих се да приема Младата особа, но нямаше да допусна обувките й да ме разстроят. Дори и моята търпеливост не е безгранична.

Луи заяви недвусмислено, че може да се разчита на обувките й. Махнах с ръка. Той я въведе. Необходимо ли е да казвам, че тя даде израз на смущението си, като затвори уста и започна да диша през носа си? Едва ли — за онези, които изучават природата на жените от низшите класи.

Нека бъда справедлив към момичето. Обувките й не скърцаха. Но защо ръцете на всички млади особи, работещи като прислужници, се потят? Защо всичките са с топчести носове и твърди бузи? И защо лицата им са така несъвършени, особено в ъгълчетата на клепачите? Нямам достатъчно сили, за да разсъждавам задълбочено по който и да е въпрос, но призовавам професионалните писатели, които ги имат, да разяснят случая. Защо в природата няма разнообразие от млади особи?

— Носите писмо за мен от мис Халкъм? Оставете го на масата, моля, и не размествайте нищо. Как е мис Халкъм?

— Много е добре, благодаря, сър.

— А лейди Глайд?

Отговор не последва. Лицето на Младата особа стана още по-несъвършено и мисля, че тя започна да плаче. Сигурен съм, че видях някаква влага в очите и. Сълзи или пот? Луи (с когото току-що се посъветвах) е склонен да смята, че са били сълзи. Той принадлежи към нейната класа и би трябвало да знае най-добре. Да кажем — сълзи.

Категорично негодувам срещу сълзите, освен когато пречистващата сила на Изкуството благоразумно премахва от тях всякаква прилика с Естеството. Науката нарича сълзите секрет. Разбирам, че секретът може да бъде здравословен или нездравословен, но не виждам смисъла на секрета от гледна точка на чувствата. Може би съм предубеден по въпроса, тъй като собствените ми секрети са в пълна каша. Няма значение. В случая се отнесох с цялото си благоприличие и съчувствие. Затворих очи и казах на Луи:

— Постарайте се да разберете какво се опитва да обясни.

Луи се постара и двамата с Младата особа успяха да се объркат до такава степен, че елементарната благодарност ме кара да призная, че дори ме развеселиха. Мисля, че ще ги повикам отново, когато падна духом. Току-що споменах тази идея пред Луи. Колкото и да е странно, той се почувствува неудобно. Бедният дявол!

Естествено не се очаква от мен да повторя сълзливите обяснения на камериерката на племенницата ми, чието тълкуване на английски език направи моят швейцарски камериер. Това е напълно невъзможно. Може би ще успея да предам собствените си впечатления и усещания. Ще бъде ли достатъчно? Моля, кажете „да“.

Според мен в началото тя ми съобщи (чрез Луи), че господарят й я е освободил от службата й при господарката. (Забележете колко нелогична бе Младата особа през цялото време. Аз ли съм виновен, че е загубила мястото си?) След като я уволнил, тя отишла да преспи в странноприемницата. (Аз не съм собственик на странноприемницата — защо трябва да ми го казва?) Между шест и седем часа мис Халкъм дошла да се сбогува и й предала две писма — едното за мен, а другото за един джентълмен в Лондон. (Аз не съм джентълмен от Лондон — по дяволите джентълмена от Лондон!) Тя внимателно поставила двете писма в пазвата си (какво общо имам с нейната пазва?); почувствувала се много нещастна, когато мис Халкъм си тръгнала; сърцето не й давало да сложи хапка или капка в устата си, докато не дошло време да си ляга и тогава, когато наближавало девет, помислила, че с удоволствие би изпила чаша чай. (Каква отговорност мога да нося аз за всички тези просташки отклонения, които започват с нещастието и завършвате чая?) Точно когато сгрявала чайника (предавам думите по инициатива на Луи, който заявява, че знае какво означават и настоява да обясни, но по принцип не му позволявам много да се проявява) — точно когато сгрявала чайника, вратата се отворила и тя се изцъклила от изумление (отново нейните собствени думи, този път съвършено неразбираеми както за Луи, така и за мен) при появата в стаичката на странноприемницата на нейно благородие графинята. Предавам титлата на сестра ми, назована от камериерката на моята племенница, с върховно удоволствие. Моята бедна скъпа сестра е досадна жена, която се омъжи за чужденец. Да продължа: вратата се отворила, нейно благородие графинята се появила в стаичката и Младата особа се изцъклила от изумление. Колко забележително!

Наистина ми се налага да почина, преди да продължа по-нататък. След като се отпусна за няколко минути със затворени очи и след като Луи освежи нещастните ми, пронизвани от болка слепоочия с малко одеколон, вероятно ще бъда в състояние да продължа.

Нейно благородие графинята.

Не. Мога да продължа, но не съм в състояние да седя. Ще полегна и ще диктувам. Луи има ужасен акцент, но знае езика и може да пише. Колко удобно!

Нейно благородие графинята обяснила неочакваната си поява в странноприемницата, като казала на Фани, че е дошла да предаде едно-две малки съобщения, за които мис Халкъм забравила в бързината. След което Младата особа зачакала нетърпеливо да чуе какви са съобщенията, но графинята, изглежда, не била склонна да говори за тях (колко присъщо за досадния маниер на сестра ми!), докато Фани не изпиела чая си. Нейно благородие проявила изключителна любезност и внимание по този въпрос (колко неприсъщо за сестра ми!) и казала: „Сигурна съм, бедното ми момиче, че много искаш да изпиеш чая си. След това ще поговорим. Хайде, хайде, ако нищо не може да те успокои, аз ще направя чая и ще изпия една чаша с теб.“ Мисля, че това са били думите й, както възбудено ми ги предаде Младата особа. Както и да е, графинята настояла да направи чая и стигнала дотам в нелепото си унижение, че самата изпила една чаша и накарала момичето да изпие другата. Момичето изпило чая и според собствените й обяснения пет минути по-късно отбелязала тържествено изключителния случай, като паднала в несвяст за първи път в живота си. Тук отново използувам нейните думи. Луи смята, че те са били придружени с изобилен секрет от сълзи. Аз не мога да го твърдя. Тъй като усилието да слушам бе всичко, което можех да направя, очите ми бяха затворени.

Докъде бях стигнал? А, да — тя припаднала, след като изпила чаша чай с графинята — факт, който би могъл да ме заинтересува, ако бях неин лечител, но тъй като не съм, беше ми твърде отегчително да го чуя; нищо повече. Когато дошла на себе си половин час по-късно, лежала на канапето и при нея била само съдържателката. Тъй като графинята сметнала, че е много късно да остава още в странноприемницата, тръгнала си, щом момичето започнало да дава признаци, че се свестява, и съдържателната била тъй добра да му помогне да се качи горе и да си легне.

Останала сама, тя бръкнала в пазвата си (съжалявам, че се налага повторно да споменавам за тази част от разговора) и видяла, че писмата са невредими, но странно намачкани. През нощта имала световъртеж, но на сутринта станала навреме, за да замине. Пуснала писмото, адресирано до този натрапчив непознат, джентълмена от Лондон, в пощата и сега предавала другото писмо в ръцете ми, както й било наредено. Точно такава била истината и макар че самата не можела да се обвини в преднамерена небрежност, била много разтревожена и се нуждаела много от съвет. Луи смята, че на това място секретът отново се е появил. Може би е било така, но от много по-голямо значение е да отбележа, че на това място аз също загубих търпение, отворих очи и се намесих.

— Какъв е смисълът на всичко това? — запитах. Неспособната на адекватни реакции камериерка на моята племенница се втренчи в мен безмълвна.

— Постарайте се да обясните — казах на слугата ми. — Превеждайте ми, Луи.

Луи се постара. С други думи, той незабавно се спусна в един бездънен хаос и Младата особа полетя надолу след него. Наистина не зная кога друг път съм се развеселявал толкова. Оставих ги на дъното на хаоса, докато ми беше забавно. Когато престанаха да ме забавляват, извиках на помощ интелигентността си и ги измъкнах оттам.

Не е нужно да обяснявам, че намесвайки се, когато му дойде времето, можах да установя какво в същност иска да каже Младата особа.

Открих, че тя се безпокои, защото развоят на току-що описаните от нея събития й е попречил да приеме допълнителните поръчения, които мис Халкъм поверила на графинята, за да й ги предаде. Тя се страхуваше, че те биха могли да имат голямо значение за интересите на господарката й. Боязънта й от сър Пърсивъл я възпряла да се върне късно вечерта в Блакуотър Парк, а наставленията на мис Халкъм в никакъв случай да не изпуска сутрешния влак й попречили да остане в странноприемницата на другия ден. Тя сериозно се тревожеше да не би злополучието с припадъка й да доведе до второ злополучие — господарката й да я сметне за небрежна, и тя най-смирено си позволяваше да ме попита дали да напише своите обяснения и извинения до мис Халкъм, молейки я да получи поръченията с писмо, ако не било вече твърде късно. Нямам намерение да се извинявам за тези изключително прозаични фрази. Наредено ми бе да ги напиша. Има хора, колкото й необяснимо да изглежда, които в същност се интересуват повече от казаното от камериерката на моята племенница, отколкото от това, което съм казал аз на камериерката на моята племенница. Забавни превратности!

— Ще ви бъда особено задължена, сър, ако бъдете така любезен да ми кажете какво да сторя — отбеляза Младата особа.

— Оставете нещата каквито са — казах, възприемайки езика на моята слушателка. — Аз винаги оставям нещата такива, каквито са. Да. Това ли е всичко?

— Ако смятате, че е своеволие от моя страна, сър, да пиша, аз никога не бих се осмелила да го направя. Но искам тъй много да направя всичко, което мога, за да служа вярно на господарката си…

Хората от по-низшите слоеве никога не знаят кога или как да излязат от една стая. Те неизменно настояват за помощта на по-високопоставените от тях. Сметнах, че бе крайно време да помогна на Младата особа. Направих го с една благоразумна дума: — Довиждане. Нещо около или вътре в това странно момиче неочаквано изскърца. Луи, който я гледаше (за разлика от мен), твърди, че изскърцала, когато правела реверанса. Любопитно. Дали е било от обувките, корсета или костите й? Луи смята, че било от корсета. Колко забележително!

Щом останах сам, дремнах за малко — имах нужда от този сън. Когато се събудих, забелязах писмото на скъпата Мариан. Ако имах и най-малката представа за съдържанието му, уверявам ви, не бих го отворил.

Но тъй като за мое нещастие съм лишен от всякакво подозрение, прочетох писмото. То веднага ме разстрои за целия ден.

По природа съм едно от най-сговорчивите същества, които някога са живели — проявявам снизхождение към всеки и не се обиждам от нищо. Но както отбелязах по-напред, търпеливостта ми не е безгранична. Оставих писмото на Мариан и почувствувах — съвсем справедливо, — че съм един онеправдан човек.

Искам да отбележа нещо. То естествено има връзка с твърде сериозния въпрос, който сега е в центъра на вниманието, защото в противен случай не бих му отделял място тук.

Нищо според мен не поставя отвратителния егоизъм на човечеството в толкова противно ярка светлина, както отношението във всички класи на обществото, което Несемейните хора получават от страна на Семейните. Когато си проявил достатъчно загриженост и самоотверженост да не прибавиш собствено семейство към вече пренаселения свят, твоите семейни приятели, непроявили подобна загриженост и самоотверженост, най-отмъстително решават, че трябва да делиш с тях брачните им тревоги и от рождение да бъдеш приятел на децата им. Съпрузи и съпруги говорят за грижите на брака, а ергените и старите моми ги поемат. Да вземем моя случай. Обмисляйки всичко, аз останах несемеен, а бедният ми скъп брат Филип, без много да мисли, се ожени. Какво направи, когато умря? Остави ми дъщеря си. Тя е мило момиче, но е ужасна отговорност за мен. Откъде накъде я остави на мой гръб? Защото съм задължен, в качеството си на безобиден ерген, да разтоварвам моите семейни родственици от собствените им грижи. Правя всичко, което е по силите ми, заради отговорността, прехвърлена от брат ми — омъжвам племенницата си — с безкрайни тревоги и затруднения — за мъжа, с когото баща й бе пожелал тя да сключи брак. Между нея и съпруга й възникват разногласия и последиците са неприятни. Какво прави тя с тези последици? Прехвърля ги на мен! Защо ги прехвърля на мен? Защото съм задължен, в качеството си на безобиден ерген, да разтоварвам моите семейни родственици от всичките им грижи. Горките несемейни хора! Бедната човешка природа!

Излишно е да казвам, че писмото на Мариан представляваше заплаха за мен. Всички ме заплашват. Какви ли не ужаси щяха да се стоварят върху обречената ми глава, ако в миг на колебание бях решил да превърна Лимъридж Хаус в приют за моята племенница и нейните беди. И все пак изпитах това колебание.

Споменах, че досега все гледах да се подчинявам на скъпата Мариан, за да си спестя врявата. Но в този случай последиците от нейното крайно необмислено предложение бяха от естество, което ме накара да откажа. Ако превърнех Лимъридж Хаус в приют за лейди Глайд, какво щеше да ми гарантира, че сър Пърсивъл Глайд нямаше да я последва тук, вилнеещ и негодуващ срещу мен, задето съм подслонил жена му? Предугадих до какъв прекрасен лабиринт от тревоги можеше да доведе подобно действие от моя страна и реших, че най-напред трябва да проуча обстоятелствата. Писах на скъпата Мариан, умолявайки я (тъй като тя нямаше съпруг, който да предявява права над нея) да дойде тук сама, за да обсъдим заедно въпроса. Ако можеше да даде напълно задоволителен отговор на възраженията ми, тогава, уверих я аз, щях да приема нашата мила Лора с най-голямо удоволствие. — Усещах, разбира се, че подобно печелене на време от моя страна вероятно ще доведе тук Мариан в състояние на целомъдрен гняв, при което тя има навика да блъска врати. Но в противен случай можеше да се появи сър Пърсивъл, също обхванат от целомъдрен гняв и също така блъскащ врати, а от двамата предпочитах гнева на Мариан и нейното блъскане на врати, защото съм свикнал с това. Съответно изпратих писмото със следващата поща. Във всеки случай с него печелех време и — о, боже мой, каква неизгодна изходна позиция!

Когато съм напълно изтощен (споменах ли, че писмото на Мариан ме изтощи напълно), винаги са ми необходими три дни, за да се възстановя. Прекомерно безразсъден съм бил, надявайки се на три дни покой. Разбира се, не ги получих.

На третия ден пощата ми донесе едно крайно безочливо писмо от лице, напълно непознато за мен. То се представяше като съдружника на нашия адвокат — нашия скъп, твърдоглав, стар Гилмор — и ме уведомяваше, че неотдавна получил по пощата писмо, адресирано до него с почерка на мис Халкъм. Отваряйки плика, за свое удивление открил, че вътре нямало нищо друго освен един празен лист. Това обстоятелство му се видяло толкова подозрително (подсказвайки на будния му юридически ум, че писмото е било взето), че веднага писал на мис Халкъм, но не получил никакъв отговор със следващата поща. При това затруднение вместо да постъпи като разумен човек и да остави нещата да поемат собствения си ход, следващото му абсурдно решение, както самият го показа, било да ме притесни с писмо и да ме пита дали не зная нещо по въпроса. Какво, по дяволите, бих могъл да зная аз? Защо тревожи освен себе си и мен? Отговорих му в този смисъл. Това беше едно от най-острите ми писма. В епистоларните си писания не съм сътворявал нищо по-категорично, откакто ми се наложи да пиша на мистър Уолтър Хартрайт, който ми причини толкова безпокойства.

Писмото ми е оказало своето въздействие. Повече този адвокат не ми писа.

Това може би не бе тъй изненадващо. Но безспорно забележително бе обстоятелството, че не получих второ писмо от Мариан, нито някакви признаци за нейното пристигане. Неочакваното й отсъствие ми се отрази изумително добре. Толкова успокоително и приятно бе да заключа (както, разбира се, направих), че родствениците ми отново са се помирили. Петте дни на ненарушаван покой и блажено ергенуване възстановиха до голяма степен силите ми. На шестия ден се почувствувах достатъчно добре, за да повикам моя фотограф и да го накарам да се залови отново с работата по копията на моите безценни предмети на изкуството, с оглед, както вече споменах, подобряване вкуса в този варварски край. Тъкмо го бях отпратил в лабораторията му и бях започнал да се наслаждавам на моите монети, когато неочаквано се появи Луи с визитна картичка в ръка.

— Още една Млада особа? — запитах аз. — Няма да я приема. Младите особи не действуват добре на здравословното ми състояние. Поне не у дома.

— Този път е един джентълмен, сър.

Един джентълмен, разбира се, бе нещо по-различно. Погледнах визитката.

Милостиви боже! Чужденецът — съпруг на моята досадна сестра — граф Фоско.

Необходимо ли е да казвам какво беше първото ми впечатление, когато погледнах визитната картичка на моя гост? Едва ли. След като сестра ми се бе омъжила за чужденец, всеки разумен човек би могъл да изпитва само едно усещане. Графът, разбира се, бе дошъл да иска пари назаем от мен.

— Луи — казах, — смятате ли, че ще си отиде, ако му дадете пет шилинга?

Луи изглеждаше потресен. Той ме изненада неочаквано, като заяви, че чужденецът — съпруг на моята сестра, бил облечен превъзходно и представлявал портрет, на самото благоденствие. При тези обстоятелства първото ми впечатление се измени до известна степен. От това следваше, че графът имаше лични затруднения от семейно естество и че бе дошъл, подобно на останалите ми роднини; да ги стовари върху мен.

— Спомена ли какво го води насам? — запитах аз.

— Граф Фоско съобщи, че е дошъл тук, сър, защото мис Халкъм не била в състояние да напусне Блакуотър Парк.

Нови тревоги очевидно. Не негови, както предполагах, но на скъпата Мариан. Но така или иначе, тревоги. О, боже!

— Въведете го — заявих примирено.

Първата поява на графа наистина ме стресна. Той бе тъй застрашителен в размерите си, че се разтреперах. Сигурен бях, че ще разтресе пода и ще събори изящните ми предмети. Но той не направи нито едното, нито другото. Облечен бе в приятен летен костюм, обноските му бяха приятно овладени и тихи, имаше очарователна усмивка. Първото ми впечатление от него бе изключително благоприятно. Не прави чест на проницателността ми — както впоследствие ще стане ясно — да признавам това, но по природа съм прям човек и затова го признавам.

— Позволете ми да ви се представя, мистър Феърли — каза той. — Идвам от Блакуотър Парк и имам честта и Щастието да бъда съпруг, на мадам Фоско. Позволете ми за пръв и за последен път да се възползувам от това обстоятелство и да ви помоля да не се отнасяте с мен като с непознат. Моля ви, не нарушавайте покоя си — моля ви, не ставайте.

— Много сте мил — отговорих аз. — Как бих искал да имам достатъчно сили, за да стана. Очарован съм да ви видя в Лимъридж. Моля, седнете.

— Боя се, че днес страдате — каза графът.

— Както обикновено — отвърнах му. — Аз съм само едно кълбо от нерви, облечено, за да изглежда като човек.

— В живота си съм изучавал много въпроси — отбеляза тази симпатична особа, — между които и неизчерпаемата тема за нервите. Смея ли веднага да ви направя едно съвсем просто и много смислено предложение? Ще ми позволите ли да променя светлината в стаята ви?

— Да, разбира се, ако бъдете тъй любезен да не я оставяте да пада върху мен.

Той пристъпи към прозореца. Какъв контраст със скъпата Мариан! Колко внимателни са движенията на този човек!

— Светлината — заяви той с онзи приятно доверителен тон, който действува тъй успокояващо на всеки болен — е най-първа по своето значение. Тя стимулира, храни, запазва. Вие не можете да живеете без нея, мистър Феърли, тъй като не би могло без нея нито едно цвете. Забележете. Там, където седите, затварям капаците, за да ви успокоя. Там, където не седите, вдигам щората, за да пусна вътре живителното слънце. Приемете светлината в своята стая, ако не можете да я понасяте върху себе си. Светлината, сър, е великата повеля на Провидението. Вие приемате Провидението със собствените си ограничения. Приемете и светлината по същия начин.

Той бе не само много убедителен, но и внимателен. Успя да ме накара да му повярвам за светлината; наистина го постигна.

— Вие ме виждате смутен — каза той, връщайки се на мястото си. — Честна дума, Мистър Феърли, аз съм смутен във ваше присъствие.

— Поразен съм да го чуя, уверявам ви. Смея ли да запитам защо?

— Сър, мога ли да вляза в тази стая (където седите вие, страдалецът) и да ви видя заобиколен от тези възхитителни предмети на изкуството, без да открия, че сте човек невероятно чувствителен и с винаги будна отзивчивост? Кажете, мога ли да направя това?

Ако имах достатъчно сили, за да седна, изправен на стола си, щях, разбира се, да се поклоня. Но тъй като ги нямах, вместо това изразих признателността си с усмивка. Тя беше напълно достатъчна. Ние се разбрахме.

— Моля ви, следвайте мисълта ми — продължи графът. — Ето ме седнал тук — човек с деликатна чувствителност в присъствието на друг човек също с деликатна чувствителност. Съзнавам ужасната необходимост да нараня тази чувствителност, засягайки много тъжни семейни събития. Каква е неизбежната последица? Вече имах честта да ви я посоча. Седя смутен.

Дали в този момент започнах да подозирам, че ще ме отегчи? Мисля, че да.

— Абсолютно наложително ли е да говорите за тези неприятни въпроси? — запитах аз. — Както гласи нашият непретенциозен английски израз, граф Фоско, не търпят ли те отлагане?

С най-обезпокояваща сериозност графът въздъхна и поклати глава.

— Наистина ли трябва да ги чуя?

Той сви рамене (това бе първият жест, присъщ на чужденеца, който направи, откакто бе влязъл в стаята) и се взря с неприятна проницателност в очите ми. Моите инстинкти ми подсказаха, че е по-добре да затворя очи. Подчиних се на инстинктите си.

— Моля ви, съобщете ми известието си внимателно — помолих аз. — Починал ли е някой?

— Починал! — възкликна графът с излишния плам на чужденеца. — Мистър Феърли, вашето национално спокойствие ме ужасява. В името на бога, какво съм казал или направил, за да ме сметнете за пратеник на смъртта?

— Моля, приемете моите извинения — отговорих аз. — Вие нищо не сте казали или направили. Мое правило е при такива печални случаи да очаквам, най-лошото. Пресрещнатият удар се поема по-леко. Облекчението ми е неизразимо, уверявам ви, да чуя, че никой не е починал. Болен ли е някой?

Отворих очи й го погледнах. Блед ли е бил, когато влезе, или бе прежълтял през последните една-две минути? Наистина не мога да кажа и не мога да попитам Луи, защото по това време той не беше в стаята.

— Болен ли е някой? — повторих аз, забелязвайки, че все още е под въздействието на националното ми спокойствие.

— Това е част от моите тъжни вести, мистър Феърли. Да, някой е болен.

— Опечален съм, уверявам ви. Коя от тях?

— За мое голямо съжаление — мис Халкъм. Може би до известна степен сте били подготвен да го чуете? Може би след като сте разбрали, че мис Халкъм няма да дойде тук, както сте очаквали, и след като не ви е писала втори път, вашата предана загриженост е породила опасението, че е болна?

Не се съмнявам, че моята предана загриженост ме е довела до това опасение в един или друг момент, но сега окаяната ми памет изцяло отказва да ми припомни това обстоятелство. Ала въпреки това казах „да“, бидейки справедлив към себе си. Дълбоко бях потресен. Тъй непривично бе за една здрава особа като скъпата Мариан да бъде болна, че е единственото, което можех да предположа, бе някакъв нещастен случай. Кон или подхлъзване на стълбите, или нещо от този род.

— Сериозно ли е? — запитах.

— Сериозно — несъмнено — отвърна той. — Опасно — надявам се и вярвам, че не. За нещастие мис Халкъм се остави да я навали един пороен дъжд. Последвалата простуда бе с усложнения и сега доведе до най-лошото последствие — треска.

Когато чух думата „треска“ и си спомних, че безсъвестният човек, който сега ми говореше, бе пристигнал току-що от Блакуотър Парк, помислих, че мигновено ще изгубя свяст.

— Боже мой! — възкликнах аз. — Заразна ли е?

— Понастоящем — не — отвърна той с противно спокойствие. — Може да доведе до инфекция, но когато напуснах Блакуотър Парк, нямаше подобно нежелателно развитие Проявих най-дълбока загриженост в случая, мистър Феърли — направих всичко възможно да окажа помощ на лекаря в наблюденията му, и приемете личните ми уверения за незаразната природа на треската, когато за последен път видях болната.

Да приема уверенията му! Никога в живота си не съм бил по-далеч от подобно намерение. Не бих му повярвал дори и под клетва. Твърде жълт беше, за да му вярвам. Олицетворение на епидемия от Антилските острови. Той бе достатъчно огромен, за да носи в себе си милиарди тифозни бацили и да покрие килима, на който стоеше, с вируса на скарлатината. При определени изключителни ситуации моят ум взима забележително бързи решения. Веднага реших да се отърва от него.

— Бъдете така любезен да извините един сериозно болен — казах аз, — но дългите разговори, независимо от същността им, винаги ме разстройват. Смея ли да узная каква точно е целта, поради която имам честта да бъда посетен от вас?

Горещо се надявах, че този явен намек ще наруши равновесието му, ще го обърка, ще го накара да иска учтиви извинения, накратко — ще го изгони от стаята. Но той си придаде още по-сериозен, достоен и поверителен вид. Издигна два от ужасните си пръсти и отново ме погледна с неприятната си проницателност. Какво можех да сторя? Нямах достатъчно сили, за да се карам с него. Представете си положението ми! Има ли думи, с които да се опише? Мисля, че няма.

— Целите на моето посещение — продължи той, все тъй неукротен — са колкото тези пръсти. Те са две. Първо, идвам, за да потвърдя с голямо прискърбие печалните недоразумения между сър Пърсивъл и лейди Глайд. Аз съм най-старият приятел на сър Пърсивъл, сроден съм с лейди Глайд посредством брака си и съм очевидец на всичко, което се случи в Блакуотър Парк. В тези си три качества говоря авторитетно, поверително и с благородно прискърбие. Сър, уведомявам ви като глава на семейството на лейди Глайд, че мис Халкъм не е преувеличила нищо в писмото си, адресирано до вас. Потвърждавам, че средството, предложено, от тази възхитителна дама, е единственото, което ще ви спести ужасите на обществения скандал. Една временна раздяла между съпрузите е единственото мирно разрешение за това затруднение. Разделете ги сега и когато бъдат премахнати причините за всички раздразнения, аз — който имам честта да се обърна сега към вас — се наемам да вразумя сър Пърсивъл. Лейди Глайд е невинна, тя е оскърбена, но — следвайте тук мисълта ми — тя е поради същата тази причина (заявявам го със срам) поводът за всички раздразнения, които ще продължат, докато бъде под покрива на съпруга си. Никой друг дом не може да я приеме с благоприличие освен вашия. Поканвам ви да го отворите.

Спокойно. Ето че в Южна Англия се сипе брачна градушка и един човек, който носи треската дори в гънките на дрехите си, ме приканва да се вдигна от Северна Англия, за да поема своя дял от пороя. Опитах се да изложа доводите си убедително, както ги излагам тук. Графът преднамерено прибра единия от ужасните си пръсти, остави другия вдигнат и ме прегази дори без обичайния за кочияшите вик „Пази се!“.

— Проследете мисълта ми още веднъж, ако обичате — продължи той. — Чухте първата ми цел. Втората цел на пристигането ми в този дом е да направя онова, което мис Халкъм бе възпрепятствувана да стори сама поради заболяването си. В Блакуотър Парк прибягват до богатия ми житейски опит по всички трудни въпроси и моят приятелски съвет бе потърсен и по отношение на вашето интересно писмо до мис Халкъм. Разбрах веднага — тъй като напълно ви разбирам — защо желаете да се видите с нея, преди да обещаете, че ще поканите лейди Глайд. Съвършено прав сте, сър, в колебанието си да приемете съпругата, преди да сте се уверили, че съпругът няма да упражни правата си, за да си я върне. Съгласен съм с вас. Съгласен съм също, че подобни деликатни обяснения, с каквито е свързано това затруднение, не са обяснения, с които човек може да се справи само чрез писма. Присъствието ми тук (твърде неудобно за мен самия) доказва искреността на думите ми. Колкото до самите обяснения, аз — Фоско, — който познавам сър Пърсивъл много по-добре от мис Халкъм, ви давам честната си дума, че той няма да се приближи до този дом или да се опита да установи връзка с него, докато жена му живее тук. Делата му са в затруднено положение. Предоставете му свобода чрез отсъствието на лейди Глайд. Обещавам ви, че той ще се възползува от нея и ще отпътува за континента при първа възможност. Кристално ясно ли ви е това? Да, ясно е. Имате ли въпроси към мен? Ако е така, аз съм тук, за да им отговоря. Питайте, мистър Феърли — направете ми добрината да питате за всичко, което е на сърцето ви.

Той бе казал вече толкова много въпреки нежеланието ми и изглеждаше ужасно способен да говори дори още повече, отново въпреки нежеланието ми, че аз отклоних приятелската му покана единствено с цел да се самозащитя.

— Много ви благодаря — отвърнах му. — Силите ми бързо отпадат. При моето здравословно състояние трябва да приемам нещата такива, каквито са. Позволете ми да направя това и в този случай. Ние с вас доста добре се разбираме. Да. Дълбоко съм ви задължен, уверявам ви, за вашата любезна намеса. Ако някога се почувствувам по-добре и ми се удаде повторна възможност да разширя връзките си с вас…

Той стана. Помислих, че си тръгва. Не. Нови приказки, допълнително време, за да се развие заразата в моята стая, забележете това — в моята стая!

— Една секунда още — каза той. — Една секунда, преди да се сбогувам. Искам това разрешение на тръгване, за да ви внуша колко е наложително. Става въпрос за следното, сър. Не мислете, че трябва да изчакате мис Халкъм да оздравее, за да приемете лейди Глайд. За мис Халкъм в Блакуотър Парк се грижат лекар, икономката и една опитна медицинска сестра — трима души, за чиито способности и преданост отговарям с живота си. Наистина е така. Искам да ви кажа също, че грижите и тревогата около болестта на сестра й вече поразиха здравето и душевното състояние на лейди Глайд и поради това присъствието й в стаята на болната е напълно излишно. Отношенията със съпруга й стават все по-неприятни и опасни с всеки изминал ден. Ако решите да я оставите по-дълго време в Блакуотър Парк, вие по никакъв начин няма да ускорите оздравяването на сестра й и в същото време сте изправен пред риска от обществен скандал, който всички ние сме длъжни да избегнем заради неприкосновените интереси на семейството. От душа ви съветвам да отхвърлите от себе си сериозната отговорност за каквото и да е забавяне, като пишете на лейди Глайд да пристигне незабавно тук. Изпълнете своя неизбежен дълг на почтен човек, така че никой да не ви вини, ако в бъдеще се случи нещо.

Имам пред вид огромния си житейски опит — предлагам ви приятелския си съвет. Приемате ли го — да или не?

Погледнах го — просто го погледнах и всяка черта на лицето ми изразяваше почудата ми от неговата неимоверна увереност и породилото се в мен категорично решение Да позвъня на Луи и да го накарам да го отведе от стаята. Но колкото и да е невероятно, лицето ми, изглежда, не му направи ни най-малко впечатление. Роден без нерви — очевидно роден без нерви.

— Колебаете се? — запита той. — Мистър Феърли! Разбирам колебанието. Вие имате възражения — виждате ли, сър, как чувствата ми проникват право в мислите ви! Вие възразявате, че здравословното и душевното състояние на лейди Глайд е противопоказно за такова дълго пътуване сама — от Хампшър дотук. Камериерката й е отстранена, както знаете, а в Блакуотър Парк няма слуги, способни да я придружат от единия край на Англия до другия. Вие възразявате отново, че пътувайки насам, тя не може да спре и да почине в Лондон, защото не би могла да се чувствува удобно в хотел, където никой не я познава. Приемам едновременно и двете възражения; и също така едновременно ги отхвърлям. Проследете мисълта ми, ако обичате, за последен път. Завръщайки се в Англия със сър Пърсивъл, имах намерението да се установя в околностите на Лондон. За щастие съвсем неотдавна постигнах тази си цел. Наех за шест месеца малка мебелирана къща в Сейнт Джонс Уд. Бъдете така любезен да запомните този факт и да обърнете внимание на програмата, която предлагам. Лейди Глайд пристига в Лондон (пътуването не е дълго) — аз самият я посрещам на гарата и я завеждам да отпочине и да преспи в моя дом, който е също домът на леля й. Когато се възстанови, аз я придружавам до гарата, тя пристига тук и собствената й камериерка (която сега е под вашия покрив) я посреща на вратата на вагона: Ето как удобството е взе то пред вид, интересите на благоприличието са взети пред вид, ето и вашия изпълнен дълг — дългът на гостоприемството, съчувствието и закрилата — към една дама, нуждаеща се и от трите. При това без пречки от началото до края. Сърдечно ви приканвам, сър, да подкрепите усилията ми в името на неприкосновените семейни интереси. Сериозно ви съветвам да пишете — аз мога да предам писмото, предлагайки гостоприемството на вашия дом (и сърце) и гостоприемството на моя дом (и сърце) на тази оскърбена и нещастна дама, за чието добро пледирам днес.

Той размаха ужасната си ръка към мен — удари заразените си гърди и се обърна с ораторско сладкодумие към мен, като че ли се намираше в Камарата на общините. Крайно време бе да предприема някакъв отчаян ход. Крайно време бе да позвъня за Луи и с предпазна цел да дезинфекцирам стаята.

Поставен на изпитание в тези критични обстоятелства, аз бях осенен от една безценна идея, която, така да се каже, убиваше с един куршум два заека. Реших да се отърва от досадното красноречие на графа и от досадните тревоги на лейди Глайд, като изпълня молбата на този противен чужденец и напиша веднага писмото. Не съществуваше и най-малката опасност поканата да бъде приета, тъй като нямаше никакъв шанс Лора да се съгласи да напусне Блакуотър Парк, докато там лежеше болна Мариан. Не можех да повярвам как тази очарователно сгодна пречка бе убягнала от деловата проницателност на графа, но той не бе я предвидил. Ужасът, че все пак би могъл да я открие, ако го оставех още малко да помисли, ме подтикна до такава степен, че аз с мъка се изправих, за да седна, сграбчих, направо сграбчих пособията за писане, които бяха до мен, и написах писмото с бързината на най-обикновен канцеларски чиновник.

„Най-скъпа Лора, моля ви, елате, когато желаете. Разделете пътуването на две, като преспите в къщата на леля си. Покрусен съм от новината за болестта на скъпата Мариан. Както винаги предано ваш.“

Протегнах ръка и връчих тези редове на графа, облегнах се назад в креслото си и казах:

— Извинете, но съм напълно изтощен. Не мога да издържа повече. Бихте ли искали да починете и да обядвате долу? Моите най-добри чувства на всички и така нататък. Довиждане.

Той държа още една реч — този човек бе неуморим. Затворих очи, стараейки се да чувам колкото се може по-малко. Въпреки усилията си бях принуден да чуя още много. Неизчерпаемият съпруг на сестра ми, поздрави себе си, поздрави и мен е резултата от нашия разговор, спомена още куп неща относно неговите и моите чувства, съжали за моето окаяно здраве, предложи да ми даде една рецепта, внуши ми колко е важно да не забравям какво е казал за значението на светлината, прие моята любезна покана да си почине и да обядва, препоръча ми да очаквам лейди Глайд след два или три дни, помоли за моето разрешение да мисли с нетърпение за нашата следваща среща вместо мъчителното и за двамата ни „сбогом“. Последва още една тирада, която с радост мога да заявя, че не изслушах и сега не си я спомням. Чувах как съчувственият му глас постепенно отзвучава, но колкото и огромен да бе самият той, не чух кога е излязъл. Притежаваше достойнството да бъде напълно безшумен. Не знам кога е отворил и затворил вратата. Осмелих се да отворя отново очи, след като от известно време бе станало тихо — него го нямаше.

Позвъних за Луи и се уединих в банята си. Хладка вода, подсилена с ароматизиран оцет, за мен и обилна дезинфекция за кабинета ми бяха наложителните предпазни мерки, които трябваше да се вземат и аз естествено ги взех. С радост мога да заявя, че се оказаха успешни. После се отдадох на обичайната си следобедна почивка. Събудих се изпотен и студен.

Най-напред запитах за графа. Бяхме ли се отървали от него? Да — заминал си със следобедния влак. Обядвал ли е и в такъв случай какво? Само плодов сладкиш и сметана. Какъв човек! Какво храносмилане!

Трябва ли да кажа още нещо? Надявам се, че не. Вярвам, че стигнах до определените за мен граници. Ужасните събития, последвали по-късно, не се случиха, благодарен съм да го кажа, в мое присъствие. Направих всичко с най-добри намерения. Не съм отговорен за печалното нещастие, което бе почти невъзможно да се предвиди. Моят слуга Луи (който наистина е привързан към мен по своя глупав начин) смята, че никога няма да се съвзема от всичко това. Той ме гледа как диктувам в момента с кърпичка връз очите. Искам да отбележа, за да бъда справедлив към себе си, че вината не е моя и че съм изтощен и покрусен. Има ли смисъл да казвам още нещо?

Историята продължава от името на ЕЛАША МИЧЕЛСЪН, икономка в Блакуотър Парк

I

Помолена съм да изложа ясно това, което зная за боледуването на мис Халкъм и за обстоятелствата, при които лейди Глайд замина от Блакуотър Парк за Лондон.

Това се иска от мен, тъй като свидетелските ми показания са необходими в интерес на истината. Като вдовица на свещеник от англиканската църква (принудена от нещастието и нуждата да постъпя на служба), аз съм научена да поставям истината над всякакви други съображения. Ето защо се отзовавам на една молба, на която иначе — поради нежеланието да се свързвам със скръбни семейни истории — едва ли бих откликнала.

По онова време не си водех никакви записки и следователно не мога да бъда напълно сигурна за датите, но смятам, че не греша, като заявявам, че сериозното заболяване на мис Халкъм започна във втората половина или последните десет дни на юни. В Блакуотър Парк се закусваше късно — понякога дори в десет часа, но никога по-рано от девет и половина. Сутринта, за която говоря, мис Халкъм (тя обикновено слизаше първа) не се появи. След като семейството изчака четвърт час, прислужницата от горния етаж бе изпратена да я потърси и се върна тичешком ужасно изплашена. Пресрещнах я на стълбите и веднага отидох при мис Халкъм да видя какво се е случило. Бедната госпожица не бе в състояние да ми обясни. Тя крачеше из стаята си с перо в ръката, доста замаяна, цялата трескава.

Лейди Глайд (тъй като вече не съм на служба при сър Пърсивъл, мога, без това да се сметне за непристойно, да я назова по име, вместо да я нарека миледи) бе първата, която влезе при нас. Тя бе тъй разтревожена и разстроена, че не можеше почти с нищо да помогне. Граф Фоско и съпругата му, които след това незабавно се качиха горе, бяха много услужливи и любезни. Нейно благородие ми помогна да сложа мис Халкъм да си легне. Негово благородие графът остана във всекидневната и след като изпрати да донесат моята аптечка, приготви лекарство за мис Халкъм и охладителна течност за главата й, за да не губим време, докато дойде лекарят. Намазахме я с течността, но не можахме да я убедим да вземе лекарството. Сър Пърсивъл се нае да извика лекар. Той изпрати един коняр да отиде на кон в Оук Лодж — най-близкото място, където имаше лекар — мистър Досън.

Мистър Досън пристигна след по-малко от половин час. Той е почтен възрастен господин, добре известен в цялата област, и ние много се разтревожихме, когато разбрахме, че според него случаят е много сериозен.

Негово благородие графът заговори най-приятелски с мистър Досън и най-откровено изрази своето мнение. Мистър Досън не твърде вежливо запита дали негово благородие дава съветите си от позицията на лекар; и след като му бе отговорено, че това са съвети на човек, който е изучавал непрофесионално медицина, отвърна, че няма навика да се консултира с лекари-аматьори. Графът с истинско християнско смирение се усмихна и излезе от стаята. Преди да си тръгне, той ми каза, че може да бъде намерен, в случай че имаме нужда от него през деня, при навеса за лодки на брега на езерото. Защо е трябвало да ходи там, не зная. Но той наистина отиде, като се прибра едва към седем часа за вечеря. Може би с това е искал да даде пример как да пазим възможно най-голяма тишина в къщата. Подобно нещо бе напълно в неговия стил. Той бе изключително деликатен благородник.

Мис Халкъм прекара много лоша нощ, пристъпите на треската идваха и си отиваха и призори, вместо да се подобри, състоянието й се влоши. Тъй като в околността не можеше да се намери подходяща сестра, грижите поехме нейно благородие графинята и аз, като се сменяхме. Лейди Глайд най-неблагоразумно настояваше също да седи с нас. Тя бе твърде изнервена и с крехко здраве, за да понесе спокойно тревогите около заболяването на мис Халкъм. Само си вредеше, без ни най-малко да ни бъде от помощ. Не съм срещала по-нежна и по-чувствителна дама от ней; тя плачеше и беше изплашена — две слабости, които правеха напълно неподходящо присъствието й в стаята на болната.

Сър Пърсивъл и графът дойдоха на сутринта, за да се осведомят за положението.

Сър Пърсивъл (покрусен, предполагам, от скръбта на съпругата си и болестта на мис Халкъм) изглеждаше много объркан и напрегнат. Негово благородие, от друга страна, бе пример на подобаващо спокойствие и загриженост. В ръце държеше сламената си шапка и една книга и аз го чух да съобщава на сър Пърсивъл, че ще излезе отново и ще чете край езерото. „Да пазим тишина в къщата — каза той. — Да не пушим вътре, приятелю мой, сега, когато мис Халкъм е болна. Вие си вършете вашата работа, а аз — моята. Обичам да съм сам, когато чета. Довиждане, мисис Мичелсън.“

Сър Пърсивъл не беше достатъчно любезен — може би справедливостта изисква да уточня това, — не се владееше достатъчно, за да се сбогува с мен със същата вежливост. В същност единственият човек в къщата, който винаги се отнасяше с мен като с дама, изпаднала в беда, бе графът. Неговите обноски бяха на истински аристократ — той бе внимателен с всеки. Отдаваше нужното дори и на младата особа (името й е Фани), която прислужваше на лейди Глайд. Когато сър Пърсивъл я отпрати, негово благородие (който в този момент ми показваше сладките си птички) най-любезно и загрижено попита какво е станало с нея, къде щяла да отиде, след като напусне Блакуотър Парк, и така нататък. Именно в такива малки и деликатни неща винаги се проявяват предимствата на аристократичното потекло. Не се извинявам за споменаването на тези подробности; отбелязвам ги, за да изтъкна качествата, на негово благородие, когото, зная го със сигурност, някои хора осъждат твърде сурово. Благородник, който се отнася с уважение към една изпаднала в беда дама и проявява бащинска загриженост към една скромна прислужница, показва твърде възвишени принципи и чувства, за да се поставят те с лека ръка под съмнение. Не излагам никакви становища, а само факти. Една от най-хубавите проповеди на обичния ми съпруг бе на тази тема. Препрочитам я непрестанно — имам свой екземпляр от изданието, отпечатано с подписка в първите дни на вдовството ми — и при всеки нов прочит извличам все по-голяма духовна полза и поука. Състоянието на мис Халкъм не се подобряваше и втората нощ бе дори по-лоша от първата. Мистър Досън непрекъснато се грижеше за нея. Сестринските грижи бяха все тъй разделени, между графинята и мен. Лейди Глайд все така настояваше да седи с нас, макар че и двете я молехме да си отдъхне за малко. „Моето място е до леглото на Мариан — бе единственият й отговор. — Независимо дали съм болна или здрава, нищо не може да ме накара да я изпусна из очи.“

Към обяд слязох долу, за да се заема с някои от обичайните си задължения. Един час по-късно, отивайки към стаята на болната, видях графа (който отново бе излязъл рано — за трети път) да влиза в преддверието видимо в най-добро настроение. В същия миг сър Пърсивъл подаде глава от вратата на библиотеката и с изключително нетърпение отправи към благородния си приятел следните думи:

— Намерихте ли я?

Трапчинки се появиха по едрото лице на негово благородие, когато то се озари от усмивката му, но той не отвърна с думи. В същото време сър Пърсивъл обърна глава, видя, че съм тръгнала към стълбите, и ме изгледа ужасно грубо и ядовито.

— Влизайте тук и разказвайте — каза той на графа. — Когато в една къща има жени, те винаги или слизат, или се качват по стълбите.

— Скъпи Пърсивъл — отбеляза мило негово благородие. — Мисис Мичелсън има задължения. Моля ви, признайте тяхното възхитително изпълнение тъй искрено, както го правя аз! Как е страдалката, мисис Мичелсън?

— За съжаление не е по-добре.

— Тъжно, много тъжно! — заяви графът. — Изглеждате уморена, мисис Мичелсън. Наистина е време вие и съпругата ми да бъдете подпомогнати в грижите за болната. Мисля, че съм в състояние да ви предложа такава помощ. Известни обстоятелства налагат мадам Фоско да замине за Лондон утре или в други ден. Тя ще отпътува сутринта и ще се завърне вечерта, и ще доведе със себе си една изключително възпитана и способна сестра, която току-що се е освободила. Според съпругата ми на тази жена може изцяло да се разчита. Моля ви, преди да е дошла, не казвайте нищо на лекаря, защото той ще погледне с лошо око на всяка сестра, която аз бих осигурил. Когато дойде в този дом, тя сама ще покаже на какво е способна и мистър Досън ще бъде принуден да признае, че няма причина, поради която да не се възползуваме от услугите й. Лейди Глайд ще каже същото. Моля ви, предайте моите най-добри уважения и чувства на лейди Глайд.

Изразих своята признателност за любезната загриженост на негово благородие. Сър Пърсивъл ме прекъсна, като извика на благородния си приятел (използувайки, съжалявам, че трябва да го кажа, една, скверна фраза) да отиде в библиотеката и да не го оставя повече да чака.

Аз продължих нагоре по стълбите. Ние сме бедни, греховни създания и колкото и да са непоклатими принципите на една жена, тя не винаги съумява да бъде нащрек срещу изкушението да даде воля на празното си любопитство. Срамувам се да призная, че в случая празното любопитство надделя над принципите ми и ме накара да проявя неоснователен интерес към въпроса, който сър Пърсивъл отправи към благородния си приятел от вратата на библиотеката. Кого ли е трябвало да открие графът по време на своите сутрешни разходки из Блакуотър Парк? Някаква жена, както можеше да се предположи от израза, с който си послужи сър Пърсивъл. Не подозирах графа в никаква непристойност — познавах моралните му устои твърде добре. Единственият въпрос, който си задавах сега, беше: „Намерил ли я е той?“

Да продължа. Нощта премина както обикновено, без да донесе положителна промяна в състоянието на мис Халкъм. На следващия ден тя като че ли се почувствува малко по-добре. На другия ден нейно благородие графинята замина със сутрешния влак за Лондон, без да я чуя да споменава пред никого за целта на своето пътуване. Както винаги внимателен, съпругът й я придружи до гарата.

Останах да се грижа сама за мис Халкъм. При това твърдата решимост на лейди Глайд да бди край леглото на сестра си създаваше голямата вероятност тя да бъде следващата ми пациентка.

Единственото значително събитие, което се случи през деня, бе новата неприятна среща, състояла се между доктора й графа.

Връщайки се от гарата, негово благородие дойде във всекидневната на мис Халкъм, за да попита как е болната. Излязох от спалнята, за да говоря с него, тъй като по това време мистър Досън и лейди Глайд бяха при пациентката. Графът ми зададе много въпроси относно лечението и симптомите. Уведомих го, че на болната се прилагат така наречените физиологични разтвори и че симптомите между пристъпите на треската говорят за определена слабост и изтощение. Точно когато съобщавах тези подробности, мистър Досън излезе от спалнята.

— Добро утро, сър — каза негово благородие, като пристъпи най-вежливо и спря лекаря с такава изискана решителност, на която не би могло да се устои. — Силно съм обезпокоен, че днес не намирате подобрение в симптомите.

— Намирам решително подобрение — отговори мистър Досън.

— Все още ли държите на вашето лечение, което намалява тонуса в този случай на треска? — продължи негово благородие.

— Държа на лечението, което се основава на личния ми професионален опит — рече мистър Досън.

— Разрешете ми да ви задам един въпрос от голямата тема за професионалния опит — отбеляза графът. — Не си позволявам да ви съветвам повече, позволявам си само да ви запитам нещо. Вие сте до известна степен отдалечен от големите центрове на научната дейност — Лондон и Париж. Чували ли сте някога, че изтощителното въздействие на треската се преодолява сериозно и успешно, като отпадналият пациент се тонизира с коняк, вино, амоняк и хинин? Стигнала ли е тази нова ерес на най-големите медицински светила до ушите ви?

— Когато въпросът ми е зададен от професионалист, ще му отговоря с радост — заяви лекарят, отваряйки вратата, за да излезе. — Но тъй като вие не сте професионалист, отказвам да ви отговоря.

Зашлевен по този непростимо неучтив начин от едната страна, графът, като истински християнин, веднага си подложи и другата и каза най-мило:

— Довиждане, мистър Досън.

Ако моят любим покоен съпруг би имал щастието да познава негово благородие, колко високо щяха да се ценят взаимно!

Нейно благородие графинята се завърна същата вечер с последния влак и доведе със себе си медицинската сестра от Лондон. Съобщиха ми, че тази особа се нарича мисис Рубел. Видът й и лошият й английски език, когато заговори, ми дадоха да разбера, че е чужденка.

Винаги съм възпитавала в себе си чувство на хуманно снизхождение към чужденците. Те не са дарени с нашите блага и преимущества и повечето от тях са отгледани със слепите грешки на католицизма. Освен това мое правило и практика, както и на скъпия ми съпруг преди мен (виж Проповед XXIX в Сборника на покойния преподобен Самюъл Мичелсън, магистър на изкуствата), бе да се отнасям с хората тъй, както бих искала те да се отнасят с мен. Поради тези две причини няма да кажа, че мисис Рубел ми направи силно впечатление като дребна, жилава, лукава личност на около петдесет години, с мургав или креолски цвят на кожата и зорки светлосиви очи. Нито ще спомена поради вече заявените причини, че роклята й, макар и от най-простата черна коприна, бе твърде пищна като тъкан и ненужно изискана в гарнитурата и изработката за особа с нейното положение. Не бих искала такива неща да се говорят за мен и затова мой дълг е да не ги казвам за мисис Рубел. Ще спомена само, че поведението й не можеше да се нарече неприятно сдържано, а само изключително тихо и необщително; тя много се оглеждаше и малко говореше, което би могло да бъде плод както на собствената й скромност, така и на недоверието към положението, което имаше в Блакуотър Парк. Тя отказа да вечеря (което може да е странно, но в никакъв случай не и подозрително) въпреки учтивата покана, отправена й лично от мен да се нахрани в моята стая.

По изричното предложение на графа (колко типично за опрощаващата доброта на негово благородие) бе уредено мисис Рубел да не поема задълженията си, докато не бъде видяна и Одобрена от лекаря на другата сутрин. През нощта останах аз. Лейди Глайд, изглежда, не искаше да приеме назначението на новата сестра. Подобна липса на снизхождение към една чужденка от страна на дама с нейното образование и изисканост ме изненада. Осмелих се да кажа: „Миледи, не трябва да прибързваме в оценките си спрямо по-низшите от нас — особено когато са чужденци.“ Лейди Глайд като че ли не ми обърна внимание. Тя само въздишаше и целуваше ръката на мис Халкъм, която бе отпусната върху завивката. Това не бе много благоразумна постъпка в стаята на болен, за когото бе твърде препоръчително да не се вълнува. Но бедната лейди Глайд не умееше никак да се грижи за болен човек — съвсем никак, колкото и да е жалко да го кажа.

На следващата сутрин мисис Рубел бе изпратена във всекидневната да получи одобрението на лекаря, когато той щеше да влезе в спалнята.

Оставих лейди Глайд при мис Халкъм, която се бе унесла в сън по това време, и отидох при мисис Рубел с любезното намерение да не й позволя да се почувствува изолирана и притеснена поради несигурността на нейното, положение. Тя ми се видя напълно убедена, че мистър Досън ще я одобри. Седеше спокойно и гледаше през прозореца, очевидно наслаждавайки се на чистия въздух. Някои биха сметнали подобно държане за нагла самоувереност. Аз ще прибягна до един по-широк възглед и ще го нарека изключително самообладание.

Вместо лекарят да се качи при нас, аз бях извикана да сляза при него. Тази промяна ми се видя доста странна, но тя не оказа никакво въздействие върху мисис Рубел. Когато я оставих, тя все така спокойно гледаше през прозореца и все така се наслаждаваше на чистия въздух.

Мистър Досън ме очакваше сам в стаята за закуска.

— Относно тази нова сестра, мисис Мичелсън — каза лекарят.

— Да, сър?

— Разбирам, че е доведена от Лондон от съпругата на този дебел, стар чужденец, който винаги се опитва да ми се меси. Мисис Мичелсън, дебелият стар чужденец е шарлатанин.

Това беше много грубо. Естествено останах поразена.

— Известно ли ви е, сър, че говорите за един аристократ?

— Пфу! Той не е първият шарлатанин с титла пред името. Те всички са графове — дявол да ги вземе!

— Той не би бил приятел на сър Пърсивъл Глайд, сър, ако не принадлежеше към най-висшите аристократични кръгове — извън английската аристокрация, разбира се.

— Много добре, мисис Мичелсън, наричайте го както ви е угодно, а сега да се върнем на въпроса за сестрата. Аз възразявам срещу нея.

— Без да сте я видели, сър?

— Да, без да съм я видял. Тя може да е най-добрата сестра на света, но не е посочена от мен. Изложих възражението си пред сър Пърсивъл, като господар на дома. Той не ме подкрепя. Казва, че посочената от мен сестра щяла да бъде някоя непозната от Лондон и смята, че тази жена трябва да се изпробва, след като лелята на съпругата му си е направила труда да я доведе от Лондон. В това има известна справедливост и аз не мога току-тъй да кажа „не“. Но поставих условие да си отиде веднага, ако се окаже, че съм недоволен от нея. Тъй като в качеството си на медицинско лице имам известно право за подобно предложение, сър Пърсивъл го прие. Ето какво, мисис Мичелсън, зная, че мога да разчитам на вас и искам да следите внимателно сестрата първите един-два дни и да се погрижите да не дава на мис Халкъм никакви лекарства освен моите. Този ваш чужденец-благородник умира от желание да опита шарлатанските си лекове (включително и хипноза) върху моята пациентка и една сестра, доведена тук от жена му, сигурно ще поиска да му помогне. Разбирате ли? Много добре, тогава да се качваме горе. Там ли е сестрата? Искам да й кажа две думи, преди да влезе в стаята на болната.

Сварихме мисис Рубел все така да се наслаждава на чистия въздух, застанала на прозореца. Когато я представих на мистър Досън, тя, изглежда, ни най-малко не се смути нито от мнителните погледи на лекаря, нито от изпитателните му въпроси. Отговаряше спокойно на разваления си английски език и макар че той се опита да я обърка, не показа никакво невежество относно която и да е страна от задълженията си. Това несъмнено бе резултатна силна воля, както вече казах, и в никакъв случай на нагла увереност.

Всички заедно влязохме в спалнята. Мисис Рубел погледна много внимателно пациентката, поклони се на лейди Глайд, постави едно-две нещица на мястото им и седна тихо в един ъгъл в очакване да бъде повикана при нужда. Нейно благородие изглеждаше стресната и раздразнена от появата на непознатата сестра. Никой не каза нищо, да не би да събудим спящата мис Халкъм, с изключение на лекаря, който шепнешком попита как е прекарала нощта. Отговорих тихичко: „Както обикновено“ и подир туй мистър Досън си отиде. Лейди Глайд го последва — вероятно за да говори за мисис Рубел. Колкото до мен, вече бях убедена, че тази тиха чужденка ще запази мястото си. Тя беше много съобразителна и без съмнение си знаеше работата. Дотук и аз едва ли бих могла да се справя по-добре край леглото на болната.

Помнейки предупреждението, което ми бе отправил мистър Досън, аз подложих мисис Рубел на строга проверка в различни часове през следващите три-четири дни. Многократно влизах в стаята тихо и неочаквано, но ни веднъж не открих нещо подозрително в действията й. Лейди Глайд, която я следеше не по-малко внимателно, също не откри нищо. Нито веднъж нищо не ми подсказа, че шишетата с лекарствата може да са подменени; нито веднъж не видях мисис Рубел да се обръща към графа или той — към нея. Тя се грижеше за мис Халкъм с неоспоримо старание и дискретност. Бедната госпожица се мяташе между някакво сънно изтощение, полузагубила свяст, полудремеща, и пристъпите на треската, които я караха често да бълнува. Мисис Рубел никога не я безпокоеше в първия случай и не я стряскаше във втория с ненадейната си поява като непознат човек край леглото й. Готова съм да отдам дължимото на всеки, независимо дали е чужденец или англичанин, затова пристрастно засвидетелствувам почитта си към мисис Рубел. Изключително бе нежеланието й да говори за себе си, а също така кротко отстояваше независимостта на възгледите си спрямо съветите на опитни хора, които познаваха добре задълженията на болногледача. С изключение на тези недостатъци тя беше добра сестра и не даваше на лейди Глайд или мистър Досън и най-малкото основание да се оплачат от нея.

Следващото значимо събитие, което се случи в къщата, бе временното отсъствие на графа, предизвикано от делови въпроси, които го отведоха в Лондон. Той замина (мисля) сутринта на четвъртия ден след пристигането на мисис Рубел и на раздяла в мое присъствие разговаря много сериозно с лейди Глайд относно мис Халкъм.

— Доверете се на мистър Досън — каза той — за още няколко дни, ако обичате. Но ако не настъпи някакво подобрение, потърсете съвет от Лондон, който това упорито докторче ще трябва да приеме пряко волята си. По-добре да обидите мистър Досън и да спасите мис Халкъм. Казвам това сериозно, от все сърце и душа.

Негово благородие говореше изключително прочувствено и вежливо. Но нервите на лейди Глайд бяха така съсипани, че тя, изглежда, се боеше от него. Трепереше цялата от главата до петите и го остави да си тръгне, без да промълви нито дума. Тя се обърна към мен, когато той излезе, и каза: „О, мисис Мичелсън, съкрушена съм заради сестра ми и нямам нито един приятел, с когото да се посъветвам. Смятате ли, че мистър Досън греши? Самият той тази сутрин ми каза, че няма защо да се боим и не е необходимо да търсим друг лекар.“

— Запазвайки уважението си към мистър Досън — отговорих й аз, — на ваше място, миледи, бих запомнила съвета на графа.

Лейди Глайд се извърна неочаквано от мен и по лицето й се изписа отчаяние, което не бих могла Да обясня.

— Неговия съвет! — промълви тя на себе си. — Бог да ни е на помощ — неговия съвет!

Доколкото си спомням, графът отсъствува от Блакуотър Парк една седмица.

Той, изглежда, липсваше на сър Пърсивъл, който ми се виждаше много подтиснат и променен от болестта и скръбта в къщата. От време на време бе тъй неспокоен, че не можеше да не го забележа. Влизаше и излизаше, ходеше безцелно насам-натам из околността. Най-загрижено се интересуваше за мис Халкъм и за миледи (чието влошаващо се здраве, изглежда, искрено го тревожеше). Мисля, че сърцето му се бе смекчило. Ако някой грижовен приятел-духовник — такъв приятел той би могъл да намери в лицето на моя превъзходен покоен съпруг — бе близо до него в този момент, със сър Пърсивъл би могъл да се постигне окуражителен нравствен напредък. Рядко мога да сгреша по въпроси от подобно естество, тъй като имаше кой да ме напътствува в щастливите дни на брачния ми живот.

Нейно благородие графинята, която сега беше единствена компания за сър Пърсивъл, според мен, не му обръщаше голямо внимание, а може би той я е пренебрегвал. Всеки непознат би предположил, че сега, когато бяха останали сами, и двамата са си наумили да избягват срещите помежду си. Това естествено бе невъзможно. Но въпреки това все така се случваше, че графинята вечеряше по-рано и после винаги се качваше горе, макар че мисис Рубел я бе отменила изцяло в сестринските грижи. Сър Пърсивъл вечеряше сам и Уилям (слугата без ливрея) подхвърли в мое присъствие, че господарят му е намалил два пъти порциона си за храна и е увеличил два пъти дажбата си за пиене. Не отдавам никакво значение на безочлива забележка като тази от страна на един слуга. Порицах го тогава и бих искала да се знае, че сега го порицавам повторно.

В течение на следващите няколко дни ние всички наистина забелязахме, че мис Халкъм се чувствува малко по-добре. Вярата ни в мистър Досън се възвърна. Той изглеждаше сигурен в лечението си и увери лейди Глайд, когато тя говори с него по този въпрос, че самият ще предложи да изпратят за друг лекар в мига, в който усети дори и сянка от съмнение.

Единственият човек между нас, който не изпита облекчение при тези думи, беше графинята. Тя сподели с мен насаме, че авторитетът на мистър Досън не можел да й вдъхне спокойствие относно състоянието на мис Халкъм и затова с нетърпение очаквала мнението на съпруга си, когато той се завърне. Това щяло да стане, както я уведомявал в писмата си, след три дни. Графът и графинята си пишеха редовно всяка сутрин. В това отношение, както и във всички други, те бяха образец на семейни хора.

Вечерта на третия ден забелязах промяна в мис Халкъм, която предизвика у мен сериозни опасения. Мисис Рубел също я забеляза. Не казахме нищо на лейди Глайд, която спеше, напълно победена от изнемога, на канапето във всекидневната.

Тази вечер мистър Досън направи своето посещение по-късно от обикновеното. Видях, че лицето му се промени в мига, в който съзря пациентката си. Опита се да скрие това, но изглеждаше объркан и разтревожен. Изпратихме човек, който да донесе личната му аптечка от дома му, дезинфекцирахме стаята и по негово лично нареждане му приготвихме легло в къщата. „Прераснала ли е треската в инфекция?“ — пошепнах му аз. „Боя се, че да — отвърна той. — Утре сутринта ще стане ясно.“

По наставление на мистър Досън лейди Глайд не бе уведомена за влошаването. Самият той, позовавайки се на здравето й, изрично й забрани да стои заедно с нас в спалнята през тази нощ. Тя направи опит да се противопостави — последва една тъжна сцена, но с лекарския си авторитет той успя да постигне своето.

На другата сутрин един от слугите замина с писмо до един лекар в Лондон с нареждане да го доведе със себе си още с първия влак. Половин час след заминаването на пратеника графът се завърна в Блакуотър Парк.

Графинята — на своя отговорност — веднага го въведе да види болната. В тази нейна постъпка за мен нямаше нищо непристойно. Негово благородие бе женен мъж; той бе достатъчно възрастен, за да бъде баща на мис Халкъм; освен това я видя в присъствието на една родственица — лелята на лейди Глайд. Въпреки това мистър Досън възнегодува срещу присъствието му в стаята, но аз ясно забелязах, че докторът бе твърде силно разтревожен, за да се противопостави сериозно в случая.

Бедната страдаща госпожица не можеше да разпознае никого. Тя, изглежда, погрешно вземаше приятелите си за врагове. Когато графът приближи към леглото й, нейните очи, които дотогава блуждаеха безспир из стаята, се втренчиха в лицето му с такъв ужас, че ще го помня до последния си ден. Графът седна до нея, измери й пулса, докосна слепоочията й, вгледа се в нея много внимателно и после се обърна към доктора с такова възмущение и ненавист, че думите замряха на устните на мистър Досън и за миг той се вцепени — бледен от гняв и тревога и напълно безмълвен. След това негово благородие погледна към мен.

— Кога настъпи промяната? — запита той. Казах му.

— Оттогава лейди Глайд влизала ли е в стаята? Отговорих, че не е влизала. Лекарят изрично й бе забранил това предната вечер и на сутринта отново бе повторил заповедта си.

— Осведомени ли сте вие и мисис Рубел за истинската същност на бедата? — бе следващият му въпрос.

— Осведомени сме — отговорих аз, — че заболяването е по всяка вероятност заразно. — Той ме прекъсна, преди да успея да добавя нещо.

— Това е тифозна треска — заяви.

В минутата, която изтече, докато разговаряхме, мистър Досън дойде на себе си и се обърна към графа с обичайната си категоричност.

— Това не е тифозна треска — възрази остро той. — Протестирам срещу тази намеса, сър. Освен мен тук никой няма право да задава въпроси. Изпълнявам дълга си, правейки всичко, което е по силите ми…

Графът го прекъсна — не с думи, а като посочи към леглото. Мистър Досън, изглежда, прие това като мълчаливо опровержение на своето уверение за личните си способности, при което още повече се разгневи.

— Казвам, че изпълнявам дълга си — повтори той. — Повикан е лекар от Лондон. За естеството на треската ще се консултирам с него и с никой друг. Настоявам да напуснете стаята.

— Влязох в тази стая, сър, в неприкосновените интереси на човечността — каза графът. — Й в същите интереси отново ще вляза тук, ако лекарят се забави. Предупреждавам ви още веднъж, че треската се е развила в тиф и че вашето лечение е отговорно за печалната промяна. Ако тази нещастна госпожица умре, аз ще свидетелствувам пред съда, че причина за смъртта й са вашето невежество и упорство.

Преди мистър Досън да отговори, преди още графът да си е тръгнал, вратата към всекидневната се отвори и на прага застана лейди Глайд.

— Настоявам да вляза — каза тя с необикновена твърдост.

Вместо да я спре, графът премина във всекидневната и й направи път да влезе. Във всеки друг случай той би бил последният човек, способен да забрави нещо, но в изненадата си в този момент очевидно забрави опасността от заразата и неотложната необходимост да накараме лейди Глайд да се грижи за себе си.

За мое изумление мистър Досън показа по-голямо присъствие на духа. Той спря миледи при първата крачка, която тя направи към леглото. „Искрено съжалявам — каза й. — Боя се, че треската е може би заразна. Умолявам ви да не влизате в стаята, докато не установя противното.“

Тя направи усилие да се освободи, после изведнъж отпусна ръка и политна напред. Беше й премаляло. Двете с графинята я поехме от лекаря и я отнесохме в нейната стая. Графът тръгна пред нас и изчака в коридора, докато излязох и му казах, че сме я свестили.

По искане на лейди Глайд се върнах при лекаря, за да му съобщя, че тя настоява да говори незабавно с него.

Той дойде веднага, за да успокои възбудата й и да я увери, че докторът от Лондон ще пристигне след няколко часа. Тези часове изтекоха бавно. Сър Пърсивъл и графът бяха заедно долу и от време на време пращаха някой да попита какво е положението. Най-сетне, между пет и шест часа, за наше голямо облекчение лекарят пристигна.

Той бе по-млад от мистър Досън, много сериозен и решителен. Не мога да кажа какво е било мнението му за предишното лечение, но ми направи странно впечатление, че зададе много повече въпроси на мен и на мисис Рубел, отколкото на мистър Досън, и че докато преглеждаше пациентката, изглежда, не слушаше много внимателно това, което той му говореше. Видяното и чутото ме накараха да подозирам, че графът е бил прав за заболяването от самото начало. Мисълта ми намери естествено потвърждение малко по-късно, когато мистър Досън зададе онзи важен въпрос, за чието решение бе повикан лондонският лекар.

— Какво е становището ви за треската? — запита той.

— Тиф — отвърна лекарят. — Тифозна треска без съмнение.

Онази кротка чуждестранна особа мисис Рубел скръсти тънките си кафяви ръце на гърдите си и ме погледна с многозначителна усмивка. Сам графът едва ли би изпитал по-голямо задоволство, ако присъствуваше в стаята и чуеше потвърждение на собственото си мнение.

След като ни даде някои полезни напътствия относно гледането на пациентката и заяви, че ще дойде отново след пет дни, лекарят се оттегли, за да се консултира насаме с мистър Досън. Той не пожела да сподели възгледите си относно шансовете на мис Халкъм да се възстанови — каза, че на този етап от заболяването било невъзможно да се правят каквито и да е прогнози.

Петте дни преминаха в напрежение.

Графиня Фоско и аз отменяхме една подир друга мисис Рубел, тъй като състоянието на мис Халкъм все повече се влошаваше и изискваше големи грижи и внимание. Това бяха изключително трудни дни. Лейди Глайд (поддържана, според мистър Досън, от непрекъснатото напрежение на безпокойство за сестра си) възвърна по невероятен начин силата на духа си и показваше твърдост и решителност, каквито не бих повярвала, че притежава. Тя настойчиво поддържаше искането да влиза два-три пъти на ден при болната, за да вижда мис Халкъм със собствените си очи, като обещаваше да не се приближава много до леглото, ако докторът се съгласи с желанието й. Мистър Досън с неохота направи исканата от него отстъпка — според мен той разбра, че е безсмислено да спори с нея. Тя идваше всеки ден и със себеотрицание спазваше обещанието си. Самата аз тъй се разстройвах (спомняйки си собственото си злочестие по време на последната болест на съпруга ми), като я гледах как страда, че моля извинение да не се спирам повече на тази тема. По-приятно ми е да спомена, че до нови спорове между мистър Досън и графа не се стигна. Негово благородие отправяше всичките си запитвания чрез трето лице и през цялото време беше в компанията на сър Пърсивъл.

На петия ден лекарят пристигна отново и ни даде малка надежда. Той заяви, че десетият ден от първите проявления на тифа вероятно ще реши изхода от болестта и уреди така, че да дойде за трети път на тази дата. Промеждутъкът изтече както преди с изключение на това, че една сутрин графът отново замина за Лондон и вечерта се върна.

На десетия ден по волята на милостивото провидение нашият дом бе освободен от по-нататъшни тревоги и притеснения. Лекарят категорично ни увери, че мис Халкъм е извън всякаква опасност. „Сега тя няма нужда от лекар — необходими са й наблюдение и грижи, които, както виждам, тя има.“ Това бяха неговите думи. Същата вечер прочетох вълнуващата проповед на съпруга ми „Възстановяване след болест“ и извлякох от нея по-голямо щастие и полза (от духовна гледна точка) от всеки друг път.

За съжаление въздействието на добрата вест върху лейди Глайд бе съкрушително. Тя бе твърде слаба, за да понесе бурната реакция, и след ден-два изпадна в състояние на немощ и подтиснатост, което я принуди да пази стаята. Почивка, тишина и смяна на атмосферата след това бе най-доброто, което мистър Досън можа да й препоръча. Имахме късмет, че нещата не бяха по-лоши, тъй като на другия ден, след като тя се затвори в стаята си, между графа и доктора възникна ново недоразумение и този път спорът им бе толкова сериозен, че мистър Досън напусна къщата.

Аз не присъствувах на него, но разбрах, че темата на спора е засягала количеството храна, което трябваше да се дава на мис Халкъм, за да се подпомогне възстановяването й след изтощението от треската. Сега, когато пациентката му бе вън от опасност, мистър Досън бе по-малко от всякога склонен да отстъпва пред непрофесионална намеса, а графът (не мога да си представя защо) бе загубил самообладанието си, което тъй благоразумно запазваше при предишните случаи, и се присмя многократно на лекаря относно грешката му при преминаването на треската в тиф. Тази злочеста случка завърши с това, че мистър Досън се обърна към сър Пърсивъл и заплаши (сега, когато можеше да си отиде, без да съществува опасност за мис Халкъм), че ще се откаже от помощта си в Блакуотър Парк, ако незабавно не се сложи край на намесата на графа. Отговорът на сър Пърсивъл (макар и непреднамерено неучтив) доведе само до влошаване на положението, при което мистър Досън напусна къщата дълбоко възмутен от отношението на графа към него и на следващата сутрин изпрати сметката си.

И така, ние останахме без лекарски грижи. Макар че в действителност не ни беше необходим друг доктор, тъй като сега всичко, от което мис Халкъм се нуждаеше, беше гледане и наблюдение, както бе отбелязал лондонският лекар — ако някой се бе посъветвал с мен, аз въпреки това щях да потърся професионална помощ от другаде, дори и заради благоприличието.

Но изглежда, че тази страна на въпроса въобще не занимаваше сър Пърсивъл. Той каза, че ще има достатъчно време да повикаме друг доктор, ако мис Халкъм покаже някакви признаци на влошаване. Междувременно сме можели да се консултираме с графа за всички по-незначителни затруднения и освен това не било необходимо да тревожим пациентката, която сега била отпаднала и изнервена, с присъствието на непознат човек край леглото й. В тези съображения несъмнено имаше много логика, но въпреки това аз се чувствувах малко притеснена. Нито можех да приема в себе си, че е редно да крием отсъствието на доктора от лейди Глайд, както правехме. Това беше благородна измама — признавам го, защото тя не бе в състояние да се справи с нови неприятности. Но все пак беше измама; и като такава, за човек с моите принципи, в най-добрия случай бе постъпка, която подлежеше на съмнение.

Второ смущаващо обстоятелство, случило се през същия ден и при това напълно неочаквано за мен, увеличи значително вълнението, което не даваше покой на мислите ми.

Сър Пърсивъл ме повика в библиотеката. Графът, който беше при него, когато влязох, веднага стана и ни остави сами. Сър Пърсивъл учтиво ме покани да седна и тогава, за мое голямо изумление, се обърна към мен по следния начин:

— Искам да говоря с вас, мисис Мичелсън, по въпрос, за който взех решение преди известно време. Трябваше да ви го кажа досега, но ми попречиха болестта и тревогите в къщата. С други думи, имам известни основания да прекратя незабавно пребиваването си тук. Естествено, както обикновено, всичко ще бъде поверено на вас. Веднага щом лейди Глайд и мис Халкъм са в състояние да пътуват, те и двете трябва да сменят атмосферата. Моите приятели граф Фоско и графинята ще заминат преди това и ще се установят в околностите на Лондон, а аз съм принуден да не каня други хора в този дом, за да пестя колкото се може повече. Не виня вас, но разноските ми тук са твърде, твърде големи. Накратко, незабавно ще продам конете и ще се освободя от всички слуги. Никога не върша половинчати неща, както знаете, затова искам утре по това време къщата да бъде опразнена от всички тези безполезни хора.

Слушах го втрещена.

— Нима искате да кажете, сър Пърсивъл, че трябва да уволня всички слуги в къщата, за които отговарям, без обичайното предупреждение с едномесечен срок?

— Точно така. Може би след месец всички ние ще сме напуснали къщата и аз не възнамерявам да оставя слугите да се шляят тук без работа.

— Кой ще се занимава с готвенето, сър Пърсивъл, докато все още сте тук?

— Маргарет Порчър може да пече и да вари — задръжте я. За какво ми е готвач, след като няма да устройвам вечери?

— Слугинята, която споменахте, е най-простата слугиня в къщата, сър Пърсивъл…

— Задръжте я, вече ви го казах, и намерете една жена от селото, която да идва да чисти. Моите седмични разходи трябва да бъдат незабавно намалени. Не съм ви извикал, за да ми възразявате, мисис Мичелсън… Извикал съм ви, за да осъществите моите планове за икономии. Уволнете още утре цялата тая мързелива слугинска пасмина с изключение на Порчър. Тя е силна като кон и ще я накараме да работи като кон.

— Простете ми, че ви напомням, сър Пърсивъл, но ако слугите бъдат отпратени утре, те трябва да получат едномесечно възнаграждение вместо обичайното предупреждение.

— Дайте им го! Едномесечните надници ще спестят едномесечното им прахосничество и лакомия.

Тази последна забележка очерни по най-обиден начин моята работа. Достатъчно уважавах себе си, за да се защищавам срещу този възмутителен укор. Християнската загриженост за безпомощното положение на мис Халкъм и лейди Глайд и сериозното неудобство, което неочакваното ми отсъствие би могло да им причини, бяха единствените причини, възпрели ме да подам оставката си в същия миг. Станах веднага. Бих се унижила сама пред себе си, ако бях позволила разговорът да продължи дори и минута повече.

— След последната ви забележка, сър Пърсивъл, нямам какво повече да кажа. Нарежданията ви ще бъдат изпълнени. — Изричайки тези думи, кимнах с глава в знак на хладно уважение и излязох от стаята.

На следващия ден слугите си тръгнаха вкупом. Сър Пърсивъл сам уволни конярите и като си запази само един кон, ги изпрати с останалите в Лондон. От цялата домашна прислуга останахме само аз, Маргарет Порчър и градинарят, който имаше своя къщичка и бе необходим, за да се грижи за единствения кон в конюшнята.

И така, къщата бе завладяна от странна самота, господарката й лежеше болна в стаята си, мис Халкъм все още бе безпомощна като дете, лекарят също ни бе напуснал силно разгневен… При това положение бе напълно естествено да изпадна в униние и с мъка да поддържам обичайното си самообладание. Умът ми бе тревожен. Желаех от все сърце на бедните дами да се поправят, както и на себе си да напусна Блакуотър Парк.

II

Следващото събитие, което се случи, бе толкова изумително, че би могло да предизвика у мен чувство на суеверна изненада, ако по принцип духът ми не бе кален срещу подобни езически слабости. Неспокойното усещане за нещо нередно в семейството, което бе породило желанието ми да напусна Блакуотър Парк, бе последвано, колкото и странно да е, от моето заминаване. Вярно е, че отсъствието ми бе временно, но станалото във връзка с него съвпадение бе не по-малко забележително.

Заминаването ми стана при следните обстоятелства.

Ден или два след като слугите бяха напуснали, сър Пърсивъл отново ме повика. С радост мога да заявя, че незаслужената обида, по повод ръководеното от мен домакинство, не ми попречи да отвърна на злото с добро и аз с присъщата си готовност и уважение се отзовах на молбата му. Необходимо ми бе да се преборя с изкушението, което всички носим в себе си, за да съумея да подтисна чувствата си. Бидейки привикнала на самодисциплина, аз извърших тази жертва.

Сварих сър Пърсивъл и граф Фоско отново заедно. Този път негово благородие остана по време на разговора и помагаше на сър Пърсивъл да изложи възгледите си.

Сега ме молеха да ги удостоя с вниманието си относно здравословната промяна на атмосферата, от която всички ние се надявахме, че мис Халкъм и лейди Глайд ще се възползуват скоро. Сър Пърсивъл спомена, че двете дами вероятно ще прекарат есента (по покана на Фредерик Феърли) в Лимъридж Хаус, Къмбърланд. Но преди да отидат там, той бе на мнение, потвърдено и от граф Фоско (който тук поде разговора и го продължи до края), че един кратък престой преди това сред мекия климат на Торкий ще им се отрази добре. Ето защо голямата цел била да се наеме там квартира, предоставяща им всички необходими удобства и преимущества, а голямата трудност — да се намери опитен човек, способен да избере жилището, от което те се нуждаели. При тези извънредни обстоятелства графът искал да запита, от името на сър Пърсивъл, дали бих имала нещо против да окажа на дамите своята помощ, като замина в служба на техните интереси в Торкий.

За човек в моето положение бе невъзможно да се възпротивя на каквото и да е предложение, отправено по този начин.

Осмелих се само да изтъкна сериозното неудобство, което би създало отпътуването ми от Блакуотър Парк при отсъствието на всякаква домашна прислуга с изключение на Маргарет Порчър. Но сър Пърсивъл и негово благородие заявиха, че са готови да се справят с несгодите. Сетне аз почтително предложих да пишем на някой туристически агент в Торкий, но при това ми бе припомнено, че е неблагоразумно да се наема квартира, без най-напред да е видяна. Уведомиха ме също, че графинята (която иначе самата би отишла в Девъншър) не можела, при сегашното състояние на лейди Глайд, да остави племенницата си, а сър Пърсивъл и графът имали делови ангажименти, принуждаващи ги да бъдат в Блакуотър Парк. Накратко, ясно ми бе показано, че ако не се заема с изпълнението на поръката, няма на кой друг да бъде поверена. При тези обстоятелства можех само да кажа на сър Пърсивъл, че моите услуги са на разположение на мис Халкъм и лейди Глайд.

След това бе уточнено, че ще замина на следващата сутрин; че в продължение на един-два дни трябва да проуча всички най-удобни къщи в Торкий; и че трябва да се върна със събраните сведения при първа удобна възможност. Негово благородие ми написа бележка, определяща изискванията, на които трябваше да отговаря дирената от мен квартира, а сър Пърсивъл добави няколко реда за определения ми паричен лимит.

Препрочитайки тези изисквания, аз реших, че в нито един курорт с минерални бани в Англия не може да се намери жилище, което да отговаря на тях, и че дори ако по някаква случайност се открие, то никой не би го дал под наем при условията, които ми бе разрешено да предложа. Намекнах на двамата джентълмени за тези трудности, но сър Пърсивъл (който ми отговори), изглежда, не ги осъзна. Не беше моя работа да споря по въпроса. Не казах нищо повече, но усещах, че поръката, която бях изпратена да свърша, бе така осеяна със затруднения, че изпълнението й бе почти обречено от самото начало.

Преди да замина, със задоволство установих, че оздравяването на мис Халкъм върви благоприятно.

На лицето й бе изписано болезнено терзание, което ме уплаши и ме накара да помисля, че разсъдъкът й, въпреки първите признаци на възстановяване, все още не се е успокоил. Но тя наистина възвръщаше силите си по-бързо, отколкото се бих осмелила да очаквам, и бе в състояние да изпрати мили поздрави на лейди Глайд, заявявайки, че много бързо се подобрява и молейки сестра Си да не се тревожи. Оставих я на грижите на мисис Рубел, която все така тихо и самостоятелно вършеше работата си. Когато почуках на вратата на лейди Глайд, преди да тръгна, графинята, която седеше при нея в стаята, ми съобщи, че все още била изключително слаба и подтисната. Сър Пърсивъл и графът вървяха пеша по пътя към беседката, тъй като аз бях откарана с файтона. Поклоних им се и напуснах къщата, където в помещението за слугите нямаше друга жива душа освен Маргарет Порчър.

Всеки би почувствувал това, което чувствувам аз оттогава насам, а именно, че тези обстоятелства бяха крайно необичайни, дори почти подозрителни. Позволете ми все пак отново да отбележа, че в подчиненото положение, в което се намирах, не бих могла да постъпя другояче.

Резултатът от пътуването ми до Торкий бе точно такъв, какъвто — го предвидих. В целия град не можеше да се намери квартира, за каквато бях получила нареждания, а и условията, които ми бе разрешено да предложа, бяха твърде ниски за целта, дори и да бях съумяла да я намеря. И така, аз се завърнах в Блакуотър Парк и осведомих сър Пърсивъл, който ме посрещна на вратата, че пътуването ми е било напразно. Той, изглежда, бе твърде зает с някакъв друг въпрос, за да обърне внимание на провала на моето поръчение, и първите му думи ме известиха, че дори в краткия срок на моето отсъствие в къщата е настъпила още една забележителна промяна.

Графът и графиня Фоско напуснали Блакуотър Парк, за да се настанят в новото си жилище в Сейнт Джонс Уд.

Не ми бе съобщена причината за това неочаквано заминаване: казано ми бе само, че графът много настойчиво пожелал да ми предадат любезните му поздрави. Когато се осмелих да запитам сър Пърсивъл дали има някой, който да се грижи за лейди Глайд в отсъствието на графинята, той отвърна, че й прислужвала Маргарет Порчър и добави, че от селото била повикана жена, която вършела домашната работа.

Отговорът наистина ме порази — очебийно непристоен бе фактът, че е позволено на една проста слугиня да заеме мястото на доверена камериерка на лейди Глайд. Качих се незабавно горе и срещнах Маргарет на площадката пред спалнята. Услугите й не били необходими (напълно естествено), тъй като господарката й се почувствувала достатъчно добре тази сутрин, за да стане. След това запитах за мис Халкъм, но ми бе отговорено така неясно и троснато, че не научих нищо повече от онова, което вече знаех. Не пожелах да повторя въпроса и да предизвикам може би нагъл отговор. За човек в моето положение бе по-подобаващо от всяка гледна точка да се представя незабавно на лейди Глайд.

Открих, че здравето на нейно благородие наистина се е подобрило през последните няколко дни. Макар и все още слаба и изнервена, тя бе в състояние да става без чужда помощ и да се разхожда бавно из стаята си, като от това усилие чувствуваше само лека умора. Тази сутрин тя се разтревожила малко за мис Халкъм, тъй като никой не й бил съобщавал нищо за нея. Според мен тя намекваше по този начин за осъдителната липса на внимание от страна на мисис Рубел, но аз не казах нищо и останах с лейди Глайд, за да й помогна да се облече. Когато тя се приготви, двете заедно излязохме от стаята, за да идем при мис Халкъм.

В коридора ни спря появата на сър Пърсивъл. Той като че ли нарочно бе чакал да ни види.

— Къде отивате? — запита той лейди Глайд.

— В стаята на Мариан — отвърна тя.

— Мога да ви спестя разочарованието — отбеляза сър Пърсивъл, — като ви кажа, че няма да я намерите там.

— Няма да я намерим там!

— Не. Тя замина вчера сутринта с Фоско и жена му.

Лейди Глайд нямаше достатъчно сили, за да понесе изненадата от това необичайно изявление. Тя пребледня като платно и се облегна на стената, гледайки съпруга си в мъртво мълчание.

Самата аз бях така изумена, че не знаех какво да кажа. Запитах сър Пърсивъл дали наистина искаше да каже, че мис Халкъм е напуснала Блакуотър Парк.

— Да, несъмнено — отговори той.

— В нейното състояние, сър Пърсивъл! Без да съобщите за намеренията й на лейди Глайд?

Преди да е успял да отговори, нейно благородие се посъживи малко и заприказва.

— Невъзможно! — извика тя високо и с уплах, отстъпвайки една-две крачки към стената. — Къде беше лекарят? Къде беше мистър Досън, когато Мариан замина?

— От мистър Досън нямаше нужда и той не беше тук — отвърна сър Пърсивъл. — Той си тръгна по собствено желание, което само по себе си е достатъчно да покаже, че тя има сили да пътува. Какво ме гледате! Ако не вярвате, че е заминала, погледнете сама. Отворете вратата на стаята й и вратите на всички други стаи, ако искате!

Тя го послуша и аз я последвах. В стаята на мис Халкъм беше само Маргарет Порчър, която я подреждаше. Никой нямаше и в стаите за гости и в гардеробните, когато след това погледнахме и в тях. Сър Пърсивъл все още ни чакаше в коридора. Когато излизахме от последната стая, в която бях ме проверявали, лейди Глайд прошепна: „Не си отивайте, мисис Мичелсън! Не ме оставяйте, за бога!“ Преди да мога да й отговоря, тя вече беше в коридора и говореше със съпруга си.

— Какво означава това, сър Пърсивъл? Настоявам и моля да ми кажете какво означава това.

— Означава — отговори той, — че мис Халкъм имаше достатъчно сили вчера сутринта, за да се облече, и че настояваше да се възползува от заминаването на Фоско за Лондон, за да отиде също там.

— В Лондон?

— Да — на път за Лимъридж.

Лейди Глайд се обърна умолително към мен.

— Вие последна сте видели мис Халкъм — рече тя. — Кажете ми ясно, мисис Мичелсън, сметнахте ли, че е в състояние да пътува.

— Според мен — не, миледи.

Сър Пърсивъл от своя страна също се обърна към мен.

— Преди да заминете — каза той, — казахте ли на сестрата, че мис Халкъм изглежда много по-добре и има повече сили?

— Да, казах това, сър Пърсивъл.

В мига, в който отговорих, той отново се обърна към нейно благородие.

— Направете справедлива съпоставка между двете становища на мисис Мичелсън — каза той — и се опитайте да проявите разум по един толкова прост въпрос. Ако тя не бе достатъчно добре, за да пътува, смятате ли, че някой от нас би поел риска да й го позволи? За нея се грижат трима — Фоско, вашата леля и мисис Рубел, която замина с тях именно с тази цел. Тръгнаха с карета вчера и й приготвиха легло на седалката, в случай че се почувствува изморена. Днес Фоско и мисис Рубел ще я придружат до Къмбърланд…

— Защо Мариан отива в Лимъридж и ме оставя тук сама? — запита нейно благородие, прекъсвайки сър Пърсивъл.

— Защото чичо ви не желае да ви приеме, преди най-напред да е видял сестра ви — отговори той. — Забравихте ли за писмото, което й писа той в началото на боледуването й? Беше ви показано; вие самата го прочетохте и би трябвало да го помните.

— Много добре го помня.

— Ако е така, защо трябва да се учудвате, че ви е оставила? Искате да се върнете в Лимъридж и тя отиде там, за да получи съгласието на чичо ви за вас според поставените от него условия.

Очите на бедната лейди Глайд се напълниха със сълзи.

— Мариан никога досега не ме е оставяла — каза тя, — без да се сбогува с мен.

— Тя би се сбогувала и този път — отговори сър Пърсивъл, — но знаеше, че ще се опитате да я спрете; знаеше, че ще я разстроите с плача си. Имате ли още възражения? Ако имате, трябва да слезете долу и да зададете въпросите си в столовата. Тези тревоги ме притесниха. Искам чаша вино. — И той рязко ни остави.

Поведението му по време на този странен разговор бе различно от друг път. Имаше моменти, в които бе не по-малко възбуден и объркан от миледи. Никога не бих предположила, че здравето му е толкова деликатно или самообладанието му тъй нестабилно.

Опитах се да убедя лейди Глайд да се върне в стаята си, но напразно. Тя спря в коридора с изражението на жена, обхваната от паника.

— Нещо се е случило със сестра ми! — каза тя.

— Не забравяйте, миледи, колко изумителна енергия има мисис Халкъм — припомних й аз. — Тя спокойно би могла да стори усилие, на което други Дами в нейното положение не биха били способни. Надявам се и вярвам, че няма нищо лошо — наистина.

— Трябва да последвам Мариан — каза нейно благородие със същия панически израз. — Трябва да отида при нея, трябва да видя със собствените си очи, че е жива и добре. Елате! Елате с мен долу при сър Пърсивъл.

Поколебах се, опасявайки се, че присъствието ми може да се сметне за натрапничество. Опитах се да обясня това на нейно благородие, но тя не ме чуваше. Хвана ме здраво за ръката, за да ме накара да сляза долу с нея, и все още бе вкопчена в мен с малкото сили, които имаше, когато отворих вратата на столовата.

Сър Пърсивъл седеше на масата с кана вино пред себе си. Той вдигна чашата към устните си, когато влизахме, и я пресуши на един дъх. Тъй като ме изгледа гневно, когато я остави обратно на масата, аз се опитах да дам някакво обяснение за присъствието си в стаята.

— Нима предполагате, че тук се заговорничи? — избухна той неочаквано. — Няма нищо подмолно: нищо, което да се крие от вас или от другите.

След като изрече тези думи високо и неприветливо, той си сипа още една чаша и попита лейди Глайд какво иска от него.

— Щом сестра ми е била в състояние да пътува, значи, и аз мога — каза нейно благородие с непоколебимост, каквато досега не бе проявявала. — Дойдох да ви помоля, като имате пред вид безпокойството ми за Мариан, да ми позволите да я последвам незабавно със следобедния влак.

— Трябва да изчакате до утре — отговори сър Пърсивъл — и тогава, ако не ви уведомя в обратния смисъл, можете да заминете. Ще пиша на Фоско с вечерната поща.

Той изрече тези думи, като държеше чашата си към светлината и гледаше виното, вместо да гледа към лейди Глайд. Наистина той нито веднъж не погледна към нея по време на целия разговор. Подобна учудваща липса на добро възпитание за джентълмен от неговата класа ми направи, признавам, много неприятно впечатление.

— Защо трябва да пишете на граф Фоско? — запита тя крайно изненадана.

— За да му кажа да ви чака с обедния влак — обясни сър Пърсивъл. — Той ще ви посрещне на гарата при пристигането ви в Лондон и ще ви заведе да преспите в дома на леля ви в Сейнт Джонс Уд.

Ръката на лейди Глайд, която ме държеше за лакътя, силно се разтрепери — защо, не можех да си обясня.

— Не е необходимо граф Фоско да ме посреща — каза тя. — Предпочитам да не преспивам в Лондон.

— Трябва да го направите. Не можете за един ден да стигнете до Къмбърланд. Трябва да отдъхнете една нощ в Лондон, а аз не желая да отивате сама на хотел. Фоско е предложил на чичо ви да преспите на отиване в дома му и чичо ви се е съгласил. Ето! Ето писмото от него, адресирано до вас. Трябваше да ви го предам тази сутрин, но забравих. Прочетете го и сама се уверете какво ви пише мистър Феърли.

Лейди Глайд погледна за миг писмото и после ми го подаде.

— Прочетете го — каза тя, премаляла. — Не зная какво ми става. Не мога да го прочета.

Това бе бележка от четири реда — толкова кратка и небрежно написана, че ме изуми. Ако помня добре, тя съдържаше само думите:

„Най-скъпа Лора, моля ви, елате, когато желаете. Разполовете пътуването, като преспите в къщата на леля си. Покрусен съм от новината за болестта на скъпата Мариан. Предано ваш, Фредерик Феърли“

— Предпочитам да не ходя там — предпочитам да не преспивам в Лондон — заговори нетърпеливо нейно благородие, преди още да бях дочела бележката, колкото и кратка да бе тя. — Не пишете на граф Фоско! Моля ви, не му пишете!

Сър Пърсивъл си наля още един път от каната — толкова несръчно, че бутна чашата и разля виното върху покривката. „Изглежда, не съм добре със зрението“ — промърмори си сам със странен глух глас. После бавно изправи чашата, напълни я отново и пак я пресуши на един дъх. Погледът и държането му ми вдъхнаха опасението, че виното бе започнало да замайва главата му.

— Моля ви, не пишете на граф Фоско — настоя най-искрено лейди Глайд.

— Защо, бих искал да зная? — извика сър Пърсивъл в неочакван изблик на гняв, който стресна и двете ни. — На какво по-прилично място бихте могли да отседнете в Лондон от това, което чичо ви сам е избрал за вас — в дома на леля ви? Попитайте мисис Мичелсън.

Предложението бе несъмнено правилно и пристойно и срещу него не бих могла да имам никакви възражения. Колкото и да съчувствувах на лейди Глайд в други отношения, не можех да й съчувствувам за несправедливото й предубеждение към граф Фоско. Никога дотогава не бях срещала дама от нейната класа и положение, която да проявява такова печално тесногръдие по въпроса за чужденците. Нито писъмцето на чичо й, нито растящото нетърпение на сър Пърсивъл не й по-действуваха ни най-малко. Тя все така отказваше да преспи в Лондон, все така молеше съпруга си да не пише на графа.

— Стига! — каза сър Пърсивъл, като грубо ни обърна гръб. — Ако нямате достатъчно разум, за да знаете кое е най-доброто, други ще решават. Уговорката е направена и толкова. От вас се иска само да сторите това, което мис Халкъм вече направи…

— Мариан? — повтори смутено нейно благородие. — Мариан спи в къщата на граф Фоско!

— Да, в къщата на граф Фоско. Тя е преспала там снощи на път за Къмбърланд и вие ще последвате примера й и ще направите това, което ви казва чичо ви. Ще спите в дома на Фоско утре вечер, както направи и сестра ви, за да разполовите пътуването. Не поставяйте твърде много пречки пред мен! Не ме карайте да се разкайвам, че въобще съм ви позволил да заминете!

Той скочи и излезе на верандата през отворените стъклени врати.

— Ще ме извините ли, миледи — прошепнах аз, — ако предложа да не изчакваме връщането на сър Пърсивъл. Боя се, че той е превъзбуден от виното.

Някак си изтощена и разсеяна, тя се съгласи да излезе от стаята.

Когато отново се озовахме горе в безопасност, на правих всичко, което можах, да успокоя нейно благородие. Припомних й, че писмата на мистър Феърли до мис Халкъм и до нея самата наистина изискват рано или късно да се постъпи по предложения начин. Тя се съгласи с това и без дори да я питам, призна, че и двете писма били изцяло в стила на чичо й; но опасенията й за мис Халкъм и необяснимият й ужас пред вероятността да спи в дома на графа в Лондон оставаха все тъй непоклатими въпреки всички доводи, които можах да изтъкна. Сметнах за свой дълг да изразя несъгласието си с неблагоприятното мнение на лейди Глайд за негово благородие и го сторих с подобаващо търпение и уважение.

— Ваше благородие ще ми позволи волността — отбелязах в заключение, — но казано е: „Ще ги опознаем по делата им.“ Убедена съм, че непрестанната любезност и внимание на графа от самото начало на болестта на мис Халкъм заслужават най-голямото ни доверие и най-високата ни оценка. Дори сериозното недоразумение между негово благородие и мистър Досън се дължеше изцяло на неговата загриженост за мис Халкъм.

— Какво недоразумение? — запита нейно благородие с неочакван интерес.

Разказах неприятните обстоятелства, при които мистър Досън се бе оттеглил. При това го направих с голяма готовност, защото не одобрявах факта, че сам Пърсивъл продължаваше да крие случилото се (както бе направил в мое присъствие) от знанието на лейди Глайд.

Това, което казах, изглежда, накара нейно благородие да се развълнува и разтревожи още повече.

— Лошо, лошо, по-лошо, отколкото предполагах! — каза тя, като закрачи объркано из стаята. — Графът е знаел, че мистър Досън никога не би се съгласил Мариан да тръгне на път — той нарочно е обидил доктора, за да го изгони от къщата.

— О, миледи! Миледи! — запротестирах аз.

— Мисис Мичелсън — продължи тя енергично. — Никакви думи не могат да ме убедят, че сестра ми е доброволно в ръцете на този човек. Ужасът, който изпитвам от него, е такъв, че нищо, казано от сър Пърсивъл, и никакви писма, написани от чичо ми, не биха ме придумали, ако трябваше да се уповавам само на чувствата си, да ям, пия или спя под неговия покрив. Но окаяното ми състояние, породено от тревогата за Мариан, ми вдъхва сили да я последвам навсякъде — дори в дома на граф Фоско.

В този момент ми се стори редно да припомня, че мис Халкъм е вече на път за Къмбърланд според обясненията на сър Пърсивъл.

— Страх ме е да го повярвам! — отговори нейно благородие. — Опасявам се, че тя е все още в къщата на този човек. Ако греша, ако тя наистина е отпътувала вече за Лимъридж, няма да спя утре вечер под покрива на граф Фоско. Най-скъпата ми приятелка на този свят след сестра ми живее близо до Лондон. Чували сте ни с мис Халкъм да говорим за мисис Веси, нали? Смятам да й пиша и да поискам да отседна в нейния дом. Не зная как ще стигна дотам, не зная как ще избягна графа, но във всеки случай ще съумея да се приютя там, ако сестра ми е отпътувала за Къмбърланд. Всичко, което искам от вас, е да се погрижите писмото ми до мисис Веси да замине тази вечер за Лондон заедно с писмото на сър Пърсивъл до графа. Имам основание да изпитвам недоверие към пощенската торба долу. Можете ли да запазите тайната ми и да ми помогнете? Това е може би последната услуга, която въобще ще поискам от вас.

Поколебах се; това ми се стори много странно; почти се боях, че разсъдъкът на нейно благородие е засегнат леко от изживените страдания и тревоги. В края на краищата, на собствен риск, дадох съгласието си. Ако писмото бе адресирано до непознат или до някой друг, а не до дамата на име мисис Веси, за която бях слушала толкова много, може би щях да откажа. Благодаря на бога — знаейки какво се случи след това, — благодаря на бога, че не се възпротивих на това или на което и да е друго желание, отправено от лейди Глайд към мен през този последен ден от пребиваването й в Блакуотър Парк.

Тя написа писмото и ми го връчи. Същата вечер го пуснах собственоръчно в пощенската кутия в селото.

През останалата част от деня не видяхме повече сър Пърсивъл.

Спах, по искане на лейди Глайд, в стаята до нейната, като вратата помежду ни беше отворена. В самотната и празна къща имаше нещо толкова ужасяващо, че аз от своя страна също се радвах за близостта ни. Нейно благородие седя до късно, като четеше писма и ги гореше и прибираше от чекмеджетата и шкафовете разни дребни неща, на които държеше, сякаш никога вече нямаше да се върне в Блакуотър Парк. Когато най-сетне си легна, спа много неспокойно — на няколко пъти викаше в съня си, като веднъж дори се събуди от това. Не зная какво е сънувала, но не сметна за нужно да го сподели с мен. Може би в моето положение нямах никакво право да очаквам подобно нещо от нея. Сега това е почти без значение; съжалявах я. Съжалявах я с цялата си душа.

Следващият ден бе хубав и слънчев. Сър Пърсивъл се качи след закуската, за да ни съобщи, че файтонът ще чака в дванадесет без петнадесет, тъй като влакът за Лондон спираше на нашата гара двадесет минути по-късно. Той уведоми лейди Глайд, че му се налагало да излезе, но се надявал да се върне, преди тя да тръпне. Ако го забавели непредвидени обстоятелства, аз трябвало да я придружа до гарата и да се погрижа да не закъснее за влака. Сър Пърсивъл даде тези си разпореждания много припряно, като през цялото време крачеше напред-назад из стаята. Нейно благородие внимателно следеше всяко негово движение. Но той от своя страна нито веднъж не я погледна.

Тя проговори едва когато той свърши и го спя, когато се отправи към вратата, като протегна ръка.

— Повече няма да ви видя — подчерта тя. — Това е нашата раздяла — раздяла може би завинаги. Ще се опитате ли да ми простите, Пърсивъл, тъй искрено, както аз ви прощавам?

Ужасна бледнина покри цялото му лице и големи капки пот избиха по плешивото му чело.

— Ще се върна — каза той и тръгна към вратата тъй бързо, сякаш прощалните думи на жена му го прогониха от стаята.

Никога не съм одобрявала сър Пърсивъл, но начинът, по който остави лейди Глайд, ме накара да се засрамя, че съм яла хляба му и съм била на служба при него. Исках да кажа на бедната лейди няколко успокоителни християнски думи, но в изражението й, когато погледна след излезлия си съпруг, имаше нещо, което ме накара да променя решението си и да запазя мълчание.

В уречения час файтонът спря пред вратата. Нейно благородие бе права — сър Пърсивъл не се върна. Чаках го до последния момент, но напразно.

Върху мен не тежеше никаква отговорност и все пак бях неспокойна.

— По собствена воля ли — запитах аз, когато файтонът минаваше през портата край къщичката на пазача — заминава ваше благородие за Лондон?

— Готова съм да отида където и да е — отговори тя, — за да сложа край на ужасното терзание, което изпитвам сега.

Накара ме да се разтревожа за мис Халкъм, тъй както и самата тя бе разтревожена. Позволих си да я помоля да ми напише ред-два дали всичко в Лондон е минало благополучно. Тя отвърна:

— На драго сърце, мисис Мичелсън.

— Всеки един от нас трябва да носи своя кръст, миледи — казах аз, забелязвайки, че се умълча и замисли, след като обеща да ми пише.

Тя не отвърна. Изглежда, бе премного погълната от собствените си мисли, за да ми обърне внимание.

— Боя се, че ваше благородие не можа да си почине добре през изминалата нощ — отбелязах аз, изчаквайки малко.

— Да — каза тя, — измъчиха ме сънищата ми.

— Така ли, миледи?

Помислих, че ще ми разкаже какви са били сънищата й, но не. Когато отново заговори, бе, за да ми зададе един въпрос:

— Вие собственоръчно ли пуснахте писмото за мисис Веси?

— Да, миледи.

— Сър Пърсивъл каза ли вчера, че граф Фоско ще ме посрещне на гарата в Лондон?

— Да, миледи.

Тя въздъхна тежко след този ми отговор и не каза нищо повече.

Пристигнахме на гарата две минути преди тръгването на влака. Градинарят (който ни бе докарал) се оправи с багажа, докато аз купих билета. Локомотивната свирка прозвуча, когато се присъединих към нейно благородие на перона. Тя бе много особена и притисна с ръка сърцето си, сякаш бе завладяна в този миг от някаква неочаквана болка или уплаха.

— Как бих искала да дойдете с мен! — каза тя, стискайки ме здраво за ръката, когато й давах билета.

Ако бе имало време — ако предния ден бях изпитвала това, което изпитвах тогава, — щях да направя всичко, за да я придружа дори ако това изискваше да предупредя незабавно сър Пърсивъл, че напускам. По тя изрази желанието си едва в последния момент и за мен бе твърде късно да се съобразя с него. Самата, изглежда, разбра това и не повтори молбата си да я съпроводя. Влакът спря на перона. Тя даде на градинаря подарък за децата му и преди да се качи във вагона, взе ръката ми по нейния искрен и сърдечен маниер.

— Вие бяхте много мила към мен и към сестра ми — каза тя, — когато и двете нямахме никакви приятели. Докато съм жива, ще си спомням за вас с благодарност. Довиждане и бог да ви благослови!

Думите й бяха изречени с глас и изражение, които ме просълзиха — говореше тъй, сякаш се прощаваше с мен завинаги.

— Довиждане, миледи — казах аз, помагайки й да се качи във вагона и опитвайки се да я ободря. — Засега само довиждане. Довиждане и от цялото си сърце ви желая по-щастливи времена.

Тя поклати глава и тръпка премина през тялото й, докато се настаняваше във вагона. Пазачът затвори вратата. „Вярвате ли в сънища? — пошепна ми тя през прозореца. — Снощи сънувах нещо, което никога досега не съм сънувала. Ужасът от него все още е надвиснал над мен.“ Свирката прозвуча, преди да мога да й отговоря, и влакът потегли. Пребледнялото й, кротко лице ме погледна за последен път — погледна тъжно и сериозно от прозореца. Тя махна с ръка и повече не я видях.

Същия следобед към пет часа, след като ми остана малко свободно време сред домакинските задължения, които сега ме притесняваха, седнах сама в стаята си, опитвайки се да успокоя съзнанието си с томчето проповеди на моя съпруг. За първи път в живота ми вниманието ми не можеше да се съсредоточи върху тези набожни и ободрителни думи. Заключавайки, че заминаването на лейди Глайд, изглежда, ми е повлияло много по-сериозно, отколкото предполагах, излязох навън, за да се разходя в градината. Доколкото ми бе известно, сър Пърсивъл все още не се бе прибрал, така че можех да се движа свободно наоколо.

Завивайки зад ъгъла на къщата, откъдето се виждаше градината, с изумление видях непознат силует. Беше жена — вървеше по пътеката с гръб към мен и береше цветя.

Когато се приближих, тя ме чу и се обърна.

Кръвта застина във вените ми. Непознатата в градината бе мисис Рубел.

— Какво има, госпожо? — попита тя спокойно.

— Вие тук! — възкликнах аз почти без дъх. — Не сте заминали за Лондон! Не сте заминали за Къмбърланд!

Мисис Рубел помириса цветята със зложелателна усмивка.

— Разбира се, че не съм — каза тя, — въобще не съм напускала Блакуотър Парк.

Събрах достатъчно въздух и сили за още един въпрос:

— Къде е мис Халкъм?

Този път мисис Рубел най-откровено ми се усмихна и отговори със следните думи:

— Мис Халкъм, госпожо, също не е напускала Блакуотър Парк.

Когато чух поразителния отговор, всичките ми мисли мигновено се насочиха към раздялата ми с лейди Глайд. Едва ли мога да кажа, че се укорих, но в този момент си помислих, че бих дала спестените си с няколкогодишен труд пари, за да науча четири часа по-рано това, което ми стана ясно сега.

Мисис Рубел подреждаше спокойно букета си, сякаш очакваше да кажа нещо.

Не можах да кажа нищо. Спомних си за изтощението и разклатеното здраве на лейди Глайд и потреперах при мисълта за момента, когато ударът от току-що направеното от мен откритие щеше да падне върху нея. Няколко минути мълчах, завладяна от страх за бедните дами. Тогава Мисис Рубел погледна иззад букета си и каза:

— Ето и сър Пърсивъл, госпожо, който се е върнал от езда.

Видях го в същия миг, в който тя изрече думите. Вървеше към нас, като шибаше злобно цветята с камшика си. Когато приближи достатъчно, за да види лицето ми, той спря, удари с камшика по ботуша си и избухна в смях, тъй рязък и буен, че стреснати, птичките отлетяха от дървото, на което бяха накацали.

— Е, мисис Мичелсън — каза той. — Най-после разбрахте, нали?

Не отговорих. Той се обърна към мисис Рубел:

— Кога се появихте в градината?

— Преди половин час, сър. Вие казахте, че бих могла да се движа свободно веднага щом лейди Глайд замине за Лондон.

— Съвършено ясно. Не ви обвинявам — само попитах. — Той помълча секунда и после отново се обърна към мен: — Не можете да го повярвате, нали? — рече ми присмехулно. — Ето! Елате да видите сама.

Той ни поведе към предната част на къщата. Аз вървях след него, а след мен — мисис Рубел. След като мина през желязната порта, спря и посочи с камшика си към неизползваемото средно крило на сградата.

— Ето там! — каза той. — Погледнете към първия етаж, където са старите елизабетински спални. В момента мис Халкъм се намира в една от най-хубавите от тях — удобно настанена и невредима. Заведете я, мисис Рубел (ключът ви у вас ли е?), заведете мисис Мичелсън вътре и нека с очите си да се убеди, че този път измама няма.

Тонът, с който ми говореше, и изтеклите една-две минути, откакто напуснахме градината, ми помогнаха малко да дойда на себе си. Какво щях да направя в този критичен момент, ако целият ми живот бе преминал в нечия служба, не мога да кажа. Но тъй като в случая притежавах чувствата, принципите и възпитанието на една дама, не можех да имам колебание за правилния път, който трябваше да поема. Дългът ми към самата мен и към лейди Глайд не ми позволяваше да остана на служба при човек, който бе измамил и двете ни с ред отвратителни лъжи.

— Моля да ми разрешите, сър Пърсивъл да разменя няколко думи с вас насаме — казах аз. — След това съм готова да тръгна с тази особа към стаята на мис Халкъм.

Мисис Рубел, към която бях кимнала леко с глава, нахално помириса букета си и колкото се може по-бавно се отправи към вратата на къщата.

— Е — каза сър Пърсивъл остро, — сега пък какво има?

— Искам да ви уведомя, сър, че имам желание да напусна поста, конто заемам в Блакуотър Парк.

Това бяха Думите ми. Твърдо бях решила, че първите думи, които ще изрека в негово присъствие, ще изразят желанието ми да напусна заеманата при него служба.

Той хвърли към мен един от най-мрачните си погледи и яростно мушна ръцете в джобовете на сакото си за езда.

— Защо? — запита той. — Бих искал да зная?

— Не е моя работа, сър Пърсивъл, да изразявам мнението си за случилото се в този дом. Не желая да обиждам никого. Само искам да кажа, че не смятам за съвместимо с дълга си към лейди Глайд и към самата мен да оставам повече на служба при вас.

— Съвместимо ли е с дълга ви към мен, да стоите тук и да хвърляте подозрения в лицето ми? — избухна той яростно. — Виждам за какво намеквате. Вие развивате своя подла, непочтена теория за невинната измама, използувана спрямо лейди Глайд за нейно добро. За здравето й бе наложително да смени незабавно атмосферата и вие знаете, не по-зле от мен, че тя никога не би заминала, ако й бе казано, че мис Халкъм е все още тук. Вървете, ако щете — само да иска човек, ще намери достатъчно икономки, не по-лоши от вас. Тръгнете, когато ви е удобно, но имайте грижата да не разпространявате скандални истории за мен и моите работи, след като напуснете. Говорете истината и нищо друго освен истината, иначе ще си изпатите! Вижте мис Халкъм, вижте дали тук се грижат по-лошо за нея, отколкото в която и да е друга част на сградата. Не забравяйте, че сам докторът нареди лейди Глайд да смени атмосферата при първа възможност. Добре запомнете всичко това, пък тогава, ако смеете, говорете нещо срещу мен и постъпките ми!

Той изля тези думи ожесточено, на един дъх, като крачеше напред-назад и шибаше въздуха с камшика си.

Нищо, което каза или направи, не разколеба мнението ми за позорните лъжи, наговорени предния ден в мое присъствие, или за жестоката измама, посредством която бе разделил лейди Глайд от сестра й и я бе изпратил съвсем безполезно в Лондон в момент, когато бе полуобезумяла от тревоги по мис Халкъм. Естествено запазих тези мисли за себе си и не казах нищо повече, за да не го дразня; но от това решението ми не се разколеба. „Блага дума гняв туши“ и аз подтиснах чувствата си, когато бе мой ред да отговоря.

— Докато съм на служба при вас, сър Пърсивъл — казах, — надявам се, че зная достатъчно добре задълженията си, за да не питам за подбудите на вашите действия. А когато напусна тази служба, надявам се, че зная достатъчно добре мястото си, за да не говоря за въпроси, които не ме засягат…

— Кога искате да си тръгнете? — попита той, прекъсвайки ме безцеремонно. — Не си мислете, че изпитвам голямо желание да ви задържа — не си мислете, че ме е грижа, задето напускате къщата. Достатъчно честен и прям съм по този въпрос от начало до край. Кога искате да си тръгнете?

— Бих искала да замина в първия удобен за вас момент, сър Пърсивъл.

— Моето удобство няма нищо общо с това. Напускам веднъж за винаги къщата утре сутринта и мога да уредя сметките ви тази вечер. Ако искате да се съобразявате с нечие удобство, то по-добре е да се обърнете към мис Халкъм. Срокът на мисис Рубел изтича днес и има причини, които я карат да бъде в Лондон довечера. Ако си тръгнете веднага, няма да има жива душа, която да се грижи за мис Халкъм.

Надявам се, не е необходимо да казвам, че не можех в никакъв случай да изоставя мис Халкъм в критичното положение, в което бяха изпаднали двете с лейди Глайд. След първите ясни уверения от страна на сър Пърсивъл, че мисис Рубел ще замине веднага, ако поема задълженията й, и след като получих също разрешение да уредя с мистър Досън да поеме отново грижите си за болната, аз охотно приех да остана в Блакуотър Парк, докато мис Халкъм се нуждае от услугите ми. Уредено бе да уведомя адвоката на сър Пърсивъл една седмица преди заминаването ми, за да предприеме необходимите мерки за назначаването на моя приемничка. Въпросът бе обсъден с много малко думи. При приключването му сър Пърсивъл се завъртя рязко на петите си и вече можех да се присъединя към мисис Рубел. През цялото време тази странна чужденка бе седяла спокойно на стъпалата, чакайки ме да я последвам в стаята на мис Халкъм.

Едва бях изминала и половината път до къщата, когато сър Пърсивъл, който бе тръгнал в обратна посока, спря неочаквано и ме извика.

— Защо напускате службата си при мен? — запита той.

Въпросът бе толкова необичаен след случилото се помежду ни, че направо недоумявах какво да отговоря.

— Имайте пред вид, че не зная защо напускате — продължи той. — Предполагам, че постъпвайки на ново място, ще трябва да обясните защо сте напуснали оттук. Какво обяснение ще дадете? Разтурване на семейството? Това ли?

— Никой не би могъл да възрази срещу подобна причина, сър Пърсивъл…

— Много добре. Това е всичко, което исках да зная. Ако хората се поинтересуват от вашия характер, това е обяснението ви, изказано от вас самата. Вит; напускате вследствие разтурването на семейството.

Той се обърна отново, преди да мога да кажа друга дума, и бързо се отдалечи. Държането му бе не по-малко учудващо от езика му. Признавам, че ме разтревожи.

Дори търпението на мисис Рубел бе започнало да се изчерпва, когато се присъединих към нея пред вратата на къщата.

— Най-сетне! — каза тя, като сви слабите си чуждестранни рамене. Поведе ме към необитаемата част на къщата, качи се по стълбите и отвори с ключа си вратата в края на коридора, водещ към старите елизабетински стаи — врата, която по мое време никога не бе използувана. Самите стаи знаех добре, тъй като по различни поводи бях влизала в тях от другата страна на къщата. Мисис Рубел спря пред третата врата на старата галерия, връчи ми ключа от нея ведно с ключа от другата врата и ми каза, че ще намеря мис Халкъм в тази стая. Сметнах за желателно, преди да вляза, да й дам да разбере, че нейните задължения са приключили.

— Радвам се да го чуя, госпожо — каза мисис Рубел. — На мен много ми се иска да замина.

— Днес ли тръгвате? — запитах аз, за да се убедя.

— Тръгвам след половин час, госпожо, щом като вече поехте грижите. Сър Пърсивъл бе така любезен да ми предостави градинаря и файтона, когато ми потрябват. Ще са ми нужни след половин час, за да отида на гарата. Вече съм приготвила багажа си. Довиждане, госпожо!

Тя приклекна в бърз поклон и се отдалечи, като си тананикаше някаква песничка и весело тактуваше с букета в ръката си. С искрена радост заявявам, че това бе последният път, когато видях мисис Рубел.

Когато влязох в стаята, мис Халкъм спеше. Погледнах я тревожно, както лежеше в неприветливото високо старомодно легло. Тя безспорно не бе по-зле, отколкото я видях последния път. Явно, длъжна съм да призная, за нея се бяха грижили добре. Стаята бе подтискаща, прашна и тъмна, но прозорецът (който гледаше към един изоставен заден двор) бе отворен, за да влиза чист въздух, и всичко, което би могло да бъде сторено за удобство, бе сторено. Цялата жестокост от измамата на сър Пърсивъл се бе стоварила върху лейди Глайд. Единствената злоупотреба, която той или мисис Рубел бяха извършили спрямо мис Халкъм, се състоеше, доколкото виждах, в простъпката им да го скрият.

Измъкнах се тихо, оставяйки болната да спи спокойно, за да наредя на градинаря да доведе лекаря. Помолих го, след като закара мисис Рубел на гарата, да отиде до дома на мистър Досън и да му предаде от мое име, че го моля да дойде. Знаех, че заради мен ще дойде и знаех, че ще остане, когато разбере, че граф Фоско е заминал.

Не след дълго градинарят се върна и каза, че е отишъл до жилището на мистър Досън, след като оставил мисис Рубел на гарата. Докторът ми съобщаваше, че самият той не е добре със здравето, но ще намине, ако му е възможно, на другата сутрин.

Предавайки ми това известие, градинарят се приготви да си върви; но аз го спрях и го помолих да се върне, преди да се е стъмнило, за да остане през нощта в една от празните спални. Исках да е наблизо в случай на нужда. Той схвана веднага нежеланието ми да оставам сама в най-пустата част на тази безлюдна къща и ние се уговорихме, че ще се върне между осем и девет часа.

Той дойде навреме и аз наистина имах за какво да благодаря на предпазливостта си, че съм го повикала. Преди полунощ странният нрав на сър Пърсивъл из бухна тъй ожесточено и застрашително, че ме е страх да помисля за това, което би могло да се случи, ако не бе градинарят, който го укроти на мига.

Почти през целия следобед и вечерта той се разхождаше неспокойно и възбудено в къщата и около нея, погълнал по всяка вероятност голямо количество вино по време на самотната си вечер. Както и да е, чух гласа му да се издига високо и сърдито в новото крило, когато обхождах галерията за последен път, преди да си легна. Градинарят незабавно изтича долу при него, а аз затворих свързващата врата, опитвайки се, ако е възможно, да спестя на мис Халкъм тази шумотевица. Градинарят се върна едва след половин час. Той заяви, че господарят му е загубил напълно разсъдъка си не от възбудата на алкохола, както бях предположила, а от някаква лудост, за която не можеше да се намери обяснение. Сварил сър Пърсивъл да крачи напред-назад в преддверието и да ругае, както по всичко личало, с яростна страст, че нямало да остане сам НЕ минута повече в тази тъмница, както нарекъл собствения си дом, и че ще си тръгне незабавно посред нощ. Когато градинарят го доближил, той го прокудил навън с клетви и заплахи, нареждайки му тутакси да приготви коня и файтона. Петнадесет минути по-късно сър Пърсивъл излязъл на двора, скочил във файтона и подкарвайки с камшик коня в галоп, отпътувал с лице бледо като пепел на лунната светлина. Градинарят то чул да крещи и да сипе ругатни по адрес на пазача, за да стане и да му отвори вратата; после чул как колелата трополят ожесточено в тихата нощ, след като вратата била отключена, и толкова.

На другия ден или ден-два по-късно — не помня кога — файтонът бе докаран от Ноулсбъри — най-близкия до нас град — от коняря в тамошната странноприемница. Сър Пърсивъл преспал в нея и след това заминал с влак — в каква посока, човекът не могъл да каже. Повече сведения от него или от някой друг за делата на сър Пърсивъл не съм получавал, и дори в този момент не ми е известно дали е в Англия или извън нея. Не съм се срещала с него, откакто напусна собствения си дом като бягащ престъпник, и горещо се надявам и се моля никога да не го срещам.

Моето участие в тази тъжна семейна история вече приключва.

Казано ми бе, че подробностите около събуждането на мис Халкъм и случилото се помежду ни, когато тя видя, че седя до леглото й, не са от значение за целта, която се преследва с този разказ. Достатъчно е само да отбележа, че тя няма спомен за пренасянето й от обитаемата в необитаемата част на къщата. По това време е спяла дълбоко — дали сънят й е бил естествен, или предизвикан изкуствено, тя не знаеше. Тайното прехвърляне на мис Халкъм от едната част на къщата в другата несъмнено е било осъществено лесно, тъй като аз съм била в Торкий, а други слуги освен Маргарет Порчър (която, когато не работеше, само ядеше, пиеше или спеше), както е известно, нямаше. По време на няколкодневното си пленничество с болната мисис Рубел е имала на разположение (установих го, като поогледах стаята) продукти и всичко необходимо, включително и възможност да топли вода, бульон и т.н., без да пали огън. Тя отказвала да отговаря на въпросите, които мис Халкъм съвсем естествено й задавала, но от друга страна, се държала любезно и не преставала да се грижи за нея. Единственото безчестие, в което мога съзнателно да обвиня мисис Рубел, е, че е приела да участвува в една злонамерена измама.

От мен не се иска да опиша подробно (и това ми доставя голямо облекчение) въздействието, което произведе върху мис Халкъм новината за заминаването на лейди Глайд или за още по-тъжните известия, които много скоро след това достигнаха при нас в Блакуотър Парк, И в двата случая аз я подготвих предварително колкото се може по-внимателно, като докторът ме посъветва само във втория случай, защото мистър Досън бе неразположен и дойде едва няколко дни след като го бях повикала. Това бяха тъжни дни — дни, за които ми е мъчително да мисля и пиша сега. Скъпоценната благодат на религиозното утешение, което се постарах да внуша на мис Халкъм, трудно достигна до сърцето й, но аз се надявам и съм убедена, че то най-сетне стана нейно верую! Не я оставих, докато не възстанови силите си. Влакът, който ме отведе надалеч от този несретен дом, отведе и нея. Раздялата ни в Лондон бе много скръбна. Аз останах при една родственица в Айлингтън, а тя продължи към дома на мистър Феърли в Къмбърланд.

Остават ми още няколко реда, преди да сложа край на това мъчително изложение. Те са продиктувани от чувството ми за дълг.

Първо, искам да споделя личното си убеждение, че никаква вина във връзка с разказаните от мен събития не може да бъде приписвана на граф Фоско. Уведомена съм, че е възникнало ужасно подозрение и че поведението на негово благородие се тълкува от някои в много лоша светлина. Въпреки това моята убеденост в невинността на графа остава непоколебима. Ако помогна на сър Пърсивъл да ме изпрати в Торкий, той го направи в заблуждение, за което като чужденец и човек, непознаващ обстановката, не може да бъде винен. Ако прояви загриженост и доведе мисис Рубел в Блакуотър Парк, това бе беда, но не и негова грешка, че тази чужденка излезе толкова долна, за да подпомогне господаря на дома в скроената и осъществена от него измама. Протестирам в името на нравствеността срещу обвиненията, които така неоснователно и с лека ръка биват приписвани на действията на графа.

Второ, искам да изразя съжалението си за това, че не съм в състояние да си спомня точно деня, в който лейди Глайд отпътува от Блакуотър Парк за Лондон, Казано ми бе, че е от най-голямо значение да се установи неоспоримо тази печална дата и аз напрегнах неимоверно паметта си, за да си спомня. Усилието бе напразно. Сега си спомням само, че бе в последната част на юни. Всички знаем колко е трудно след изтичането на определено време да се установи точно една минала дата, ако не е записана предварително. В моя случай това затруднение става още по-голямо пред вид на тревожните и объркани събития, разиграли се около заминаването на лейди Глайд. От сърце бих искала да съм водила записки за този период. От сърце бих искала споменът за тази дата да е тъй жив, както споменът ми за лицето на бедната лейди Глайд, когато тя за последен път ме погледна скръбно от прозореца на вагона.

ИСТОРИЯТА ПРОДЪЛЖАВА ПОСРЕДСТВОМ НЯКОЛКО ОТДЕЛНИ РАЗКАЗА

1. Разказът на Хестър Пинхорн, готвачка на служба при граф Фоско

(Записан по собствените й показания)

Съжалявам, но трябва да призная, че не зная да чета и пиша. Цял живот съм работила и съм пазила доброто си име. Зная, че е греховно и порочно да се говорят неверни неща и истински ще се вардя от подобно нещо в случая. Ще кажа всичко, което зная, и най-покорно моля джентълмена, който записва това, да поправя грешките ми и да бъде снизходителен, защото не съм учена.

Миналото лято се случи да остана без работа (вината за туй не беше у мене) и чух, че имало място за готвачка на Форист Роуд № 5 в Сейнт Джонс Уд. Взеха ме пробно. Господарят ми се казваше Фоско. Господарката ми беше англичанка. Той беше граф, а тя — графиня. Когато отидох там, имаше една домашна прислужничка. Тя не беше твърде чиста и прибрана, по не беше и лоша. Двете бяхме единствената прислуга в къщата.

Господарят и господарката ни пристигнаха, след като постъпихме, а щом пристигнаха, ни бе съобщено, че се очакват гости от провинцията.

Това беше племенницата на господарката ми и за нея бе приготвена задната спалня на първия етаж. Господарката ми каза, че лейди Глайд (така се казвала тя) била зле със здравето и зарад туй трябва да бъда много старателна в готвенето. Както си спомням, тя трябваше да пристигне в този ден; но каквото и да правите, не се доверявайте на паметта ми, що се отнася до тази работа. Съжалявам, но няма никакъв смисъл да ме питате за дати и тям подобни. Като не смятате неделите, хич не обръщам внимание на дните, защото съм една трудолюбива жена, която работи много, и не съм изучена. Знам само, че лейди Глайд пристигна и като пристигна, хубавичката ни изплаши всинца. Не зная как господарят я е довел в къщата, защото тогаз бях затънала до гуша в работа. Но май я доведе следобеда, а слугинчето им отвори вратата и ги въведе в приемната. Не мина много, откакто слезе при мен в кухнята, и чухме горе една олелия, звънецът започна да бие като луд и господарката ми взе да вика за помощ.

И двете хукнахме горе и видяхме дамата, легнала на канапето с мъртвешко бяло лице, ръце, вкопчени една в друга, и главата й беше клюмнала настрани. Била обхваната от внезапен ужас, рече господарката, а господарят пък каза, че имала пристъп. Изтичах навън, тъй като знаех квартала малко по-добре от другите, да доведа най-близкия доктор. Най-близко бяха Гудрик и Гарт, които са съдружници и се ползуваха с добро име и клиентела, както бях чувала, в целия Сейнт Джонс Уд. Мистър Гудрик беше там и веднага дойде с мен.

Множко време мина, преди да окаже някаква помощ. Бедната злочеста дама получаваше пристъп след пристъп и накрая тъй се изтощи, че беше безсилна като новородено. Тогава я сложихме да легне. Мистър Гудрик се върна в дома си за лекарства и дойде пак след четвърт час или по-малко. Освен тях донесе едно кухо парче махагоново дърво с форма на тромпет и сложи единия му край връз сърцето на дамата, а на другия допря ухото си и заслуша внимателно.

Като свърши, каза на господарката, която беше в стаята: „Случаят е много сериозен — рече й той. — Препоръчвам ви да пишете незабавно на приятелите на лейди Глайд.“ Господарката го попита: „Сърдечно заболяване ли е?“ А той й отвърна: „Да, много опасно сърдечно заболяване.“ Той й каза точно какво беше според него, но аз не го разбрах. Но накрая каза, че се боял, че помощта му или помощта на някой друг лекар едва ли ще бъде от голяма полза.

Господарката ми прие тази лоша вест по-спокойно от господаря. Той беше едър, дебел, странен възрастен мъж, който имаше птички и бели мишки и им говореше, като че ли бяха дечица. Изглеждаше ужасно поразен от случилото се. „Ах! Бедната лейди Глайд, бедната, скъпа лейди Глайд!“ — говореше той и крачеше наоколо, като кършеше дебелите си ръце, както по̀ приляга на артист, отколкото на джентълмен. На всеки въпрос, който господарката задаваше на доктора за шансовете на дамата да се съвземе, господарят задаваше най-малко петдесет. Той множко ни измъчи и когато най-сетне се успокои, излезе навън в задната градинка, където береше глупави букетчета и ме караше да ги нося горе, за да разхубавим с тях стаята на болната. Като че ли това помагаше! Мисля, че от време на време нещо му мръдваше. Но не беше лош господар; говореше ужасно учтиво и се държеше весело, свободно и сговорчиво. Харесвах го много повече от господарката. Ей на, по-корав човек от нея досега не съм срещала.

Късно вечерта дамата малко се посъживи. Тя бе така изнемощяла от пристъпите, че дотогава не бе помръднала ни ръка, ни крак, нито пък каза думица някому. Сега се раздвижи в леглото и взе да оглежда стаята и нас, дето бяхме вътре. Трябва да е била хубава дама, когато е била здрава — със светли коси, сини очи и всичко друго. Сънят й бил неспокоен през нощта — така поне разбрах от господарката, която остана сама при нея. Влязох само веднъж, преди да си легна, да видя дали бих могла да помогна нещо и тогава тя си говореше сама объркано и несвързано. Изглежда, много искаше да говори с някого, който го нямаше.

Първия път не можах да разбера името, а втория път господарят почука на вратата и пак изсипа куп въпроси и донесе още едно глупаво букетче.

Когато влязох на другата утрин, дамата бе пак в пълно изтощение и беше като че ли в несвяст. Мистър Гудрик доведе съдружника си мистър Гарт, за да се посъветва с него. Те казаха, че в никакъв случай не трябва да нарушаваме покоя й. Отдалечиха се в другия край на стаята и зададоха много въпроси на господарката ми за това какво е било здравето на дамата преди и кой се е грижил за нея и дали някога е страдала от умствена преумора. Спомням си, че господарката ми каза „да“ на този последен въпрос. А мистър Гудрик погледна към мистър Гарт и поклати глава. Те май мислеха, че преумората има нещо общо със сърдечното заболяване на дамата. Ама тя наистина бе такова крехко създание, бедничката! Много малко й бяха силите, ще ви кажа. Много малко.

По-късно същата сутрин, когато дамата се събуди, настъпи неочаквана промяна и тя видимо се подобри. Повече не ме пуснаха при нея да я видя, нито пък слугинчето, защото не трябвало да бъде обезпокоявана от непознати. Туй за подобрението го чух от господаря. Той беше в прекрасно настроение поради промяната и надникна през кухненския прозорец от градината, готов да излиза с голямата бяла шапка с извитата периферия на главата си.

— Добра ми госпожа Готвачке — каза той. — Лейди Глайд е по-добре. Сега съм много по-спокоен и излизам да поразтъпча големите си крака на една малка слънчева лятна разходка. Имате ли някакви поръчки, искате ли да напазаря, госпожа Готвачке? Какво приготвяте там? Вкусен сладкиш за вечеря? С голяма кора, ако обичате, с голяма хрупкава кора, скъпа моя, която се топи и се рони вкусно в устата.

Такъв си беше той. Прехвърлил беше шейсетте, а обичаше сладкишите. Представяте ли си!

Преди обяда докторът дойде пак и сам се увери, че след пробуждането си лейди Глайд е по-добре. Забрани ни да й говорим или да я оставяме да ни говори. Каза, че преди всичко трябва да й осигуряваме пълно спокойствие и да я придумваме да спи колкото се може повече. Тя, изглежда, нямаше желание да говори с изключение на предишната нощ, когато не можах да я разбера какво каза — тогава беше твърде изнемощяла. Мистър Гудрик не бе толкова обнадежден за нея, както господарят. Като слезна долу, той само каза, че ще дойде пак в пет часа.

Някъде по туй време (преди още господарят да се беше прибрал) звънецът в спалнята започна да бие, господарката изтича на площадката и ми викна да тичам при мистър Гудрик и да му кажа, че дамата е припаднала. Слагах си бонето и шала, когато за късмет докторът сам се появи, за да направи обещаното посещение.

Въведох го и се качих заедно с него горе.

— Лейди Глайд беше в обичайното си състояние — казва му господарката на вратата. — Беше будна и гледаше със странен и безнадежден поглед, когато я чух да надава слаб вик и на мига припадна.

Докторът се приближи към леглото и се наведе над болната. Като я видя, изведнъж стана много сериозен и сложи ръка на сърцето й.

Господарката се бе втренчила в мистър Гудрик.

— Нали не е мъртва — прошепна тя и започна да трепери от главата до петите.

— Да — каза докторът много тихо и печално. — Мъртва е. Боях се, че ще стане тъй ненадейно, след като преслушах вчера сърцето й.

Господарката отстъпи от леглото, докато той и говореше, и пак се разтрепера цялата.

— Мъртва! — шепнеше си сама тя. — Мъртва тъй ненадейно, тъй бързо! Какво ще каже графът?

Мистър Гудрик я посъветва да слезе долу и да се поуспокои.

— Цяла нощ сте будували — каза й той. — Нервите ви са разклатени. Тази особа — каза той, имайки пред вид мен, — тази особа ще остане в стаята, докато ви пратя нужната помощ.

Господарката стори тъй, както той я посъветва.

— Трябва да подготвя графа — рече тя. — Трябва внимателно да подготвя графа.

И тъй, тя излезе, цялата трепереща.

— Вашият господар е чужденец — каза мистър Гудрик, след като господарката ни остави сами. — Дали знае как се вади смъртен акт?

— Не знам — казвам му аз, — но сигурно — не.

Докторът се позамисли и после ми рече:

— Обикновено не се занимавам с подобни неща, но ще спестя на семейството неприятности, ако в този случай сам регистрирам смъртта. След половин час имам път към районната служба и не ми представлява труд да се отбия. Кажете им, ако обичате, че ще го направя.

— Да, сър — казвам му аз. — Наистина много благодарим за любезността ви да се погрижите за това.

— Нямате нищо против да останете тук, докато ви изпратя съответния човек? — пита ме той.

— Не, сър — казвам му аз. — Ще остана при бедната дама. Мисля, че нищо повече не можеше да се направи, сър, от това, дето беше направено?

— Не — казва ми той. — Нищо. Сигурно е страдала много, преди още да я видя. Случаят беше безнадежден, когато ме повикаха.

— Ой, божке! — казвам му аз. — Рано или късно всички ще стигнем дотук, нали, сър?

Той не ми отговори на това. Изглежда, не му се приказваше. Каза: „Довиждане“ и си отиде.

Останах до леглото, докато мистър Гудрик изпрати лицето, както беше обещал. Казваха й Джейн Гулд. Видя ми се почтена жена. Тя си мълчеше — само каза, че знаела какво се иска от нея, защото била оправяла много такива.

Как господарят е приел известието, когато го е чул, не мога да зная, защото не бях там. Ама когато по-сетне го видях, той наистина беше сломен. Седеше тихо в един ъгъл и дебелите му ръце бяха отпуснати на дебелите му колена, а главата му бе клюмнала и очите му никъде не гледаха. Той изглеждаше не толкоз опечален, колкото уплашен и зашеметен от станалото. Господарката уреди всичко, което трябваше да се направи за погребението. Много пара трябва да е струвало — особено ковчегът — много хубав беше. Съпругът на покойната, както разбрахме, бил по чужбина. Но господарката ми (която й беше леля) уреди сприятелите й от провинцията (май в Къмбърланд) да я погребат до гроба на майка й. Всичко по отношение на погребението бе направо както трябва, пак да си кажа, а господарят замяна, за да присъствува там на място. Голяма работа беше той — целият в дълбок траур, сериозен, с бавна крачка и с широка тента на шапката — тъй си е!

В заключение в отговор на зададените ми въпроси имам да кажа следното:

1. Че нито аз, нито другата прислужница сме виждали господарят да дава лекарство на лейди Глайд.

2. Че доколкото ми е известно, той никога не е оставал сам в стаята с лейди Глайд.

3. Че не мога да обясня какво е предизвикало неочакваната уплаха, която, както ми каза господарката, е обхванала дамата при влизането й в къщата. Причината за това не бе обяснена нито на мен, нито на другата прислужничка.

Горното показание бе прочетено в мое присъствие. Нямам какво да добавя, нито да махна от него. Кълна се като християнка, че това е истината.

(Подписано) Хестър Пинхорн,

кръстчето поставено лично от нея

2. Разказът на лекаря

До завеждащия районния отдел за гражданско състояние, където бе отбелязан долуспоменатият смъртен случай.

С настоящото удостоверявам, че посещавах като лекар лейди Глайд, навършила двадесет и една години; че я видях за последен път на 25 юли 1850 година; че тя почина същия ден на Форист Роуд № 5, Сейнт Джонс Уд; и че причината за смъртта й бе аневризъм. Продължителност на заболяването — неизвестна.

(Подписано), Алфред Гудрик

Адрес: Кройдън Гардънс № 12, Сейнт Джонс Уд

3. Разказът на Джейн Гулд

Аз бях лицето, изпратено от мистър Гудрик да направи каквото е нужно за тленните останки на една дама, починала в дома, упоменат в предходното показание. При тялото сварих прислужничката Хестър Пинхорн. Останах при тялото и го приготвих навреме за погребението. То бе положено в ковчега в мое присъствие и след това видях как го заковават, преди да го изнесат. Когато това бе сторено, получих полагаемото ми се и си отидох. Лицата, които биха се заинтересували от мен, могат да се обърнат към мистър Гудрик. Той ще потвърди, че съм човек, който говори истината.

(Подписано) Джейн Гулд

4. Разказът на надгробния камък

В святата памет на Лора, лейди Глайд, съпруга на сър Пърсивъл Глайд, баронет, живеещ в Блакуотър Парк, Хампшър, и дъщеря на покойния Филип Феърли, ескуайър, живеещ в Лимъридж Хаус, в тази енория. Родена — 27 март 1829; омъжена — 22 декември 1849; починала — 25 юли 1850.

5. Разказът на Уолтър Хартрайт

В началото на лято 1850-о аз и другите останали живи мои другари напуснахме пущинаците и горите на Централна Америка, за да се приберем в родината. Стигнахме крайбрежието и се качихме на един кораб за Англия. Той се разби в Мексиканския залив и аз бях сред малцината, успели да се спасят. Тогава за трети път убягнах от смъртта. Смърт от заразна болест, смърт от ръцете на индианците, смърт от удавяне — и от трите бях застрашен, и трите ме отминаха.

Оцелелите от корабокрушението бяхме спасени от един американски кораб, пътуващ за Ливърпул. Той достигна пристанището на тринадесетия ден от октомври 1850 година. Слязохме на сушата късно следобед и аз пристигнах в Лондон същата нощ.

Тези страници не са разказ за моите странствувания и беди далеч от дома. Причините, които ме прокудиха от родината и приятелите ми към един нов свят на приключения и опасности, са добре известни. От изгнанието, което сам си наложих, се върнах, както се бях надявал, молил и вярвал, че ще се върна — променен човек. Във водите на новия живот успях отново да закаля духа си. Суровата школа на рискове и опасности научи волята ми на твърдост, сърцето ми на решителност и ума ми на самостоятелност. Тръгнах, за да избягам от собственото си бъдеще. Върнах се, за да се изправя лице в лице с него, тъй както се очаква това от един истински мъж, да го посрещна с неизбежното подтискане на собственото ми „аз“, което знаех, че то ще предяви към мен. Разделил се бях с горчивината на миналото, но сърцето ми пазеше спомена за мъката и за нежността на онова паметно време. Все така силно изпитвах непоправимото разочарование на моя живот, но се бях научил да го понасям. Лора Феърли владееше мислите ми, когато корабът ме отнасяше надалеч и аз хвърлих прощален поглед към Англия. Лора Феърли владееше мислите ми, когато корабът ме връщаше обратно и утринната светлина разкри пред взора ми дружелюбния бряг.

Перото ми изписва буквите, тъй както сърцето ми се връща към някогашната ми любов. Когато пиша за нея, аз все още я наричам Лора Феърли. Трудно ми е да мисля за нея, трудно ми е да говоря за нея чрез името на съпруга й.

Нямам какво да добавя повече при повторното ми появяване на тези страници. Този разказ, ако имам силата и храбростта да го напиша, сега може да продължи.

Първите тревоги и надежди, когато настъпи утринта, бяха устремени към моята майка и сестра ми. Почувствувах необходимостта да ги подготвя за радостта и изненадата от завръщането ми след едно отсъствие, през дългите месеци на което те нямаше как да получат известия от мен. Рано сутринта изпратих писмо до Хампстед и един час по-късно самият тръгнах натам.

Когато премина първата среща, когато някогашното спокойствие и равновесие започна постепенно да се завръща, забелязах нещо в лицето на майка ми, което ми подсказа, че тайна мъка лежи на сърцето й. Не само любов, но и тъга бе изписана в загрижените очи, които ме гледаха тъй нежно — имаше състрадание в милата ръка, която бавно и с обич притисна моята. Тя знаеше как бе съкрушена надеждата на живота ми, знаеше защо заминах. На устните ми бе да я попитам, колкото се може по-овладяно, дали не е получено някакво писмо за мен от мис Халкъм, дали не е чула нещо ново за сестра й. Но когато погледнах лицето на майка ми, не посмях да задам въпроса дори и по този предпазлив начин. Можах само да изрека колебливо и сдържано:

— Имаш нещо да ми казваш.

Сестра ми, която седеше срещу нас, стана неочаквано, без да промълви нито дума — стана и излезе от стаята.

Майка ми се премести по-близо до мен на канапето и обви с ръце врата ми. Тези обичащи ръце трепереха — сълзи се търкулнаха по вярното любещо лице.

— Уолтър — прошепна тя, — мой единствени! Сърцето ми се къса за теб! О, сине мой, сине мой! Не забравяй, че все още имаш мен!

Отпуснах глава на гърдите й. С тези думи тя бе казала всичко.

Беше сутринта на третия ден след завръщането ми — сутринта на шестнадесети октомври.

Останах при тях, опитвайки се да не помрачавам радостта им от моето завръщане, тъй както бе помрачена моята. Направих всичко, което е по силите на човека, за да дойда на себе си след удара и да приема с примирение живота — да поема в сърцето си огромната мъка с нежност, а не с отчаяние. Безполезно бе и безнадеждно. Сълзите не можеха да успокоят очите ми, парещи от болка, сестринското съчувствие и майчината обич не ми носеха никакво облекчение.

През тази трета сутрин аз им разкрих сърцето си. Най-сетне устните ми промълвиха думите, които копнеех да кажа още в деня, когато майка ми ми съобщи за смъртта й.

— Позволете ми да замина сам за известно време — започнах аз. — Ще го понеса по-лесно, след като отида още веднъж на мястото, където я видях за първи път — когато падна на колене и се помоля пред гроба й.

Заминах — пътят ми водеше към гроба на Лора Феърли.

Бе тих есенен следобед, когато пристигнах на пустата гара и закрачих сам по добре познатия път. Чезнещото слънце проблясваше слабо през тънките бели облаци — въздухът бе топъл, и неподвижен, — върху покоя на самотната природа падаше тъжната сянка на отиващата си година.

Стигнах осеяната с диви храсти равнина — застанах отново на стръмния склон на хълма — погледнах към пътеката и ето пред мен в далечината бяха познатите дървета, ясният полукръг на алеята, високите бели стени на Лимъридж Хаус. Случайностите и промените, странствуванията и опасностите през дългите месеци изведнъж се стопиха и отлетяха от съзнанието ми. Сякаш вчера кракът ми бе стъпвал по уханната земя. Помислих си, че ще я видя как идва да ме посрещне с малката сламена шапчица, засенчила лицето й, в скромна рокля, пърхаща от ветреца, и със скицника, пълен с рисунки, в ръка.

О, смърт, обтегнала лъка си! О, гроб, постигнал своето!

Обърнах се и там долу под мен бе самотната сива църква, арката, където бях очаквал появяването на жената в бяло, възвишенията, заграждащи тихото гробище, потокът, бълбукащ в каменното си легло. Ето там над надгробния камък се издигаше мраморният кръст, красив и бял — над надгробния камък, подслонил ведно майка и дъщеря.

Приближих се към гроба. Преминах отново по ниските каменни стъпала и свалих шапката си, докосвайки тази свята земя.

Спрях пред пиедестала, от който се извисяваше кръстът. От едната му страна — тази, която бе по-близо до мен, погледът ми се спря на новоиздълбания надпис — твърдите, ясни, жестоки черни букви, които разказваха историята на нейния живот и на смъртта й. Опитах се да ги прочета. Успях да прочета само: „В святата памет на Лора…“ Нежните сини очи, замъглени от сълзи, главицата, отпусната в изнемога, искрените думи на раздяла, молещи да я оставя — о, не можеше ли да бъде по-щастлив прощалният ми спомен; споменът, който отнесох със себе си, споменът, който е сега с мен тук пред гроба й!

Отново се опитах да прочета надписа. Видях датата на смъртта й и над нея…

Над нея върху мрамора имаше редове и сред тях едно име, което смути мислите ми за нея. Минах от другата страна на гроба, където нищо не бе написано където никаква земна подлост не можеше да застане между духа й и мен.

Коленичих. Положих ръце, положих главата си на широкия бял камък и затворих изтощените си очи за земята и светлината, които ме заобикаляха Извиках я да се върне при мен! О, моя любима, моя любима! Сърцето ми може да ти говори сега! Сякаш едва вчера сме се разделили, сякаш вчера бе, когато сложи скъпата си ръка в моята, сякаш вчера очите ми те видяха за последен път! О, любима, моя любима!

Бе минало време и тъй както нощта завзема своите владения, тишината бе обхванала всичко наоколо.

Първият звук, долетял сред божествената тишина, прошумоля леко като ветрен полъх над гробищната трева. Чух го как приближава, после до слуха ми достигнаха нечии стъпки и спряха.

Погледнах.

Слънцето беше пред залез. Облаците се бяха разделили и косите лъчи падаха меко върху хълмовете. Студена, тиха и неподвижна бе последната част на деня в тихата долина на мъртвите.

Нейде далеч в гробището видях две жени, застанали една до друга на фона на студената чезнеща светлина. Те гледаха към гроба и към мен.

Две.

Направиха няколко крачки и отново спряха. Воалите им бяха спуснати и скриваха лицата им от мен. Когато спряха, едната от тях вдигна воала си. В спокойната вечерна светлина видях лицето на Мариан Халкъм.

Променено, променено, сякаш бе преживяло много години! Очите бяха разширени и тревожни и ме гледаха със странен ужас. Клетото лице — похабено и съсипано.

Пристъпих към нея. Тя не помръдна, не проговори. Жената до нея нададе слаб писък. Всичко в мен замря и тътенът на някакъв неописуем страх пропълзя по цялото ми тяло.

Жената, чийто воал бе спуснат, се отдели от спътничката си и бавно тръгна към мен. Останала сама, Мариан Халкъм заговори. Това бе гласът, който помнех, останал все същият за разлика от уплашените очи и похабеното лице.

— Сънят ми, сънят ми! — чух я да казва тихо в страхотната тишина. Тя падна на колене и вдигна сключените си за молитва ръце към небето. — Отче наш, дай му сила. Отче наш, помогни му в неговия тежък час.

Жената приближаваше — бавно и безмълвно. Погледнах към нея — към нея и към никоя друга вече.

Гласът, който се молеше за мен, се сподави и снижи — сетне изведнъж се издигна и извика ужасяващо, повика ме отчаяно.

Но жената с воала бе хипнотизирала тялото и духа ми. Тя спря от едната страна на гроба. Застанахме лице в лице, разделени от надгробната плоча. Тя бе близо до надписа от страната на пиедестала. Дрехата й докосваше тъмните букви.

Гласът звучеше все по-близо и молеше все по-горещо:

— Скрий лицето си! Не я гледайте! За бога, пощади го…

Жената вдигна воала си.

„В святата памет на Лора, лейди Глайд…“

Лора, лейди Глайд, стоеше от страната на надписа и гледаше към мен над гроба.

(Втората част на историята завършва тук.)

ТРЕТА ЧАСТ

Историята продължава от името на Уолтър Хартрайт

I

Отгръщам нова страница. Разказвам за събития, станали една седмица по-късно.

Промеждутъкът, който отминавам, трябва да остане извън моето повествование. Сърцето ми премалява умът ми се помътнява и обърква, когато си мисля за тази седмица. Това не бива да става, ако искам аз; който пиша, да водя тъй както трябва вас, които четете. Това не бива да става, ако искам да не оплитам нишката, която следва лъкатушния път на тази история от началото до края.

Един ненадейно променен живот, добил веднъж завинаги нова посока, получил напълно нов смисъл, ръководен от нови надежди и опасения, борби, интереси и саможертви — това е перспективата, която се открива сега пред мен, подобно на простора, зашеметяващ погледа от височината на планински връх. Прекъснах моя разказ в тихата сянка на църквата в Лимъридж и се връщам към него седмица по-късно, сред суетнята в врявата на една лондонска улица.

Улицата е в пренаселен и беден квартал. В партерния етаж на една от къщите се помещава малък магазин за продажба на вестници, а съвсем скромно мебелираните стаи на първия и втория етаж се дават под наем.

Наех тези два етажа под чуждо име. На горния живея аз и разполагам с работна стая и спалня. На долния под чуждо име живеят две жени, които представям за мои сестри. Печеля хляба си чрез рисунки и гравюри на дърво за евтините списания. Смята се, че моите сестри ми помагат, занимавайки се малко с бродерия. Бедното ни жилище, скромните ни занятия, фалшивото ни родство и чуждото име — всичко това ни помага да се крием в огромния град. Вече не принадлежим към хората, които живеят открито и свободно. Аз съм един неизвестен и незабележим човек, без покровител или приятел, който да ме подкрепи. Сега Мариан Халкъм не е нищо друго освен моята по-голяма сестра, която обезпечава нуждите на домакинството с труда на собствените си ръце. Ние двамата в очите на другите сме едновременно глупаци и мошеници, извършили нагло шарлатанство. Смятат ни за съучастници на лудата Ан Катърик, която предявява претенции към името, мястото и живата личност на мъртвата лейди Глайд.

Такова е нашето положение. Това е промененият вид, в който ние тримата ще се появяваме оттук нататък в следващите не една и две страници.

Пред доводите на разума и пред закона, според роднини и приятели, според всяка установена формалност на цивилизованото общество, „Лора, лейди Глайд“ лежеше погребана редом с майка си в църковния двор на Лимъридж. Зачеркната приживе от списъка на живите, дъщерята на Филип Феърли и съпругата на Пърсивъл Глайд все още съществуваше за своята сестра, все още съществуваше за мен, но за всички останали тя бе мъртва. Мъртва за чичо си, който се отрече от нея; мъртва за слугите в къщата, които не можаха да я познаят; мъртва за онези служебни лица, които прехвърлиха наследството й на нейния съпруг и на леля й; мъртва за майка ми и сестра ми, които смятаха, че съм се подлъгал по една авантюристка и съм станал жертва на измама; социално, нравствено, правно — мъртва.

И все пак жива! Съществуваща в беднота, укриваща се. Жива, оставила бедния учител по рисуване да води нейната битка и да извоюва обратно мястото й в света на живите.

Не съм ли изпитал мигновено подозрение, събудено от известната прилика между Ан Катърик и нея, когато за първи път разкри лицето си пред мен? Нямаше дори и сянка от подозрение от мига, когато вдигна воала, застанала край надписа, бележещ нейната смърт.

Преди да си отиде слънцето на този ден, преди за последен път да зърнем дома, затворил вратите си пред нея, и двамата си припомнихме прощалните думи, които бях изрекъл на раздялата в Лимъридж Хаус — повторени от мен, потвърдени от нея: „Ако някога дойде време, когато цялата преданост на сърцето и душата ми и всичките ми сили могат да ви донесат един миг щастие или да ви спестят миг на тъга, ще се опитате ли да си спомните за бедния учител по рисуване, който ви е учил?“ Тя, която помнеше твърде малко неотдавнашните тревоги и ужас, си спомни тези думи и склони невинно глава на гърдите на човека, който ги бе казал. В онази минута, когато ме извика по име, когато каза: „Те се опитаха да ме накарат да забравя всичко, Уолтър, но аз помня Мариан, помня и вас“ — в тази минута аз, който отдавна й бях отдал любовта си, отдадох й и живота си и благодарих на бога, че е мой, за да мога да й го даря. Да! Настъпи този миг. Отдалечен от хиляди и хиляди мили — през гори и пустини, където паднаха другари по-силни от мен, трижди преследван от смъртна гибел и трижди избягал от нея, поел Ръката, която води хората по тъмния път към бъдещето, аз стигнах дотук, за да изживея този миг. Изоставена и отречена, подложена на жестоки изпитания, обладана от печална промяна, с повехнала хубост и замъглен разсъдък, лишена от положение в обществото, от мястото си сред живите — такава бе тя сега и аз можех да поставя в нозете й предаността, която бях обещал, предаността на цялото си сърце и душа, на всичките си сили. Изпаднала в беда, останала без приятели, тя най-сетне беше моя! Моя, за да се грижа за нея, да я защищавам, да я обичам силно, да я върна отново към живота. Моя, за да я браня през всички рискове и жертви — през безнадеждната борба срещу Сила и Власт, през дългата битка с бронираната Измама и укрепения Успех, лишен от репутация, загубил приятели, готов да се опълча срещу превратностите на житейския ми път.

II

Моето положение биде определено, подбудите ми — изложени. Сега иде ред на разказа на Мариан и на разказа на Лора.

Ще ги предам не с думите (често прекъсвани, често неизбежно обърквани) на тези, които ги разказаха, а с думите на кратките, ясни, по ученически прости бележки, които се заех да запиша за моя собствена ориентация и за ориентация на моя адвокат. Така заплетената паяжина ще бъде най-бързо и най-добре разнищена.

Разказът на Мариан започва там, където завърши своя икономката на Блакуотър Парк.

Мис Халкъм научила за заминаването на лейди Глайд от дома на съпруга й, както и за обстоятелствата, свързани с него, от икономката. Едва няколко дни по-късно (колко точно, мисис Мичелсън не се наема да каже, тъй като нямала никакви писмени записки по въпроса) пристигнало писмо от мадам Фоско, известяващо за ненадейната кончина на лейди Глайд в дома на граф Фоско. Писмото не споменавало никакви дати и оставяло на личното усмотрение на мисис Мичелсън да разкрие новината пред мис Халкъм или да отложи това за по-късно, когато здравето й укрепнело.

След като се посъветвала с мистър Досън (който самият поради заболяване не могъл веднага да възобнови грижите си за болната в Блакуотър Парк), мисис Мичелсън по негово наставление и в негово присъствие предала известието или в деня, когато писмото било получено, или на следващия. Тук не е необходимо да се спираме на въздействието, оказано от жестоката новина за неочакваната смърт на лейди Глайд върху сестра й. За целта ни е уместно само да споменем, че повече от три седмици след това тя не била в състояние да пътува. В края на този срок се отправила за Лондон, придружена от икономката. Там се разделили, като преди това мисис Мичелсън съобщила на мис Халкъм адреса си, в случай че в бъдеще поиска да установят връзка помежду си.

Разделяйки се с икономката, мис Халкъм отишла незабавно в кантората на господата Гилмор и Кърл, за да се консултира с последния в отсъствието на мистър Гилмор.

Тя разкрила пред мистър Кърл това, което смятала, че е желателно да скрие от всеки друг (включително и от мисис Мичелсън) — своето подозрение към обстоятелствата, при които лейди Глайд се била поминала, Мистър Кърл, който преди това бил дал благоприятни доказателства за искреното си желание да бъде в помощ на мис Халкъм, веднага се заел да направи проучвания, каквито деликатното и опасно естество на предложеното от него разследване допускало.

За да приключим с тази част на темата, преди да продължим, може би трябва да споменем, че граф Фоско улеснил всячески мистър Кърл, който обяснил, че е изпратен от мис Халкъм, за да проучи всички подробности, които са й неизвестни относно кончината на лейди Глайд. Мистър Кърл се свързал с лекаря Гудрик и с двете прислужнички. При липсата на какъвто и да е начин за удостоверяване точната дата на заминаването на лейди Глайд от Блакуотър Парк, резултатът от показанията на лекаря и на прислужничката, както и направените с готовност изявления от страна на граф Фоско и съпругата му се оказали решаващи за заключението на мистър Кърл. Той допуснал, че силното страдание от загубата на сестра й я е подвело най-пагубно и писал на мис Халкъм, че потресаващото подозрение, за което намекнала в негово присъствие, било според него лишено от всякакви основания.

Междувременно мис Халкъм се завърнала в Лимъридж Хаус и съобщила там цялата допълнителна информация, която могла да получи.

Мистър Феърли получил първото съобщение за смъртта на своята племенница от сестра си мадам Фоско, но и в това писмо не били упоменати никакви точни дати. Той приел предложението на сестра си покойната да бъде положена в гроба на майка си в църковния дворна Лимъридж. Граф Фоско придружил тленните останки до Къмбърланд и присъствувал на погребението, което се състояло на тридесети юли. На него дошли, в знак на почит, всички жители на селото и околността. На следващия ден надписът (съставен, както се говорело, от лелята на покойната и одобрен от брат й мистър Феърли) бил издълбан от едната страна на паметника над гроба.

В деня на погребението и на следващия ден граф Фоско бил приет като гост в Лимъридж Хаус, но никакъв разговор не се състоял между мистър Феърли и него. Те контактували писмено и посредством този начин граф Фоско запознал мистър Феърли с подробностите около болестта на племенницата му и смъртта й. Писмото, предоставящо тази информация, не добавяло нищо ново към вече известните факти, но в послеписа си съдържало един забележителен параграф. Той се отнасял до Ан Катърик.

В същината си въпросният параграф гласял следното:

Той първо уведомявал мистър Феърли, че Ан Катърик (за която можел да научи пълни подробности, след като мис Халкъм пристигне в Лимъридж) била открита в околностите на Блакуотър Парк и за втори път била предадена на грижите на лекаря, от чието попечителство вече веднъж била избягала.

Това била първата част на послеписа. Във втората част се отправяло предупреждение, че душевното заболяване на Ан Катърик се е усложнило от продължителното й пребиваване на свобода без контрол и че умопомрачителната омраза и подозрение към сър Пърсивъл Глайд, които изцяло занимавали болното й въображение, съществували все още, но под нова форма. Последната приумица на тази клета жена била да дразни и тревожи сър Пърсивъл, а себе си да издигне в очите на пациентите и сестрите, като се представя за покойната му съпруга. Идеята за това въплъщение очевидно й хрумнала след един краткотраен разговор, който успяла да проведе с лейди Глайд, при който забелязала изключителната случайна прилика между покойната дама и себе си. Напълно неправдоподобно било тя да избяга повторно от приюта, но все пак можело да се случи да намери начин да дразни родствениците на покойната лейди Глайд с писма и именно затова мистър Феърли бил предупреден как да ги приема.

Този послепис бил показан на мис Халкъм, когато пристигнала в Лимъридж. Предадени й били също дрехите, които носела лейди Глайд, и другите вещи, с които пристигнала в дома на леля си. Мадам Фоско ги била събрала грижливо и изпратила в Къмбърланд.

Така стояли нещата, когато мис Халкъм пристигнала в Лимъридж в началото на септември. Скоро след това тя отново била прикована към леглото, тъй като отслабналите й физически сили не могли да преодолеят тежките душевни терзания, от които сега страдала. Когато след около месец се пооправила, подозрението спрямо обстоятелствата около смъртта на сестра й оставало все тъй непоклатимо. Междувременно нямала никакви известия от сър Пърсивъл Глайд, но мадам Фоско й била писала няколко писма, проявявайки най-сърдечна загриженост от името на съпруга си и от свое име. Вместо да отговори на тези писма, мис Халкъм уредила да се следят тайно домът в Сейнт Джонс Уд и действията на неговите обитатели.

Нищо съмнително не било открито. Със същия резултат приключили и следващите разследвания по отношение на мисис Рубел, които също били осъществени тайно. Тя била пристигнала в Лондон със съпруга си шест месеца преди това. Идвали от Лион и наели една къща недалеч от Лестър Скуеър. Възнамерявали да я устроят в пансион за чужденци, които се очаквали да бъдат особено много по време на Изложението през 1851 година. В квартала никой не можел да каже нищо против двамата съпрузи. Те били кротки хора, спечелили с честен труд постигнатото. Последните събрани сведения се отнасяли до сър Пърсивъл Глайд. Той се бил установил в Париж и водел кротко съществование сред малък кръг от приятели англичани и французи.

Стигайки до задънена улица, мис Халкъм не могла да се успокои и решила да посети приюта, където смятала, че Ан Катърик е затворена за втори път. Тя изпитвала силно любопитство към тази жена в миналото, а сега интересът й бил двойно по-голям — първо, защото искала да провери дали е вярно, че Ан Катърик се представя за лейди Глайд и, второ (ако това се окажело така), да разбере какви са подбудите на нещастното създание към подобен опит за измама.

Макар че в писмото на граф Фоско до мистър Феърли не се споменавал адресът на приюта, този важен пропуск не представлявал никакво затруднение за мис Халкъм. Когато мистър Хартрайт срещнал Ан Катърик в Лимъридж, тя го осведомила в кой район се намира приютът, а мис Халкъм записала местонахождението му в дневника си наред с всички други подробности на разговора така, както ги чула от самия мистър Хартрайт. Съответно разлистила дневника си, намерила адреса, взела със себе си писмото на графа до мистър Феърли, което можело да й бъде от полза като някакво удостоверение за самоличност, и на единадесети октомври поела сама към приюта.

Същата нощ преспала в Лондон. Възнамерявала да отседне в дома на старата гувернантка на лейди Глайд, но мисис Веси така се разстроила при срещата с най-близката и най-скъпа приятелка на покойната си питомка, че мис Халкъм благоразумно решила да се премести в един почтен пансион в същия квартал, препоръчан от омъжената сестра на мисис Веси. На следващия ден се отправила към приюта, намиращ се недалеч от Лондон в северна посока.

Веднага била приета от собственика.

Отначало той, изглежда, решително се противопоставял на искането й да се види с пациентката му. Но след като му показала послеписа в писмото на граф Фоско, след като му припомнила, че тя е тази „мис Халкъм“, за която става дума в него, че е близка родственица на покойната лейди Глайд и че следователно проявява естествен интерес, по семейни причини, да се запознае лично със степента на душевното разстройство на Ан Катърик, свързано с покойната й сестра, тонът и поведението на собственика на приюта се променили и той оттеглил възраженията си. Вероятно е усетил, че при тези обстоятелства един упорит отказ не само щял да бъде израз на неуважение, но би могъл също да наведе на мисълта, че дейността на неговата институция е от естество, неподходящо за проверки от страна на почтени личности.

Мис Халкъм останала с впечатлението, че собственикът на приюта не е доверено лице на сър Пърсивъл и графа. Фактът, че въобще се съгласил тя да посети пациентката му, бил достатъчно убедително доказателство за това, а направените с готовност признания, които едва ли биха излезли от устата на един съучастник, били още едно.

Например във встъпителния разговор той уведомил мис Халкъм, че Ан Катърик му била доведена с необходимата заповед и документи от граф Фоско на двадесет и седми юли. Освен това графът представил обяснително писмо и нареждания, подписани от сър Пърсивъл. Собственикът признал, че приемайки повторно своята пациентка, забелязал у нея някои странни промени. Подобни промени естествено не били безпрецедентни в опита, който имал с душевноболните. При такива хора често се редували външни и вътрешни изменения, влошавания и подобрявания на състоянието, при които лудостта водела и до промени във външния вид. Той допуснал това, както допуснал и промяната в халюцинациите на Ан Катърик, която несъмнено се отразила на поведението и изражението й. Но все пак от време на време бил озадачен от известни различия в пациентката му, преди да избяга и след като отново била доведена. Тези различия били твърде незначителни, за да се опишат. Той, разбира се, не смятал, че тя била напълно променена в ръста, фигурата и във външния си вид, в цвета на косите и очите или в очертанията на лицето; промяната била в нещо, което той по-скоро усещал, отколкото виждал. С две думи, случаят представлявал загадка от самото начало, а сега предоставял допълнителна неяснота.

Не може да се каже, че този разговор подготвил дори частично съзнанието на мис Халкъм за това, което щяло да се случи. Но въпреки това той й оказал сериозно въздействие. Нервите й така се разстроили, че й било необходимо известно време, за да се овладее достатъчно, преди да последва собственика на приюта към онази част на сградата, където се намирали болните.

Както били осведомени, предполагаемата Ан Катърик се разхождала по това време в градината. Една от сестрите се съгласила да заведе мис Халкъм при нея, тъй като собственикът на приюта бил задържан за няколко минути от някакъв случай, изискващ неговата намеса. Той обаче казал, че след това ще се присъедини към посетителката в градината.

Сестрата завела мис Халкъм в една по-отдалечена част, която била добре поддържана, и след като се по-огледала наоколо, свила по една затревена алея, засенчена с храсти от двете страни. Някъде по средата на тази алея видели две жени, които бавно приближавали към тях. Сестрата посочила към тях и казала: „Ето това е Ан Катърик, госпожо, със санитарката, която се грижи за нея. Санитарката ще отговори на всички въпроси, които искате да й зададете.“ След тези думи сестрата си тръгнала, за да поеме отново задълженията си.

Мис Халкъм закрачила към жените и те продължавали да вървят към нея. Когато се приближили на десетина крачки, едната от жените се заковала на мястото си, погледнала с трескаво изражение непознатата дама, отскубнала се от ръката на придружителката си и в следващата секунда се хвърлила към обятията на мис Халкъм. В този миг мис Халкъм познала сестра си — познала живата покойница.

За щастие, за успеха на предприетите впоследствие мерки в този момент нямало никого другиго освен придружителката. Тя била млада жена и първоначално така се изумила, че не могла да се намеси. Когато била в състояние да направи това, било й поискано пълно съдействие от страна на мис Халкъм, която от потресата на това откритие загубила контрол над собственото си самообладание. След като изчакала няколко минути в свежия въздух на прохладната сянка, на помощ й дошли природната й енергия и храброст и тя се съвзела достатъчно, за да разбере колко е необходимо заради клетата й сестра да възвърне присъствието на духа си.

Получила разрешение да говори насаме с пациентката при условие, че няма да се отдалечават от погледа на придружителката. Време за въпроси нямало; имало време мис Халкъм да внуши на клетата си сестра колко е наложително да се овладее и да я увери, че ако направи това, незабавно ще й помогне и ще я спаси. Перспективата за бягство от приюта, ако се вслуша в наставленията на сестра си, била достатъчна, за да се успокои лейди Глайд и да разбере какво се иска от нея. Мис Халкъм отишла след това при санитарката, сложила в ръцете й всичките пари, които имала у себе си (три златни суверена), и попитала кога и къде може да говори с нея насаме.

Отначало жената се изненадала и проявила недоверие. Но след като мис Халкъм заявила, че я интересували само някои въпроси, които поради голямото си вълнение не можела да зададе сега, и когато я уверила, че няма никакво намерение да я кара да върши нещо, противоречащо на служебния й дълг, жената приела парите и предложила да проведат разговора на другия ден в три часа следобед. Тя можела да се измъкне тогава за половин час, след като пациентите са обядвали, и определила среща в едно усамотено място отвъд високата северна стена, която ограждала сградата. Мис Халкъм успяла само да се съгласи и да пошепне на сестра си, че ще получи известие от нея на другия ден, когато собственикът на приюта се присъединил към тях. Той забелязал вълнението на посетителката, което мис Халкъм обяснила с факта, че разговорът с Ан Катърик я смутил леко в началото. Тя си тръгнала колкото се може по-бързо след това — по-точно, когато успяла да събере сили, за да си наложи да остави клетата си сестра.

Когато тази й способност се възвърнала, не било нужно дълго да разсъждава, за да се убеди, че всеки опит, дори и успешен, да се установи самоличността на лейди Глайд и да бъде освободена по законен път би довел до закъснение, което можело да се окаже фатално за разсъдъка на сестра й, разстроен вече от ужаса на наложеното й положение. Когато мис Халкъм се върнала в Лондон, тя вече била взела твърдото решение да организира сама бягството на лейди Глайд с помощта на жената, която се грижела за нея.

Веднага отишла, при своя борсов посредник и продала малкото акции, които притежавала, възлизащи на около седемстотин лири. Решена, ако е необходимо, да даде и последното си пени за цената на Лорината свобода, тя се отправила на следния ден, като носела със себе си цялата сума в банкноти, към уречената среща отвъд стената на приюта.

Жената я чакала. С много предварителни въпроси мис Халкъм пристъпила предпазливо към целта. Тя открила между другите подробности, че от сестрата, която се грижела преди за истинската Ан Катърик, била потърсена отговорност (макар да нямала вина) за бягството на пациентката и впоследствие загубила мястото си. Същото наказание, било й казано, щяло да сполети и сегашната й събеседничка, ако предполагаемата Ан Катърик изчезнела за втори път; а освен това била особено заинтересована да запази мястото си. Тя била сгодена и заедно с бъдещия й съпруг изчаквали, докато спестят заедно двеста-триста лири, за да започнат самостоятелен бизнес. Възнаграждението й било добро и тя се надявала, че със строги икономии в срок от две години ще може да вложи своя малък дял към необходимата сума.

При този намек мис Халкъм заговорила. Тя заявила, че предполагаемата Ан Катърик е нейна близка родственица; че поставянето й в приюта се дължи на фатална грешка и че сестрата ще извърши едно добро християнско дело, ако чрез нея двете успеят отново да се съберат. Без да я изчаква да възрази, мис Халкъм извадила от портфейла си четири банкноти по сто лири и ги предложила на жената като компенсация за риска, който щяла да поеме, и за загубеното място.

Сестрата се колебаела, обхваната явно от силна изненада и недоверие. Мис Халкъм започнала да я убеждава.

— Вие ще извършите добро дело — повтаряла тя. Ще помогнете на най-онеправданата и нещастна жена на този свят. Ето като отплата необходимите за брака ви пари. Доведете ми я тук и тогава ще сложа тези четири банкноти в ръцете ви.

— Ще ми дадете ли писмо, което да покажа на любимия си, когато ме попита откъде имам тези пари? — запитала жената.

— Ще донеса писмото със себе си — отвърнала мие Халкъм.

— Тогава ще рискувам — казала жената.

— Кога?

— Утре.

Набързо се уговорили, че мис Халкъм ще се върне отново рано на другата сутрин и ще чака скрита сред дърветата, като през цялото време нямало да се отдалечава от усамотеното място край северната стена. Сестрата не знаела кога точно ще се появи, тъй като предпазливостта налагала да изчаква и да се съобразява с обстоятелствата. След тези уточнения те се разделили.

Преди десет часа на другата сутрин мис Халкъм била на уреченото място с обещаното писмо и банкнотите. Тя чакала повече от час и половина. Едва тогава жената се задала с бърза крачка иззад ъгъла, водейки лейди Глайд под ръка. В мига, в който се срещнали, мис Халкъм й връчила писмото и банкнотите и сестрите отново били заедно.

С изключителна предвидливост сестрата била дала на лейди Глайд едно свое боне, воал и шал. Мис Халкъм я задържала само за да я посъветва как да насочи преследването на погрешна диря, когато в приюта открият бягството. Тя трябвало да се върне обратно, да спомене на всеослушание пред другите сестри, че напоследък Ан Катърик се интересувала колко било разстоянието от Лондон до Хампшър, да изчака, докато разкритието станело неизбежно, и тогава да даде тревога, че Ан е изчезнала. Предполагаемите въпроси относно Хампшър щели да наведат собственика на приюта на мисълта, че неговата пациентка се е върнала в Блакуотър Парк под влияние на болното си въображение, което все така я карало да твърди, че е лейди Глайд; и по всяка вероятност те най-напред щели да тръгнат да я търсят в тази посока.

Сестрата приела тези предложения, още повече, че те й давали възможност да се подсигури срещу всякакви по-тежки последици освен загубата на службата. Оставайки в приюта, тя можела да поддържа версията за невинността си. Незабавно се върнала в сградата, а мис Халкъм побързала веднага да заведе сестра си в Лондон. Същия следобед взели влака за Карлайл и вечерта пристигнали в Лимъридж без всякакви премеждия и затруднения.

През втората половина на пътуването останали сами в купето и мис Халкъм успяла да събере тези спомени от миналото, които обърканата и отслабнала памет на сестра й могла да възпроизведе. Така се очертала ужасната история на заговора — за жалост от откъслечни фрагменти, при това крайно непоследователни. Колкото и непълно да е това разбулване на истината, то въпреки всичко трябва да бъде отбелязано тук, преди този обяснителен разказ да приключи със събитията от следващия ден в Лимъридж Хаус.

Споменът на лейди Глайд за случилото се след заминаването й от Блакуотър Парк започнал с пристигането й на Югозападната гара в Лондон. Тя пропуснала да си отбележи предварително датата, на която пътувала. Надеждата да се установи тази важна дата чрез нея или мисис Мичелсън трябва да бъде веднъж завинаги изоставена.

При пристигането на влака видяла, че граф Фоско я чака на перона. Той се озовал пред вратата на вагона в мига, когато носачът я отворил. Влакът бил необичайно препълнен и настъпила голяма бъркотия при свалянето на багажа. Някакъв човек, който граф Фоско водел със себе си, донесъл багажа, принадлежащ на лейди Глайд. На него било отбелязано името й. Тя тръгнала сама с графа с кола, на която тогава не обърнала особено внимание.

Първият й въпрос, след като потеглили от гарата, се отнасял до мис Халкъм. Графът й съобщил, че сестра й не била все още заминала за Къмбърланд, тъй като, размисляйки отново, сметнал, че не е благоразумно за нея да предприема такова дълго пътуване, без да си почине няколко дни.

Лейди Глайд запитала след това дали сестра й е отседнала в дома на графа. Тя не помнела точно отговора, но във връзка с него останала с ясното впечатление как графът заявил, че я води да види мис Халкъм. Лейди Глайд познавала твърде малко Лондон, за да разбере по кои улици се движат. Но нито веднъж не се отклонили от улиците и не преминали през градини или горички. Каретата спряла на малка улица зад един площад — площад, където имало магазини, обществени сгради и много хора. От това (в което лейди Глайд е сигурна) изглежда съвсем ясно, че граф Фоско не я бил завел в собствената си квартира в предградието Сейнт Джонс Уд.

Те влезли в къщата и се качили горе в една задна стая на първия или на втория етаж. Багажът бил внимателно внесен. Някаква прислужничка им отворила вратата, а в преддверието ги посрещнал един мъж с черна брада — очевидно чужденец — и много вежливо ги повел нагоре. В отговор на въпроса на лейди Глайд графът я уверил, че мис Халкъм е в къщата и че ще я уведомят незабавно за пристигането на сестра й. После той и чужденецът излезли и я оставили сама в стаята. Тя била скромно обзаведена като всекидневна и гледала към задните стени на къщите.

Било изключително тихо — по стълбата нямало никакво движение и тя само чула в стаята под нея приглушеното боботене на разговарящи мъжки гласове. Не минало много време и графът се върнал, за да обясни, че мис Халкъм тъкмо си почивала и известно време не бивало да бъде обезпокоявана. Придружавал го един джентълмен (англичанин), когото той представил като свой приятел.

След това необичайно запознанство — по време на което, доколкото лейди Глайд си спомняла, не били споменати никакви имена — тя останала сама с непознатия. Той бил безупречно учтив, но я смутил и объркал със странните въпроси, които й задал за самата нея. При това през цялото време я гледал особено. Постоял малко, след което излязъл и минута-две по-късно влязъл друг непознат — също англичанин. Този човек, се представил също като приятел на граф Фоско и на свой ред започнал да я гледа необичайно и да й задава някакви чудати въпроси. Той, както запомнила тя, ни веднъж не се обърнал към нея по име и подобно на първия мъж след малко излязъл. По това време била вече тъй изплашена и тъй неспокойна за сестра си, че й минало през ум да слезе отново долу и да потърси помощ и защита от единствената жена в къщата — прислужничката, отворила вратата.

Точно когато ставала от стола си, графът влязъл в стаята.

Щом се появил, тя попитала нетърпеливо колко време още ще се отлага срещата между нея и сестра й. Най-напред той отговорил уклончиво, но тъй като настоявала, признал, очевидно с голяма неохота, че състоянието на мис Халкъм в никакъв случай не било тъй добро, както досега го представял. Тонът и поведението му така разтревожили лейди Глайд или по-скоро тъй болезнено увеличили смута, обхванал я в присъствието на двамата непознати, че неочаквано й прималяло и трябвало да поиска чаша вода. Графът се провикнал от вратата за вода и шишенце амонячна сол. И двете били донесени от брадатия чужденец. Водата, когато лейди Глайд понечила да пие, имала толкова странен вкус, че й станало още по-зле и тя бързо взела шишенцето с амонячната сол от граф Фоско и вдъхнала. Главата й на мига се замаяла. Графът подхванал шишенцето, когато падало от ръката й, и последното нещо, за което имала памет, било, че той отново го поднесъл към ноздрите й.

Оттук насетне спомените й били объркани, откъслечни и трудно можела да се проследи логичната връзка между тях.

Според собствените й впечатления тя дошла на себе си привечер; после напуснала къщата; отишла (както предварително била уредила от Блакуотър Парк) в дома на мисис Беси; пила чай там и останала да преспи. Тя била напълно неспособна да каже как, кога или с кого напуснала къщата, в която я завел граф Фоско. Но най-настойчиво твърдяла, че е била у мисис Веси и което е по-необикновено, че мисис Рубел й помогнала да се съблече и да си легне! Не можела да си спомни водения в дома на мисис Веси разговор, кого е видяла там освен тази дама или по какви причини мисис Рубел се е намирала в къщата, за да й помогне.

Споменът й за следващата сутрин бил още по-смътен и неточен.

В главата й блуждаела неясната мисъл, че се качила на една карета (за часа не можела нищо да каже), придружена от граф Фоско и отново от мисис Рубел. Но кога и как напуснала дома на мисис Веси, не знаела; нито пък в каква посока потеглила каретата, къде я оставила и дали графът и мисис Рубел са били с нея през цялото време, докато пътувала. В този момент от нейната история настъпваше пълна празнота. Тя не можела да разкаже нищичко — нямала никаква представа дали е минал един или няколко дни, докато изведнъж дошла на себе си в едно непознато място, заобиколена от жени, които също не познавала.

Това бил приют за душевноболни. Тук за първи път чула, че се обръщат към нея с името на Ан Катърик и тук, като последно забележително обстоятелство в историята на заговора, със собствените си очи се уверила, че е облечена с дрехите на Ан Катърик. Първата вечер в приюта сестрата й показала монограмите на долното й бельо, когато се събличала, и най-учтиво, без всякакво раздразнение й казала: „Вижте собственото си име на собствените си дрехи и недейте повече да ни притеснявате с твърденията си, че сте лейди Глайд. Тя е мъртва и погребана, а вие сте жива и здрава. Хайде, погледнете дрехите си! Ето, ясно изписано е както и на старите ви вещи, които тук пазим — Ан Катърик — черно на бяло!“ Наистина било така, когато мис Халкъм разгледала бельото на сестра си вечерта след пристигането им в Лимъридж Хаус.

Това били единствените спомени — всичките несигурни и някои от тях противоречиви, които с внимателни въпроси били изтръгнати от лейди Глайд по време на пътуването към Къмбърланд, Мис Халкъм не я притеснила с никакви въпроси, отнасящи се до събитията в приюта, тъй като било очевидно, че разсъдъкът й не е в състояние да се насочи към тях. Знаела от доброволното признание на собственика на лудницата, че била приета там на двадесет и седми юли. От тази дата до петнадесети октомври (деня на избавлението) Лора била поставена под контрол; при което систематично утвърждавали самоличността й като Ан Катърик и непрекъснато твърдели, че е с болен разсъдък. Дори една не тъй деликатна чувствителност, дори едно не тъй крехко здраве не биха могли да останат незасегнати от такова изпитание. Нито един човек, подложен на подобно нещо, не би могъл да излезе от него непроменен.

Тъй като пристигнали в Лимъридж късно вечерта на петнадесети, мис Халкъм разумно решила, че е по-добре да отложи опитите си да доказва самоличността на лейди Глайд за следващия ден.

Първото нещо, което сторила на другата сутрин, било да отиде при мистър Феърли и след като предварително и предпазливо го подготвила, разказала му недвусмислено случилото се. Щом като отминало първоначалното му изумление и тревога, той ядосано заявил, че мис Халкъм се е оставила да я подведе Ан Катърик. Той й припомнил писмото на граф Фоско и това, което самата тя му казала за приликата между Ан и покойната му племенница; и той категорично отказал да види, дори и за минута, една луда жена, чието присъствие у дома му било възмутително оскърбление.

Мис Халкъм излязла от стаята и изчакала да премине първата вълна на възмущението й. Сетне размислила, че в името на най-обикновената човечност мистър Феърли трябва да види племенницата си, преди да й затвори като на непозната вратите на дома си, и затова без всякакво предварително предупреждение завела лейди Глайд в стаята му. Слугата стоял на пост пред вратата, за да им попречи да влязат, но мис Халкъм го отстранила и застанала пред мистър Феърли, водейки сестра си за ръка.

Последвалата сцена, макар и продължила само няколко минути, била тъй мъчителна, че самата мис Халкъм отбягваше да говори за нея. Достатъчно е само да кажем как мистър Феърли най-категорично заявил, че не познава жената, въведена в стаята му — че не вижда нищо в лицето и поведението й, което и за миг да го накара да се усъмни, че племенницата му лежи погребана в църковния двор на Лимъридж. Той посочил, че ще потърси защитата на закона, ако, преди да е изтекъл денят, тя не бъде отведена от къщата.

Дори и при най-лошото мнение за себичността и равнодушието на мистър Феърли, както и за привичното отсъствие на всякаква чувствителност у него, било явно невъзможно да се допусне, че той е способен на такава низост, при която тайно би познал и открито би отрекъл детето на брат си. Мис Халкъм човешки и разумно положила всички усилия, за да разсее предубеждението и тревогата му и да го отклони от решението да изпълни намеренията си, като в тази светлина започнала да разказва за случилото се. Но когато поставила на проверка слугите, те също, до един, били несигурни, най-меко казано, дали представената им дама е тяхната млада господарка или Ан Катърик, за чиято прилика с нея били чували, и печалното заключение било неизбежно. Промяната, настъпила в изражението и поведението на лейди Глайд в резултат на затварянето й в приюта, била много по-голяма, отколкото мис Халкъм първоначално предположила. Злостната измама, наложила смъртта й, не можела да бъде разобличена дори в дома, където била родена, сред хората, с които била живяла.

В по-малко критична ситуация усилието все още можело да не се смята за безнадеждно.

Например камериерката Фани, която точно тогава отсъствувала от Лимъридж, трябвало да се върне след два дни. Съществувала вероятността тя да познае господарката си, тъй като била в постоянен контакт с нея, о и била много по-силно привързана към нея от останалите слуги. Освен това можело лейди Глайд да бъде скрита в дома или в селото, докато се възстанови малко здравето й и се стабилизира съзнанието й. Когато отново можело да се разчита на помощта на паметта и, тя естествено щяла да започне да говори за хора и събития от миналото с увереност и познания, каквито никоя натрапница не би могла да изсимулира. Тъй впоследствие самоличността, която собственото й появяване не могло да установи, щяла да се докаже чрез едно по-сигурно средство — думите.

Ала това било практически невъзможно при обстоятелствата, при които била получила отново свободата си. Диренето, отклонено за момента към Хампшър, неминуемо щяло да се насочи към Къмбърланд. Лицата, натоварени с търсенето на бегълката, можели да пристигнат след няколко часа в Лимъридж Хаус, а поради състоянието, в което се намирал, мистър Феърли вероятно щял веднага да им окаже съдействие, като упражни влиянието и властта си в околността. Най-елементарната загриженост за безопасността на лейди Глайд принудила мис Халкъм да се откаже от борбата в нейна защита и да я отведе незабавно от мястото, което в случая било по-опасно от всички други — родния й край.

Първата и най-разумна мярка за сигурност била да се върнат веднага в Лондон. В големия град следите им биха могли най-бързо и най-добре да се заличат. Нямало нужда от никакви приготовления — нямало с кого да се прощават. Следобеда на този паметен ден — шестнадесети октомври — мис Халкъм повела сестра си към последното изпитание и без жива душа да им пожелае добър път на раздяла, двете поели сами в света, напускайки завинаги Лимъридж Хаус.

Били изкачили хълма над църковния двор, когато лейди Глайд настояла да се върнат, за да отиде за последен път на гроба на майка си. Мис Халкъм се опитала да я разколебае, но в този единствен случай старанията й били напразни. Лора била непреклонна. Замъгленият й поглед припламнал изведнъж и очите и засвяткали през спуснатия пред тях воал, изтощените й пръсти започнали все по-силно да стискат приятелската ръка, която до този момент държали съвсем безжизнено. Дълбоко вярвам, че божията ръка им е сочела пътя, че най-невинното и най-измъченото от чедата на всевишния е било избрано в този тежък момент, за да ги води.

Те се върнали обратно към гробището и с това свързали в едно бъдещето на трима ни.

III

Това бе историята на миналото — историята, доколкото ни бе известна тогава.

След като я чух, стигнах до две очевидни заключения. Първо, видях в цялата й мрачност същината на заговора; как са били проследени всички възможности и как са били насочвани обстоятелствата, за да се извърши безнаказано едно дръзко и заплетено престъпление. Макар и подробностите да бяха все още загадка за мен, низостта, с която е била използувана приликата между жената в бяло и лейди Глайд, бе напълно ясна. Безспорно бе, че Ан Катърик е била представена в къщата на граф Фоско като лейди Глайд, безспорно бе, че лейди Глайд е била заведена вместо покойната в приюта, при което размяната е извършена така, че невинни хора (лекарят и двете служителки — със сигурност, и собственикът на лудницата — по всяка вероятност) са били направени съучастници в престъплението.

Второто заключение бе неизбежно следствие от първото. Ние тримата не можехме да очакваме милост от граф Фоско и сър Пърсивъл Глайд. Успехът от заговора бе донесъл чиста печалба на тези мъже в размер на тридесет хиляди лири — двадесет хиляди за единия и десет хиляди за другия чрез съпругата му. Поради това, както и поради други причини те бяха заинтересовани да останат неразкрити и щяха да преобърнат света, да извършат всичко, да прибягнат до всякаква подлост, за да открият мястото, където е скрита жертвата им, и да я разделят от единствените приятели, които имаше на този свят — Мариан Халкъм и мен.

Мисълта за тази сериозна заплаха, която с всеки ден и всеки час би могла да се приближава към нас, бе единственото нещо, определило избора ми на нашето убежище. Предпочетох източните покрайнини на Лондон, където малцина се разхождаха и обикаляха безцелно улиците. Избрах го в един беден и пренаселен квартал, защото колкото по-тежка бе борбата за съществуване сред хората, които ни заобикаляха, толкова по-малка бе вероятността те да си губят времето и да си правят труда да се занимават с някакви непознати, появили се между тях. Това бяха предимствата, на които най-много държах, но местонахождението ни имаше още една положителна страна и тя в никакъв случай не бе по-маловажна. Можехме да преживяваме евтино от всекидневния ми труд и да пестим всяко пени, което притежавахме, за целта, справедливата цел — която сега ни за миг не забравях — да възстановим правдата, погубена от една позорна злина.

След седмица Мариан Халкъм и аз определихме пътя, по който щеше да се развива новият ни живот.

Други наематели в къщата нямаше и ние имахме възможността да влизаме и излизаме, без да минаваме през магазините. Поне в началото нито Мариан, нито Лора не трябваше да прекрачват прага, без да съм е тях, а когато отсъствувах от къщи, те под никакъв предлог не биваше да допускат никого в жилището. След като установихме това правило, отидох при един мой отдавнашен приятел — гравьор, с голяма практика, — за да потърся работа. При това му обясних, че имам основания, поради които желая да остана в неизвестност.

Той веднага заключи, че съм потънал в дългове, изказа с обичайните изрази съжалението си и сетне обеща да направи каквото може, за да ми помогне. Оставих го с погрешното му впечатление и приех работата, която можеше да ми даде. Той знаеше, че може да се довери на опита и трудолюбието ми. Притежавах усърдието и способностите, от които той се нуждаеше, а припечеленото, макар и малко, задоволяваше потребностите ни. Щом като имахме вече тази сигурност, Мариан Халкъм и аз събрахме вкупом притежанията си. Тя имаше между двеста и триста лири, а и на мен ми бе останала почти същата сума от ликвидацията на учителската ми практика, преди да напусна Англия. Така събрахме повече от четиристотин лири. Депозирах това малко състояние в банката, за да го използувам за тайните проверки и разследвания, които бях решил да организирам или да извърша сам, в случай че не намеря помощ от никого. Изчислихме седмичните си разходи до последното пени и държахме непокътнат малкия си капитал, освен ако не се налагаше да направим нещо в интерес на Лора или заради нея.

Домашната работа, която щеше да се върши от прислужница, ако се бяхме осмелили да допуснем непознат човек до себе си, бе поета от първия ден, като нейна лична привилегия, от Мариан Халкъм. „Това, за което са гойни ръцете на жената — каза тя, — рано или късно ще бъде годно и за моите ръце.“ Изтощените й ръце потрепераха при тези думи. Те сами разказаха своята тъжна история, когато тя нави ръкавите на бедната си проста дреха, която носеше от предпазливост; но неугасимият дух на тази жена въпреки преживяното гореше ярко в нея. Видях как сълзите изпълват очите й и бавно се стичат по страните й, когато ме погледна. Тя ги изтри рязко с жест, който ми напомни някогашната й енергичност, а в усмивката й проблесна нещичко от някогашното й добро настроение. „Не се съмнявайте в храбростта ми, Уолтър — помоли ме, — плача не аз, а слабостта ми.“ И тя удържа на думата си — победата бе спечелена, когато се видяхме вечерта и тя седна да си почине. Големите й тъмни очи ме погледнаха непоклатимо, искрейки с решителността си от отминалите дни. „Все още не съм напълно сломена — каза тя. — Може да се доверите на моето участие в делото.“ Преди да й отговоря, тя прошепна: „И можете спокойно да ми доверите риска и опасностите също. Спомнете си за това, когато му дойде времето!“

Спомних си го, когато дойде времето.

В края на октомври нашето всекидневие следваше вече своята определена посока и тримата бяхме така изолирани в своето убежище, като че ли къщата, която обитавахме, бе пустинен остров, а многобройната плетеница от улици и хилядите човешки същества около нас — водите на едно безкрайно море. Вече разполагах с малко свободно време, за да обмисля бъдещия си план за действие и как по-добре бих могъл да се въоръжа от самото начало за предстоящата битка със сър Пърсивъл и графа.

Напълно безнадеждно бе да се използува като доказателство за самоличността на Лора фактът, че аз и Мариан сме я познали. Ако не я обичахме тъй силно, ако инстинктът, породен от тази обич, не бе много по-сигурен от доводите на разума, много по-силен от всякаква наблюдателност, дори и ние бихме се поколебали, виждайки я за първи път.

Външните промени, наслоени от страданието и ужаса, заплашително, почти безнадеждно бяха засилили фаталната й прилика с Ан Катърик. В разказа ми за събитията от времето на моето пребиваване в Лимъридж Хаус съм записал от собствените ми наблюдения върху двете, как в изумителното им при пръв поглед сходство съществуват важни различия при вглеждане в подробностите. Тогава, ако застанеха една до друга, никой нито за миг не би ги объркал — както често се случва при близнаци. Сега не бих твърдял това. Мъката и страданието, с които някога се бях обвинил, че свързвам, макар и с мимолетна мисъл, бъдещето на Лора Феърли, бяха оставили скверните си следи върху младостта и красотата на лицето й; а фаталната прилика, която на времето ме бе накарала да изтръпна, сега бе пред очите ми, неподправена и истинска. Близки и приятели дори биха се усъмнили дали тя е онази Лора Феърли, която са познавали някога, ако им я бяхме представили в първите дни след избавлението й от приюта. И не бихме могли да ги виним за съмнението, защото те не я гледаха с нашите очи.

Последният шанс, на който в началото разчитах — шансът да я накараме да си припомни лица и събития, които никаква натрапничка не би могла да знае, — се оказа безнадежден от направения по-късно печален опит. Всяка предпазлива стъпка, с която Мариан и аз подхождахме към нея, всяко деликатно средство, с което се опитвахме да заздравим и постепенно да укрепим отслабналите й способности, ни караха отново да си спомняме колко е рисковано да насочваме съзнанието й към тревожното и ужасно минало.

Единствените събития от дните, останали зад нас, за които дръзвахме да разбудим спомените й, бяха дребните, всекидневни случки от онова щастливо време в Лимъридж, когато отидох за първи път там и я учех да рисува. Денят, когато я подтикнах към тези спомени, като й показах рисунката й, дадена ми от нея сутринта на нашата раздяла, която оттогава винаги носех със себе си, бе денят на първата ни надежда. Постепенно и нежно пред погледа й изплуваха познатите пътеки и бедните, измъчени, тъгуващи очи се обърнаха към Мариан и към мен с нов интерес, с плаха мисъл, която от този момент нататък грижовно поддържахме неугасваща. Купих й малка кутия е бои й скицник, като стария, който видях в ръцете й сутринта на запознанството ни. Отново, о, боже мой, отново — в свободните часове от работа на бледата лондонска светлина, в бедната лондонска стая — седнах до нея, за да насочвам плахите й щрихи, да помагам на слабата ръка. Ден след ден подхранвах упорито новия интерес, докато най-сетне той утвърди мястото си в празнотата на съществуването в, докато започна да мисли за рисуването, да говори за него и търпеливо да се занимава сама, припомняйки си нерешително невинното удоволствие от моите насърчения, растящата радост от собствения й напредък, които принадлежаха на изгубения живот и изгубеното щастие на някогашните дни. Тъй простичко и бавно помагахме на разсъдъка й; в хубави дни я водехме на разходки, заставайки от двете й страни, до тихия, стар градски площад, който беше наблизо и където нямаше нищо, което да я смути или разтревожи. Отделихме няколко лири от капитала си, за да й купуваме вино и добра, питателна храна, от която се нуждаеше. Вечер я забавлявахме с детски игри на карти и албуми, пълни с изрезки, които взимах назаем от моя работодател гравьора. С тези и други подобни малки знаци на внимание успяхме да я успокоим и укрепим, и макар заети и угрижени, питаехме големи надежди, дарявайки я с непрестанната си обич, без нито веднъж да изпаднем в отчаяние. Но да я изтръгнем безмилостно от уединението и покоя, да я изправим лице в лице с непознати или познати, което беше все пак малко по-добре, да разбудим болезнените впечатления от миналото, които тъй грижовно бяхме сподавяли — това, дори в собствените й интереси, не смеехме да направим. Каквито и жертви да струваше, колкото дълго, изтощително и сърцераздирателно да бе всяко забавяне, ако имаше земно средство, което можеше да се пребори със стореното и зло, то трябваше да бъде победено без нейно знание и без нейната помощ.

Взимайки това решение, вече ни предстоеше да помислям какъв да бъде първият риск, към който да се насочим, и как първоначално да действуваме.

След като се посъветвах с Мариан, реших да започна със събирането на всички възможни факти, а после да се консултирам с мистър Кърл (комуто знаехме, че можем да се доверим) и преди всичко да го попитам дали можем да прибегнем до правни процедури. Длъжен бях в интерес на Лора Да не оставям цялото й бъдеще на собствените ми, неподпомогнати от никого усилия, в случай че съществуваше и най-малката перспектива да заздравим позицията си при наличието на някаква благонадеждна помощ.

Първият ми източник на информация бе дневникът, който Мариан бе водила в Блакуотър Парк. В него имаше страници, отнасящи се до мен, която тя сметна, че е най-добре да не виждам. Ето защо ми четеше от ръкописа, а аз си взимах бележките, от които се нуждаех. Време за това занимание намирахме само късно вечер. Посветихме му три нощи и те бяха достатъчни, за да узная всичко, което Мариан можеше да каже.

Следващата ми крачка бе да събера колкото се може повече сведения от други хора, без да предизвиквам подозрение. Посетих сам мисис Веси, за да разбера дали впечатлението на Лора за прекараната там нощ е вярно, или не. Съобразявайки се с възрастта и немощта на старата дама, както и във всички останали случаи, воден от подобни доводи и предпазливост, запазих истинското ни положение в тайна и много внимателно говорех за Лора като за „покойната лейди Глайд“.

Отговорът на мисис Веси само потвърди предварителните ми опасения. Лора наистина била писала, че ще прекара нощта под покрива на своята стара приятелка, но не се появила в къщата й.

Разсъдъкът й в този случай, а както се боях и в други, объркваше нещата, които е възнамерявала да направи, и ги представяше в погрешната светлина на неща, конто наистина й се бяха случили. По този начин лесно се обясняваше несъзнателното противоречие, в което изпадаше със самата себе си, но то можеше да доведе до сериозни последици. И така се препънахме още преди да сме прекрачили прага — това бе слабото място на доказателствата, което фатално ни пречеше.

Когато след това поисках писмото, което Лора бе написала на мисис Веси от Блакуотър Парк, то ми бе дадено без плика, който бил хвърлен в кошчето за ненужна хартия и отдавна унищожен. Самото писмо беше без дата, не бе отбелязан дори и денят от седмицата. То съдържаше само тези редове: „Моя скъпа мисис Веси, силно съм разстроена и разтревожена и може да ми се наложи да дойда утре вечер у вас и да потърся подслон. В това писмо не мога да ви обясня причината — пиша го под страха, че мога да бъда открита, и затова не съм в състояние да се съсредоточа. Умолявам ви, бъдете у дома си, за да ме посрещнете. Ще ви разцелувам и ще ви разкажа всичко. С обич, ваша Лора“ С какво можеха да помогнат тези редове? С нищо.

Завръщайки се от посещението при мисис Веси, наредих на Мариан да пише (съблюдавайки моята предпазливост) на мисис Мичелсън. Тя трябваше да изрази, ако сметне за уместно, някакво общо подозрение спрямо поведението на граф Фоско и да помоли икономката, в интерес на истината, да опише ясно събитията. Докато очаквахме отговора, който получихме след седмица, отидох при лекаря в Сейнт Джонс Уд, заявявайки, че съм изпратен от мис Халкъм, за да събера, ако е възможно, повече подробности за последното боледуване на сестра й, за които мистър Кърл не е имал необходимото време. Със съдействието на мистър Гудрик получих копие от смъртния акт и успях да разговарям с жената (Джейн Гулд), наета да подготви тялото за погребението. Чрез тази особа открих също как мога да се свържа с прислужничката Хестър Пинхорн. Тя неотдавна била напуснала поради разногласия с господарката си и живеела сега при някакви хора в квартала, който мисис Гулд познаваше. По този начин се сдобих с разказите на икономката, лекаря, Джейн Гулд и Хестър Пинхорн — такива, каквито са представени в тези страници.

С допълнителните данни, които документите предоставяха, сметнах, че съм достатъчно подготвен за консултацията с мистър Кърл. Мариан съответно му писа, за да му съобщи името ми и да уточни часа и деня, когато исках да го видя по частен въпрос.

Сутринта имах достатъчно време, за да изведа както обикновено Лора на разходка и да я видя след това, че се захваща спокойно с рисунките си. Когато станах, за да изляза от стаята, тя ме погледна с ново изражение и пръстите й по старому започнаха да си играят колебливо с четките и моливите върху масата.

— Все още не съм ви омръзнала, нали? — запита тя. — Не излизате, защото съм ви омръзнала? Ще направя усилия, ще се опитам да бъда по-добре. Все така, както някога ли ме обичате, Уолтър, макар че сега съм толкова бледа и слаба и тъй бавно се уча да рисувам?

Тя говореше като дете; разкриваше ми мислите си, както би могло да ги разкрие едно дете. Останах още няколко минути, останах, за да й кажа, че сега ми е по-скъпа от всякога.

— Опитайте се да бъдете по-добре — казах й, насърчавайки бъдещата мисъл, която сега зрееше в съзнанието й. — Опитайте да се поправите — заради Мариан и заради мен.

— Да — каза си тя, връщайки се отново към рисунката. — Трябва да се опитам, защото те и двамата ме обичат. — Изведнъж вдигна отново поглед. — Не закъснявайте! Не мога да рисувам, Уолтър, когато ви няма, за да ми помагате.

— Скоро ще се върна, скъпа моя, ще се върна скоро, за да видя как се чувствувате.

Гласът ми потрепна пряко волята ми. Насила излязох от стаята. Не беше време да се разделям със самообладанието си, което може би щеше да ми послужи още същия ден.

Отваряйки вратата, дадох знак на Мариан да ме последва на стълбите. Необходимо беше да я подготвя за това, което усещах, че рано или късно ще последва от откритото ми появяване по улиците.

Ще се върна по всяка вероятност след няколко часа — казах й. — А вие както винаги не пускайте в мое отсъствие никого вътре. Но ако нещо се случи…

— Какво може да се случи? — прекъсна ме тя бързо. — Кажете ми ясно, Уолтър, ако съществува някаква опасност и аз ще зная как да я посрещна.

— Единствената опасност — отговорих аз — е, че сър Пърсивъл Глайд може да се е върнал в Лондон след новината за бягството на Лора. Известно ви е, че той беше наел хора да ме следят, преди да напусна Англия, и че вероятно знае как изглеждам, макар аз да не го познавам.

Тя сложи ръка на рамото ми и ме погледна с тревожно мълчание. Видях, че разбира сериозната опасност, която ни заплашва.

— Малко вероятно е — продължих аз — сър Пърсивъл или някой от неговите хора да ме, срещнат толкова скоро в Лондон. Но подобна случайност е напълно възможна. В такъв случай не се безпокойте, ако не се върна тази вечер и ако Лора ви пита, намерете най-доброто обяснение. Ако имам и най-малкото основание да заподозра, че ме следят, ще направя всичко възможно, за да не бъда проследен дотук. Колкото и да се забавя, не се съмнявайте, че ще се върна, Мариан, и не се бойте от нищо.

— Няма! — каза тя твърдо. — Няма да съжалявате, Уолтър, че единственият ви помощник е жена. — Тя замълча и ме задържа още един миг. — Пазете се! — каза ми, като стисна силно ръката ми. — Пазете се!

Оставих я и тръгнах да проправям пътя към разкритието — тъмния и съмнителен път, който започваше от вратата на адвоката.

IV

Нищо значително не се случи по пътя до кантората на господата Гилмор и Кърл, намираща се на Чансъри Лейн.

Докато отнасяха визитната ми картичка на мистър Кърл, хрумна ми една мисъл, за която дълбоко съжалих, че не съм се сетил по-рано. Според сведенията, получени от дневника на Мариан, бе напълно сигурно, че граф Фоско е отворил първото й писмо от Блакуотър Парк до мистър Кърл и че посредством съпругата си се е добрал до второто. Следователно адресът на кантората му бе добре известен и той естествено би предположил, че ако Мариан потърси съвет и помощ след бягството на Лора от приюта, тя отново ще прибегне до опитността на мистър Кърл. В такъв случаи кантората на Чансъри Лейн бе първото място, което той и сър Пърсивъл щяха да наредят да се наблюдава и ако за целта са избрани лицата, наети да ме следят преди отпътуването ми от Англия, фактът, че съм се завърнал, вероятно щеше да бъде потвърден още същия ден. Бях премислял по принцип шансовете да ме познаят по улиците, но особената опасност, свързана с кантората, до този момент не ми беше минавала през ума. Сега беше твърде късно да поправям погрешните си предвиждания, твърде късно, за да съжалявам, че не съм уредил срещата са с адвоката на друго, предварително определено място. Единственото, което можех да направя, бе да проявя предпазливост при излизането си от Чансъри Лейн и в никакъв случай да не се връщам направо в къщи.

След като почаках няколко минути, бях въведен в частния кабинет на мистър Кърл. Той бе блед, слаб, тих, владеещ себе си мъж, който гледаше много внимателно, говореше тихо и се държеше резервирано. Както установих, не проявяваше с готовност симпатия към непознати хора и притежаваше твърдо професионално спокойствие. За моята цел едва ли имаше по-подходящ от него. Ако той стигнеше до някакво решение въобще и ако това решение бе благоприятно, от този момент нататък нашата кауза беше силна.

— Преди да заговоря за работата, която ме води тук — казах аз, — длъжен съм да ви предупредя, мистър Кърл, че и най-краткото изложение по въпроса може да отнеме известно време.

— Моето време е на разположение на мис Халкъм — отвърна той. — Там, където са засегнати нейните интереси, аз представлявам моят съдружник както лично, така и професионално. Това бе неговата молба, когато се оттегли от активно участие в работата ни.

— Мога ли да запитам дали мистър Гилмор е в Англия?

— Не. Той живее при свои роднини в Германия. Здравето му се подобрява, но все още не е известно кога ще се завърне.

Докато си разменяхме тези встъпителни думи, той преглеждаше преписките пред себе си и извади от тях един запечатан плик. Мислех, че се готви да ми връчи писмото, но очевидно промени намерението си, отдели го от другите документи, настани се в стола си и мълчаливо зачака да чуе това, което имах да му кажа.

Без да губя всякакво време за предисловия, започнах своя разказ и му изложих цялостно събитията, описани вече в тези страници.

Макар и да беше адвокат до мозъка на костите си, той бе обхванат от такова изумление, че загуби професионалното си спокойствие. Скептичността и почудата, които не можеше да подтисне, го накараха да ме прекъсва с възклицания на няколко пъти, преди да приключа. Въпреки това аз настойчиво продължих до края и смело зададох единствения важен въпрос:

— Какво е вашето мнение, мистър Кърл?

Той бе твърде предпазлив, за да се обвърже с отговор, преди най-напред да възвърне самообладанието си.

— Преди да изразя мнението си — каза той, — моля да ми разрешите да си изясня с въпроси някои неща.

Зададе няколко въпроса — остри, подозрителни, невероятни въпроси, които ясно ми показаха, че за него аз бях жертва на заблуждение и че ако не му бях представен от мис. Халкъм, спокойно би могъл да се усъмни в мен като в човек, опитващ се да извърши коварно замислена измама.

— Вярвате ли, че говоря истината, мистър Кърл? — запитах го аз, когато свърши с разпита си.

— Що се отнася до вашите убеждения, уверен съм, че говорите истината — отговори той. — Високо ценя мис Халкъм и имам всички основания да уважавам джентълмена, на чието посредничество тя се е доверила по въпрос като този. Ще отида по-далеч, ако желаете, и ще призная в името на вежливостта и на аргументите, че самоличността на лейди Глайд като жив човек е доказан факт за мис Халкъм и за вас. Но вие сте дошли при мен за юридически съвет. Като адвокат и само като адвокат, мой дълг е да заявя, мистър Хартрайт, че нямате и най-малкия повод за водене на дело.

— Твърде силно казано, мистър Кърл.

— Ще се опитам освен това да ви го кажа и недвусмислено. Доказателството за смъртта на лейди Глайд на пръв поглед е ясно и задоволително. Потвърждава го показанието на леля й, че тя е пристигнала в дома на граф Фоско, разболяла се е и е починала. Налице е и медицинското удостоверение за смъртта, което показва, че тя е естествена. Съществува и фактът на самото погребение в Лимъридж, както и надписът върху надгробната плоча. Това са нещата, които искате да опровергаете. Какви доказателства имате в подкрепа на твърдението си, че починалото и погребано лице не е лейди Глайд? Да се спрем на основните моменти от твърдението ви и да видим каква е стойността им. Мис Халкъм отива в частен приют и вижда дадена пациентка. Известно е, че една жена на име Ан Катърик, имаща изключителна прилика с лейди Глайд, е избягала от приюта; известно е, че постъпилото там през юни лице е прието като върнатата обратно Ан Катърик; известно е, че джентълменът, завел я обратно, е предупредил мистър Феърли, че част от душевното й заболяване се изразява в желанието й да се идентифицира с покойната му племенница; и е известно как в приюта тя многократно е заявявала (без никой да й повярва), че е лейди Глайд. Това са всички факти. С какво можете да им се противопоставите? С това, че мис Халкъм е познала жената, но последвалите събития го отхвърлят или поне пораждат противоречия. Утвърждава ли мис Халкъм самоличността на предполагаемата си сестра пред собственика на приюта и предприема ли законни действия, за да я избави? Не, тя тайно подкупва една сестра, за да я пусне да избяга. След като пациентката бива освободена по този съмнителен път и заведена при мистър Феърли, познава ли я той? Разколебава ли се дори и за миг, че племенницата му е мъртва? Не. Познават ли я слугите? Не. Бива ли оставена тя в Лимъридж, за да потвърди самоличността си и да бъде подложена на други проверки? Не, тя тайно е отведена в Лондон. Междувременно вие също сте я познали, но вие не сте родственик, дори не сте стар приятел на семейството. Слугите ви опровергават, мистър Феърли опровергава мис Халкъм, а предполагаемата лейди Глайд опровергава сама себе си. Тя твърди, че е пренощувала в Лондон в даден дом. Вие сам се убеждавате, че никога не е ходила там и сам признавате, че умственото й състояние е такова, че не позволява да бъде подлагана на разпит и да говори сама за себе си. Прескачам по-незначителните факти и от двете страни, за да спестя време, и ви питам, ако това дело бъде пуснато сега в ход и изложено пред съдебните заседателя, чиято преценка е преценката на логиката — къде са вашите доказателства?

Нужно ми беше известно време, за да се съсредоточа, преди да му отговоря. За първи път историята на Лора и историята на Мариан бидоха изложени пред мен от гледната точка на един непознат и за първи път пред мен бе разкрита същината на ужасните пречки, които се изправяха на пътя ни.

— Няма съмнение — отвърнах аз, — че фактите, тъй както ги посочихте, говорят видимо срещу нас, но…

— Но вие смятате, че тези факти могат да бъдат изяснени — прекъсна ме мистър Кърл. — Позволете ми да споделя моя опит по този въпрос. Когато един английски съд трябва да избира между категоричните факти на повърхността и пространните обяснения под нея, той винаги ще предпочете факта пред обяснението. Например лейди Глайд (наричам така дамата, която представяте с това име, за Да не спорим) заявява, че е преспала в определена къща, а се доказва, че тя не е спала там. Вие обяснявате обстоятелството, като сочите умственото й състояние и върху тази основа умозаключението ви е метафизическо. Не казвам, че заключението е невярно — казвам само, че съдът ще предпочете факта на собственото й противоречие пред всяко обяснение за него, което можете да предложите.

— Но не е ли възможно — изтъкнах аз — посредством търпение и усилия да открием допълнителни доказателства? Мис Халкъм и аз имаме няколкостотин лири…

Той ме погледна с едва прикрито съжаление и поклати глава.

— Разсъдете по въпроса, мистър Хартрайт, от ваша гледна точка — каза ми. — Ако сте прав за сър Пърсивъл Глайд и граф Фоско. (което, забележете, аз не приемам) на опитите ви да съберете нови факти ще се пречи с всяко възможно средство. Ще се подават всякакви жалби, делото ще се оспорва във всяка негова постановка и по всяка вероятност, след като сме изразходвали хиляди, а не стотици, окончателният резултат няма да бъде в наша полза. Въпросите за самоличността, особено в случаите с външно сходство, са сами по себе си най-трудните — при това без усложненията на обсъждания от нас прецедент. Наистина не виждам някакъв смисъл да се задълбочаваме в това крайно необичайно дело. Дори ако особата, погребана в църковния двор на Лимъридж, не е лейди Глайд, то приживе, според собствените ви твърдения, тя толкова е приличала на нея, че няма да спечелим нищо, ако се обърнем към съответните власти за ексхумация на тялото. Накратко, няма дело, мистър Хартрайт — наистина няма за какво да се захванем.

Аз вярвах, че има дело и с това твърдо убеждение смених курса, за да отправя нова молба към него.

— Няма ли други доказателства, които можем да представим, освен доказателството за самоличността?

— При вашето положение — не — отговори той. — Най-простото и най-сигурното от всички доказателства, а именно чрез съпоставката на дати, е, доколкото разбирам, напълно извън обсега ви. Ако можехте да покажете несъответствие между датата на лекарското удостоверение и датата на пътуването на лейди Глайд де Лондон, въпросът щеше да се прехвърли в съвсем различна посока и аз щях да съм първият, който да каже: „Нека да действуваме.“

— Все още има надежда датата да се уточни, мистър Кърл.

— В деня, когато се уточни, мистър Хартрайт, вие ще имате казус. Ако в момента съществува някаква вероятност да я научите, кажете ми, за да ви посъветвам.

Размислих. Икономката не можеше да ни помотае-, Лора не можеше да ни помогне, Мариан не можеше да ни помогне. По всяка вероятност единствените живи същества, които знаеха датата, бяха сър Пърсивъл и графът.

— В момента не ми идва наум начин, по конто да удостоверим датата — казах му, — защото не мога да се сетя за никого другиго, освен сър Пърсивъл Глайд и граф Фоско, който да я знае.

Върху спокойното и вежливо лице на мистър Кърл за първи път се появи усмивка.

— При вашето мнение за поведението на тези двама джентълмени — каза той — едва ли очаквате помощ от тяхна страна. Ако те са се съюзили в заговор, за да се сдобият с големи парични суми, не вярвам, че нещо може да ги накара да я съобщят.

— Могат да бъдат принудени да я признаят, мистър Кърл.

— От кого?

— От мен.

Станахме и двамата. Той се вгледа внимателно в лицето ми с интерес, който досега не бе показал. Видно беше, че съм го поозадачил.

— Вие сте непоколебим — каза той. — Несъмнено имате лични причини, за да продължите, но не е моя работа да питам за тях. Ако в бъдеще се стигне до съдебен процес, искам да ви уверя, че ще бъда на ваша услуга с всичко, което е по силите ми. Същевременно съм длъжен да ви предупредя, тъй като паричните въпроси винаги касаят правните, че виждам малка надежда, дори ако безспорно докажете, че лейди Глайд е жива, да възстановите състоянието й. Чужденецът вероятно ще напусне страната, преди да е започнала правната процедура, а сър Пърсивъл е достатъчно затруднен и притеснен и вероятно прехвърля всяка сума, с която разполага, на кредиторите си. Вие, разбира се, знаете…

В този момент го спрях.

— Нека не обсъждаме работите на лейди Глайд — казах му. — Не бях запознат с тях в миналото, не зная нищо и сега — освен че е загубила състоянието си. Предположението ви, че се ръководя от лични мотиви при изясняването на въпроса, е вярно. Бих искал те да бъдат винаги тъй безкористни, както са понастоящем…

Той се опита да ме прекъсне и да обясни. Предполагам, че бях малко разгорещен от усещането, че се съмнява в мен и продължих безцеремонно.

— Няма да има никакви парични подбуди — казах аз, — никаква мисъл за лично облагодетелствуване в услугата, която искам да направя на лейди Глайд. Тя бе отвергната като непозната от родния си дом — една лъжа, удостоверяваща смъртта й, е написана на надгробната плоча на майка й — и има двама души, живи и ненаказани, които са отговорни за нея. Този дом ще отвори вратите си отново, за да я посрещне в присъствието на всички, последвали измамното погребално шествие до гроба, лъжата ще бъде публично изтрита по, нареждане на главата на семейството и тези двама мъже ще отговарят за престъплението си пред МЕН, въпреки че правосъдието е безсилно да упражни властта си.

Той се отдръпна към бюрото си в мълчание. Лицето му ясно показваше, че според него заблуждението бе завладяло разума ми и не е напълно безполезно да ме съветва повече.

— Всеки от нас има свое мнение, мистър Кърл — продължих аз, — и трябва да изчакаме, докато бъдещите събития решат кой е прав. Междувременно съм ви много задължен за вниманието, с което се отнесохте към мен. Показахте ми, че правните мерки в буквалния смисъл на думата не са за нас. Ние не можем да представим правни доказателства и не сме достатъчно богати, за да платим юридическите разноски. Да се знае това, все пак е нещо.

Аз се поклоних и тръгнах към вратата. Той ме повика и ми връчи писмото, което го видях да поставя на масата в началото на разговора ни.

— Това се получи по пощата преди няколко дни — каза той. — Може би няма да имате нищо против да го предадете? Моля ви, предайте още на мис Халкъм колко искрено съжалявам, че засега не съм в състояние да й помогна освен със съвет, който, боя се, няма да й бъде по-полезен, отколкото на вас.

Погледнах писмото, докато говореше. То бе адресирано: „Мис Халкъм. Чрез господата Гилмор и Кърл, Чансъри Лейн“. Почеркът ми беше напълно непознат.

Излизайки от стаята, зададох един последен въпрос:

— Знаете ли случайно дали сър Пърсивъл Глайд е все още в Париж?

— Върнал се е в Лондон — отговори мистър Кърл. — Поне така разбрах от адвоката му, когото видях вчера.

След този отговор аз излязох.

Напускайки кантората, първата предпазна мярка, която трябваше да съблюдавам, бе да не привличам вниманието, като се оглеждам наоколо си. Закрачих към един от най-тихите от големите площади в северен Холбърн, сетне изведнъж спрях и се извърнах на едно място, където зад мен се простираше дълга павирана ивица.

В единия край на площада имаше двама мъже, които също бяха спрели и сега стояха и си говореха. След като размислих за миг, аз се върнах, за да мина покрай тях. Единият тръгна, когато започнах да се приближавам, и сви зад ъгъла, откъдето започваше улицата. Другият не помръдна. Погледнах го и веднага познах един от мъжете, които ме бяха следили, преди да напусна Англия.

Ако се бях оставил на инстинктите си, вероятно щях да го заговоря и накрая да го поваля на земята, Но бях длъжен да мисля за последиците. Веднъж сгрешил публично, аз незабавно давах оръжие в ръцете на сър Пърсивъл. Нямах друг избор, освен да се противопоставя на хитрината с хитрина. Свих в улицата, в която бе изчезнал вторият мъж, и го видях да чака пред една врата. Беше ми непознат и се зарадвах, че вече зная как изглежда в случай на бъдещи неприятности. След това отново се отправих на север, докато стигнах до Ню Роуд. Там завих в западна посока (като през цялото време мъжете бяха зад мен), спрях на едно място недалеч от пиацата и зачаках да се появи някоя бърза, Празна двуколка. След няколко минути се появи една. Скочих в нея и казах на човека да кара бързо към Хайд Парк. Но за шпионите нямаше втора бърза двуколка. Видях ги как хукнаха към отсрещната страна на пътя, за да тичат подире ми, докато срещнат някоя карета или стигнат до някоя стоянка. Но аз имах преднина и когато спрях кочияша и слязох, те не се виждаха никъде. След като най-подир закрачих към дома, бяха минали много часове и отдавна се беше стъмнило.

Сварих Мариан да ме чака сама в малката дневна. Тя бе убедила Лора да си легне, след като преди това й обещала да ми покаже рисунката й веднага щом се върна. Бедната, малка, плаха рисунка — толкова незначителна сама по себе си и толкова богата по своите асоциации — бе подпряна грижливо на масата с две книги, така че да я осветява колкото се може по-добре единствената свещ, която си позволявахме да използуваме. Седнах, за да гледам рисунката и да разкажа шепнешком на Мариан за случилото се. Стената, която ни разделяше от другата стая, бе толкова тънка, че почти чувахме дишането на Лора и можехме да я събудим, ако говорехме високо.

Мариан запази спокойствие, докато й предавах разговора с мистър Кърл. Но лицето й стана тревожно, когато й разказах за мъжете, тръгнали подир мен от кантората на адвоката, и когато й съобщих, че сър Пърсивъл се е върнал.

— Лоши новини, Уолтър — каза тя. — Най-лошите новини, които можехте да донесете. Имате ли да ми кажете още нещо?

— Имам да ви предам нещо — отговорих аз, връчвайки й писмото, което мистър Кърл ми бе поверил.

Тя погледна адреса и веднага позна почерка.

— Познавате ли човека, който ви е писал?

— Твърде добре — отговори тя. — Този човек е граф Фоско.

Отговаряйки ми така, тя отвори плика. Лицето й се покри със силна червенина, докато четеше, очите й засвяткаха гневно, когато с възмущение ми даде писмото да го прочета на свой ред.

Ето неговото съдържание:

„Подтикван от благородно възхищение — благородно към самия мен, благородно към вас, — пиша ви, великолепна Мариан, в интерес на вашето спокойствие, за да ви кажа утешителните думи: не се страхувайте от нищо!

Използувайте удивителния си разум, даден ви от природата, и останете в уединение. Скъпо и възхитително женско създание, не предизвиквайте опасните гласове на публичността. Смирението е блаженство — приемете го. Скромният домашен покой носи вечно ободрение — наслаждавайте му се. Злините на житейските бури отминават долината на Усамотението — живейте, скъпа госпожице, в тази долина.

Сторете това и аз ви уверявам, че няма от какво да се боите. Нови беди няма да съкрушат вашата чувствителност — тъй скъпа за мен, сякаш е моя. Няма да бъдете обезпокоявана. Милата спътница на самотата ви няма да бъде преследвана. Тя намери нов приют във вашето сърце. Безценен приют. Завиждам й и я оставям там.

Една последва предупредителна дума, изпълнена със загриженост, с бащински съвет, и аз се изтръгвам от очарованието да ви говоря — приключвам тези пламенни редове.

Не продължавайте по-нататък оттам, докъдето вече сте стигнали. Не излагайте на риск ничии сериозни интереси, не заплашвайте никого. Не ме принуждавайте, умолявам ви, да действувам — Мен, Човека на Действието, когато копнея да остана бездеен, да огранича огромната територия на моята енергия и замисли. Ако имате безразсъдни приятели, уталожете Пагубния им плам. Ако мистър Хартрайт се завърне в Англия, не поддържайте връзка с него. Вървя по свой собствен път, а Пърсивъл ме следва по петите. В деня, когато мистър Хартрайт пресече този път, той е загубен човек.“

Единственият подпис под тези редове бе инициалът „Ф“, заобиколен от сложни завъртулки. Хвърлих писмото на масата с цялата ненавист, която изпитвах към него.

— Опитва се да ви сплаши — сигурен знак, че самият той е изплашен — казах аз.

Тя беше прекалено много жена, за да се отнесе към писмото тъй, както аз се отнесох към него. Наглата фамилиарност на езика бе твърде много за самообладанието й. Когато ме погледна през масата, ръцете й бяха вкопчени една в друга върху скута й и старият буен нрав проблесна отново по лицето и очите й.

— Уолтър — каза тя. — Ако някога тези двама попаднат в ръцете ви и сте задължен да пощадите единия, нека да не бъде графът.

— Ще задържа писмото, Мариан, за да подпомогне паметта ми, когато дойде времето.

Тя ме погледна внимателно, докато прибирах писмото в портфейла си.

— Когато дойде времето? — повтори тя. — Може ли да говорите за бъдещето, сякаш сте сигурен в него, след това, което чухте в кантората на мистър Кърл, след това, което ви се е случило днес?

— Не броя дните от днес, Мариан. Единственото, което направих днес, бе да помоля един друг човек да действува от мое име. Аз броя дните от утре…

— Защо от утре?

— Защото утре смятам да действувам сам.

— Как?

— Ще замина за Блакуотър с първия влак и ще се върна, надявам се, вечерта.

— За Блакуотър!

— Да. Имах време да размисля, след като напуснах мистър Кърл. По един въпрос неговото мнение потвърждава моето. Трябва да проявим упоритост докрай, за да разберем датата на Лориното заминаване. Единствената слабост в заговора и вероятно единствената възможност да докажем, че тя е живо същество, е именно разкриването на тази дата.

— Имате пред вид — каза Мариан — откриването на факта, че Лора е напуснала Блакуотър Парк след датата, удостоверяваща смъртта й в медицинския документ?

— Разбира се.

— Какво ви кара да мислите, че може да е заминала след това? Лора не може да ни каже нищо за времето, по което е пристигнала в Лондон.

— Но собственикът на приюта ви е съобщил, че тя е била приета на двадесет и седми юли. Съмнявам се, че граф Фоско е Можел да я държи в Лондон безчувствена за всичко, което става около нея, повече от една нощ. В такъв случай тя трябва да е тръгнала на двадесет и шести и трябва да е пристигнала в Лондон един ден след упоменатата в акта за собствената й смърт дата. Ако можем да докажем тази дата, ние доказваме обвиненията си срещу сър Пърсивъл и срещу графа.

— Да, да, разбирам. Но как може да се получи това доказателство?

— Разказът на мисис Мичелсън ми подсказа два начина, чрез които мога да се опитам да я разбера. Единият от тях е да разпитам лекаря мистър Досън, който трябва да знае кога е подновил посещенията си в Блакуотър Парк след заминаването на Лора от къщата. Другият е да разпитам в странноприемницата, където сър Пърсивъл е отишъл през нощта. Знаем, че той е заминал няколко часа след Лора и по този начин можем да стигнем до датата. Във всеки случай заслужава си да опитаме и утре аз съм твърдо решен да го направя.

— А ако не излезе нищо от това — сега мисля за най-лошото, Уолтър, но ще мисля за най-доброто, ако разочарованията ни подложат на изпитание. Да предположим, че няма кой да ви помогне в Блакуотър?

— Има двама души, които могат да ми помогнат и ще ми помогнат в Лондон — сър Пърсивъл и графът. Невинните биха могли лесно да забравят датата, но те са виновни и те я помнят. Ако не сполуча никъде другаде, решен съм да изтръгна признание от единия или и от двамата с мои средства.

Жената в нея отново заговори с пълната си сила.

— Започнете с графа — прошепна тя пламенно. — Заради мен — започнете с графа.

— Трябва да започнем — заради Лора — оттам, където имаме най-големи шансове за успех — отговорих аз.

Руменината обляла лицето й, избледня и тя поклати тъжно глава.

— Да — каза ми, — прав сте. Подло и жалко беше от моя страна да говоря така. Опитвам се да бъда търпелива, Уолтър, и в това отношение бележа по-голям успех, отколкото някога в щастливите, дни. Но все още е останало малко от стария ми нрав и то взема връх, когато мисля за графа.

— Ще дойде и неговият ред — обещах аз. — Но помнете, че засега не ни е известна нито една тъмна страна от живота му. — Изчаках малко, за да й дам възможност да се овладее, и тогава изрекох решителните думи: — Мариан, има една тъмна страна в живота на сър Пърсивъл, за която и двамата знаем…

— Имате пред вид тайната!

— Да. Тайната! Това е единственият ни сигурен коз срещу него. Мога да го измъкна от защитената му позиция, мога да извадя него и злодейството му на бял свят само по този начин. Каквото и да е вършил графът, сър Пърсивъл се е съгласил да участвува в заговора срещу Лора не само заради изгодата, а и поради още една подбуда. Чули сте го да казва на графа, че според него собствената му съпруга знае достатъчно, за да го съсипе? Чули сте го да казва, че е загубен, ако се разкрие тайната на Ан Катърик?

— Да, да! Чух го.

— Е, Мариан, ако всичките ни други източници се окажат безполезни, аз съм решен да узная тайната. Старото ми суеверие все още не ме е напуснало. Повтарям отново, че жената в бяло все още упражнява влияние върху живота на трима ни. Краят е определен — той ни тегли и Ан Катърик — мъртва в гроба — все още сочи пътя.

V

Предстои да чуете разказа за моите първи проверки в Хампшър. Заминавайки рано от Лондон, аз успях да пристигна в дома на мистър Досън преди обяд. Разговорът ни, доколкото засягаше целта на моето посещение, не доведе до задоволителен резултат.

Бележниците на мистър Досън ми показаха кога е подновил посещенията си при мис Халкъм в Блакуотър Парк, но да се направят точни пресмятания със задна дата, бе невъзможно без помощта на мисис Мичелсън, която, както ми бе известно, не можеше да я окаже. Тя не можеше да каже по памет (кой може в подобен случай?) колко дни са изтекли между подновяването на лекарските визити при пациентката и отпътуването на лейди Глайд. Беше почти сигурна, че е споменала последното обстоятелство пред мис Халкъм един ден след като се бе случило; но тя не бе в състояние да определи датата, когато е разкрила този факт пред мис Халкъм, тъй както не можеше да си спомни датата на заминаването на лейди Глайд за Лондон. Не можеше също така да изчисли точно времето, изтекло от отпътуването на господарката й до получаването на писмото на мадам Фоско, върху което нямаше дата. И накрая, за да се затвори кръгът от затрудненията, лекарят, който самият е бил болен по това време, бе пропуснал да впише деня от седмицата и месеца, когато градинарят от Блакуотър Парк му е занесъл бележката от мисис Мичелсън.

Отчаян пред невъзможността да получа съдействие от страна на мистър Досън, реших да опитам да установя датата на пристигането на сър Пърсивъл в Ноулсбъри.

Като че ли всичко беше против нас! Когато пристигнах в Ноулсбъри, странноприемницата бе затворена и по стените й бяха разлепени обяви за продажбата й. Осведомиха ме, че търговията вървяла зле още от времето на първата железница. Новият хотел на гарата постепенно погълнал цялата клиентела и старата странноприемница (където знаехме, че е отседнал сър Пърсивъл) била затворена преди два месеца. Собственикът напуснал града с цялото си имущество и никой не можеше да ми каже със сигурност къде е отишъл. Четиримата, които запитах, ми дадоха четири различни сведения за плановете и намеренията му, когато заминал от Ноулсбъри.

Оставаха все още няколко часа до последния влак за Лондон и аз се върнах обратно с кабриолет от Ноулсбъри в Блакуотър Парк, за да разпитам градинаря и пазача. Ако се окажеше, че и те не са в състояние да ми помогнат, ходовете ми за момента се изчерпваха и щях да се върна в града.

Освободих кабриолета на около половин миля от имението и след като кочияшът ми показа посоката, тръгнах сам към къщата. Когато свърнах от пътя в алеята, видях пред себе си един мъж с пътническа чанта, който вървеше бързо към къщичката на пазача. Беше дребен човек, облечен в окъсани черни дрехи и носеше забележителна по големината си шапка. Реших (доколкото ми бе възможно да съдя), че е чиновник от адвокатска кантора, и спрях веднага, за да увелича разстоянието помежду ни. Той не ме беше чул и скоро се изгуби от погледа ми, без да се обръща назад. Когато малко по-късно минах през портата, не се виждаше нийде — очевидно бе продължил към къщата.

В дома на пазача имаше две жени. Едната от тях бе възрастна; по описанието на Мариан познах веднага, че другата е Маргарет Порчър. Попитах най-напред дали сър Пърсивъл е в имението и след като получих отрицателен отговор, поинтересувах се кога е заминал. И двете жени можаха само да обяснят, че е отпътувал през лятото. Маргарет Порчър се усмихваше глупаво и клатеше глава. Старата жена беше малко по-интелигентна и аз успях да я накарам да се разприказва за това как е заминал сър Пърсивъл и как се е изплашила. Тя помнеше как господарят й я вдигнал от леглото и как я е уплашил с ругатните си; но както честно призна, в никакъв случай не можела да си спомни датата на това събитие.

Излизайки от къщичката, видях недалеч градинаря, който работеше. Когато първоначално го заговорих, той ме погледна доста мнително; но след като споменах името на мисис Мичелсън и доброто й мнение за него, той с готовност започна да приказва. Не е необходимо да описвам разговора ни — той завърши тъй, както бяха завършили и всичките ми останали опити да науча датата. Градинарят помнеше, че господарят му заминал през нощта „някъде през юли, във втората половина или последните десет дни на месеца“ — и това беше всичко.

Докато говорехме, видях, че мъжът с черните дрехи и голямата шапка излиза от къщата и спира встрани, за да ни погледа.

Вече ми беше минало през ум какво може да го води в Блакуотър Парк. Подозренията ми сега се увеличиха от факта, че градинарят не бе в състояние (или не желаеше) да ми каже кой е този човек. Затова реших сам да си изясня, ако е възможно, като го заговоря. Най-обикновеният въпрос, който можех да задам като минаващ пътник, бе да запитам дали този дом може да се разглежда от посетители. Отправих се незабавно към мъжа и се обърнах към него с тези думи.

Погледът и държането му безпогрешно подсказваха, че знае кой съм аз и че иска да ме предизвика да се скараме. Отговорът му бе твърде нагъл и ако не бях решил да се владея, щеше да изпълни предназначението си. Но аз му отвърнах с подчертана любезност, извиних се за моето неволно вмешателство (наречено от него незаконно влизане в частна собственост) и си тръгнах. Бе точно тъй, както подозирах. Появяването ми пред кантората на мистър Кърл очевидно е било докладвано на сър Пърсивъл Глайд и предположението, че ще почна да разпитвам в къщата и в околността, го бе накарало да изпрати мъжа в черните дрехи. Ако му бях дал и най-малката възможност да подаде някаква жалба срещу мен, намесата на местния съдия несъмнено щеше да се превърне в пречка за действията ми и в средство да ме отделят от Мариан и Лора поне за няколко дни.

Очаквах да бъда следен по пътя от Блакуотър Парк до гарата, тъй както ме бяха следили предния ден в Лондон. Но не можах да разбера дали наистина някой вървеше подире ми, или не. Мъжът в черните дрехи може би е имал начин да ме проследи, но във всеки случай не го забелязах лично нито по пътя до гарата, нито след пристигането ми в Лондон вечерта. Прибрах се у дома пеша, избирайки най-безлюдните улици на квартала, и неведнъж се спирах да се огледам зад себе си. Възможността от неприятни изненади из пустошта на Централна Америка ме бе научила на тази хитрина и сега отново прибягвах до нея по същата причина и с още по-голяма предпазливост в сърцето на цивилизован Лондон! Не се бе случило нищо, което да разтревожи Мариан по време на отсъствието ми. Тя запита нетърпеливо дали съм отбелязал някакъв успех. Когато й разказах, не можа да скрие изненадата си от безразличието, с което й говорех за провала на досегашните ми разследвания.

Истината бе, че моите неудачни начинания в никакъв случай не ме бяха обезкуражили. За мен те бяха просто едно задължение, от което не очаквах нищо. За душевното състояние, в което се намирах по това време, бе просто облекчение да разбера, че сега борбата се свеждаше до изпитание на силите между мен и сър Пърсивъл Глайд. Жаждата за отмъщение се бе преплела с моите много по-благородни подбуди и признавам, че за мен бе истинско задоволство да зная, че най-сигурният и вече единствен начин да възтържествува каузата на Лора бе да затегна здраво обръча около злодея, който се бе оженил за нея.

Макар и да не крия, че не бях достатъчно силен, за да извися подбудите си над инстинкта за разплата, трябва откровено да заявя, че, от друга страна, имаше нещо в моя полза. Ни веднъж през ума ми не минаха никакви долни предположения за бъдещите отношения между мен и Лора или за личните изгоди, които бих могъл да извлека от сър Пърсивъл, в случай че го притисна до стената. Нито веднъж не си казах: „Ако все пак успея, големият смисъл на моя успех ще бъде, че няма да позволя на съпруга й да ми я отнеме повторно.“ Не можех да я гледам и да си правя планове за бъдещето с подобни мисли в главата. Тъжната гледка на настъпилата у нея промяна превръщаше любовта ми в нежност и състрадание, които биха могли да изпитват баща й или брат й и които, бог ми е свидетел, владееха всичко най-съкровено в мен. Всичките ми надежди бяха устремени единствено към деня на нейното пълно възстановяване. В мига, когато щеше да бъде отново здрава и щастлива, в мига, когато щеше да ме погледне, тъй както ме гледаше някога, и да ме заговори, както ми говореше някога — в този миг свършваше бъдещето на най-щастливите ми мисли и най-скъпите ми желания.

Тези думи не са продиктувани от безсъдържателно самосъзерцание. В тази история скоро ще последват страници, които ще накарат другите да преценят поведението ми. Но е редно преди това да бъде справедливо показано най-доброто и най-лошото у мен.

Сутринта след завръщането ми от Хампшър заведох Мариан в кабинета си и там й изложих плана, който засега бях разработил срещу единственото уязвимо място в живота на сър Пърсивъл Глайд.

Пътят към тайната минаваше през останалата недостъпна за всички нас загадка на жената в бяло. Подстъпите към нея на свой ред можеха да бъдат овладени чрез съдействието на майката на Ан Катърик; а най-сигурният начин, за да бъде накарана мисис Катърик да действува или да говори, зависеше изцяло от шанса ми да открия първо някакви подробности от семейно естество посредством мисис Клемънтс. Обмисляйки отново внимателно въпроса, стигнах до убеждението, че мога да започна наново разследванията си, като вляза във връзка с вярната приятелка и покровителка на Ан Катърик.

Първата трудност в този случай бе да открия мисис Клемънтс. Трябваше да благодаря на Мариан за бързото й хрумване за разрешаването на този въпрос на най-добрия и най-простия начин. Тя предложи да напише писмо до фермата край Лимъридж (Тодс Корнър) и да запита дали мисис Клемънтс е била във връзка с мисис Тод през последните месеци. Не ни беше известно как мисис Клемънтс се е разделила с Ан, но тя най-вероятно е решила да търси изчезналата жена там, където най-силно е била привличана, а именно околностите на Лимъридж. Веднага схванах, че предложението на Мариан вещае успех и тя съответно написа още същия ден писмо на мисис Тод.

Докато чакахме отговора, аз се запознах с всички сведения, които Мариан можеше да ми даде по въпроса за семейството на сър Пърсивъл и младостта му. Всичко, което научих от нея, бе плод на приказки от втора ръка, но тя имаше основания да вярва, че малкото, което знаеше, бе истина.

Сър Пърсивъл нямаше братя и сестри. Баща му — сър Феликс Глайд, страдал по рождение от мъчителен и неизлечим недъг, който от ранна възраст го карал да Отбягва обществото. Единствена радост му доставяла музиката и той се оженил за дама със сродни нему вкусове, за която се говорело, че е безупречна музикантка. Наследил имението Блакуотър още като млад. След като преминали във владение, нито той, нито съпругата му направили каквито и да са опити за установяване на връзки с местното общество и никой не смеел да ги накара да излязат от уединението си, ако не се смята злощастното начинание на енорийския пастор.

Пасторът бил най-лошият от всички невинни пакостници — една прекалено усърдна личност. Той бил чул, че в колежа сър Феликс си бил създал едва ли не име на политически революционер и атеист и с чиста съвест заключил, че е негов морален дълг да призове господаря на имението да чуе здравите възгледи, проповядвани в енорийската църква. Сър Феликс така буйно възнегодувал срещу добронамерената, но попаднала на погрешен адрес намеса на духовника и тъй грубо и публично го обидил, че семействата от околността изпратили гневни протестни писма и дори арендаторите от Блакуотър изразили мнението си, доколкото смеели. Баронетът, който нямал отношение към земята, нито пък бил привързан към имението или някого в него, заявил, че няма да даде повторна възможност на обществеността в Блакуотър да го разгневи, и отпътувал с жена си веднъж за винаги.

След кратко пребиваване в Лондон той и съпругата му заминали за континента и повече не се върнали в Англия. Делели времето си между Франция и Германия, живеейки в онова пълно уединение, което болезненото чувство за личния недъг на сър Феликс било превърнало в необходимост. Синът им Пърсивъл се родил в чужбина и получил образованието си при частни преподаватели. Загубил най-напред майка си. Баща му починал няколко години след нея през 1825 или 1826 година. На младини сър Пърсивъл посещавал един-два пъти Англия, но запознанството му с покойния мистър Феърли датирало едва след смъртта на баща му. Те скоро станали много близки, макар че по онова време сър Пърсивъл рядко посещавал Лимъридж Хаус. Мистър Фредерик Феърли може би се бе запознал с него в компанията на мистър Филип Феърли, но сигурно го е познавал много слабо. Единственият близък приятел на сър Пърсивъл от семейство Феърли бил бащата на Лора.

Това бе всичко, което можах да науча от Мариан. То с нищо не можеше да бъде от полза за сегашната ми цел, но аз си записах грижливо данните, в случай че в бъдеще се окажат от значение.

Отговорът на мисис Тод (адресиран, по наше искане, до поискване в един по-далечен пощенски клон) се бе получил, когато отидох да го потърся. Шансовете, които досега бяха вървели срещу нас, оттук нататък се обърнаха в наша полза. Писмото на мисис Тод съдържаше първото сведение, което дирехме.

Излизаше, че мисис Клемънтс (както бяхме предположили) е писала до Тодс Корнър, първо за да се извини за безцеремонния начин, по който тя и Ан са напуснали приятелите си от фермата (сутринта, след като бях срещнал жената в бяло в църковния двор), а след това уведомявала мисис Тод за изчезването на Ан, молейки я да разпита наоколо, тъй като имало вероятност тя отново да се е върнала в Лимъридж. Отправяйки тази молба, мисис Клемънтс не забравила да упомене адреса, на който винаги можела да бъде намерена, и този адрес мисис Тод съобщаваше на Мариан. Той бе в Лондон и се намираше на половин час път от собствената ни квартира.

Както гласи поговорката, бях решен да кова желязото, докато е горещо. На следващата сутрин тръгнах, за да говоря с мисис Клемънтс. Това беше моята първа крачка по посока на разследването. Историята на отчаяния опит, на който се бях врекъл, започва тук.

VI

Адресът, предаден от мисис Тод, ме отведе в къща с мебелирани стаи под наем, намираща се на една почтена улица близо до Грейс Ин Роуд. Когато почуках, вратата ми отвори самата мисис Клемънтс. Тя, изглежда, не ме помнеше и попита какво желая. Припомних й нашата среща в църковния двор на Лимъридж след разговора ми с жената в бяло и че аз именно съм лицето, помогнало на Ан Катърик (както самата Ан й бе казала) да избегне преследвачите от приюта. Тя си спомни, щом заговорих, и ме покани в гостната, горяща от нетърпение да разбере дали не й нося новини за Ан.

Невъзможно ми бе да й кажа цялата истина, без да навляза в подробности от заговора, които беше опасно да доверявам на един непознат човек. Онова, което можех да сторя, бе да се въздържа най-внимателно от даването на фалшиви надежди и после да обясня, че целта на посещението ми е да открия истинските виновници за изчезването на Ан. Дори добавих, за да освободя собствената си съвест от всякакви по-нататъшни укори, че ни най-малко не питая надежди да я открия и съм убеден, че никога вече няма да я видим жива, а основното, което ме ръководи в това дело, е да бъдат наказани двама души, заподозрени от мен, че са я подмамили, и които са сторили на мен и на скъпи мои приятели жестоко зло. След това обяснение оставих мисис Клемънтс сама да прецени дали нашият интерес по въпроса (независимо от различията на мотивите, от които бе подбуден) не е общ и дали би искала да ми помогне, като ми съобщи известните ней сведения, засягащи моето разследване.

Бедната жена бе първоначално твърде объркана и развълнувана, за да разбере веднага какво й говоря. Тя можа само да отвърне, че от благодарност за любезността ми към Ан ще ми каже на драго сърце всичко; но тъй като не била готова тъй неочаквано да се впусне в разговор с непознати, ме помоли да я насоча и да й кажа откъде да започне.

Знаейки от опит, че най-ясният разказ, който може да се получи от хора, непривикнали да подреждат мислите си, е този, започващ от самото начало; за да се избягнат трудностите на ретроспекцията в неговия ход, помолих мисис Клемънтс да ми каже най-напред какво се е случило, след като е напуснала Лимъридж, и после с внимателни въпроси я поведох от едно на друго, докато стигнахме до момента на изчезването на Ан.

Същината на сведенията, които получих по този начин, е следната.

Напускайки фермата в Тодс Корнър, мисис Клемънтс и Ан още същия ден пристигнали в Дърби, където заради Ан останали цяла седмица. След това отишли в Лондон и живели цял месец или повече в тогавашната квартира на мисис Клемънтс, но обстоятелства, свързани с къщата и хазаина, ги принудили да се преместят. Ужасът на Ан, че може да бъде разкрита в Лондон или в околностите му всеки път, когато се осмелявали да излязат на разходка, постепенно се предал на мисис Клемънтс и тя решила да се пресели в едно от най-отдалечените кътчета на Англия — градчето Гримсби, в Линкълншър, където покойният й съпруг бил прекарал младините си. Неговите родственици, заселили се в този град, били почтени хора; те винаги се отнасяли към мисис Клемънтс много мило и тя решила, че най-доброто, което може да направи, е да отиде там и да се посъветва с приятелите на съпруга си. Ан не давала дума да се изрече за връщането й при майка й в Уелмингам, защото именно оттам била отведена в приюта и защото било сигурно, че сър Пърсивъл отново ще я търси там. Това възражение било сериозно и мисис Клемънтс усещала, че не може лесно да му се противопостави.

В Гримсби у Ан започнали да се проявяват първите признаци на болестта. Те се появили скоро след като вестниците съобщили новината за брака на лейди Глайд.

Лекарят, повикан да прегледа болната, установил веднага, че тя има сериозно сърдечно страдание. Заболяването траело дълго, с периодически повтарящи се, макар и не много силни кризи, от които тя напълно се изтощила. Останали в Гримсби през първата половина на новата година и вероятно щели да се задържат там много по-дълго, ако не било неочаквано взетото от Ан решение да предприеме опасния опит да се върне отново в Хампшър, за да разговаря насаме с лейди Глайд.

Мисис Клемънтс направила всичко по силите си, за да се противопостави на този рискован и необясним план. Ан казала само, че била убедена в близката си смърт и че имала нещо наум, което на всяка цена трябвало да съобщи тайно на лейди Глайд. Решението да изпълни намерението си било неотменимо и тя заявила, че ще замине сама, ако мисис Клемънтс не желае да я придружи. Лекарят, след като се посъветвала с него, бил на мнение, че всяко серийно противопоставяне на волята й би довело вероятно до нов и може би фатален пристъп на болестта; и вслушвайки се в него, мисис Клемънтс още веднъж се подчинила и още веднъж, въпреки тъжните си предчувствия за неприятности и опасности, оставила Ан да постъпи, както желае.

По пътя от Лондон до Хампшър мисис Клемънтс разбрала, че един от спътниците й добре познава околностите на Блакуотър и че може да й даде нужните сведения за местността. Така тя разбрала, че единственото място, където могат да отседнат на горе-долу безопасно разстояние от имението на сър Пърсивъл, е голямото село Сандън. То отстояло на повече от миля от Блакуотър Парк и Ан я извървявала всеки път, когато се появявала край езерото.

През няколкото дни, прекарани в Сандън, без да ги открият, те живели малко настрани от селото в къщичката на една почтена вдовица, която давала стая под наем и чието дискретно мълчание мисис Клемънтс успяла да осигури поне за първата седмица. Тя положила много усилия да накара Ан да се задоволи с писмо до лейди Глайд; но провалът на предупреждението, съдържащо се в анонимното писмо, изпратено в Лимъридж, бил определил категоричността на Ан този път да говори лично, както и упорството й сама да осъществи намерението си.

Въпреки това мисис Клемънтс я следвала тайно при всичките й отивания до езерото, без, разбира се, да смее да се приближи достатъчно до навеса за лодки, за да бъде очевидец на случващото се там. Когато Ан се върнала последния път от това опасно място, няколкодневната умора от твърде дългите за нейните сили разстояния, наред с изтощителния ефект от вълненията, които изпитвала, довели до това, от което мисис Клемънтс най-много и през цялото време се бояла. Старата болка в областта на сърцето и другите симптоми от Гримсби се появили отново — и Ан трябвало да остане на легло.

В този критичен момент първото нещо, което мисис Клемънтс знаела вече от опит, че трябва да направи, било да се постарае да успокои тревожния дух на Ан. За тази цел на другия ден добрата жена отишла сама до езерото, за да се опита да намери лейди Глайд (която според думите на Ан всеки ден се разхождала до навеса за лодки) и да я убеди да посети тайно къщичката край Сандън. При горичката мисис Клемънтс срещнала не лейди Глайд, а един висок, едър, възрастен джентълмен, който носел книга в ръка — с други думи, граф Фоско.

След като за миг я изгледал внимателно, графът запитал дали имала среща с някого на това място и добавил, преди тя да му отговори, че носи съобщение от лейди Глайд, но не бил сигурен дали особата, стояща пред него, отговаря на описанието на лицето, с което трябвало да се свърже.

При това положение мисис Клемънтс незабавно му доверила поръчението си и го помолила горещо да й предаде съобщението за Ан, за да й помогне да успокои тревогата си. Графът с готовност и любезност изпълнил молбата й. Съобщението, изтъкнал той, било много важно. Лейди Глайд умолявала Ан и нейната добра приятелка да се върнат незабавно в Лондон, тъй като била убедена, че сър Пърсивъл ще ги открие, ако останат по-дълго в Блакуотър. Самата тя заминавала за Лондон не след дълго и ако мисис Клемънтс и Ан отидели там преди нея и я уведомели за адреса си, тя щяла да им се обади и да се срещне с тях след по-малко от две седмици. Графът добавил, че вече бил направил опит да предупреди приятелски Ан, но тъй като не го познавала, тя се уплашила силно и не му позволила да се приближи и да я заговори.

На всичко това мисис Клемънтс отговорила с голяма тревога и безпокойство, че не желаела нищо друго, освен да върне безпрепятствено Ан в Лондон, но че засега нямало надежда да я махне от това опасно място, тъй като Ан лежала болна. Графът запитал дали мисис Клемънтс е потърсила лекарска помощ и чувайки, че все още не го е сторила от опасения да не се разчуе, че се намират в селото, й казал, че самият той е лекар и ако желаела, щял да я придружи и да види какво може да се направи за Ан. Мисис Клемънтс (изпитвайки естествено доверие в графа като към човек, комуто лейди Глайд била поверила тайното си поръчение) с благодарност приела предложението и те тръгнали заедно към квартирата й.

Ан спяла, когато пристигнали там. Като я видял, графът подскочил от изненада (очевидно изумен от приликата й с лейди Глайд). Горката мисис Клемънтс помислила, че той е потресен от тежкото й състояние. Той не позволил да я събудят — задоволил се само да разпита мисис Клемънтс, като поглеждал към болната и леко проверявал пулса й. Сандън било достатъчно голямо село, за да има аптека, и графът отишъл там да напише своята рецепта и да изчака, докато направят лекарството. Донесъл го сам и казал на мисис Клемънтс, че то има ободрително въздействие и че несъмнено ще даде достатъчно сили на Ан, за да стане и да понесе пътуването до Лондон, траещо само няколко часа. Лекарството трябвало да й се дава в определени часове през този и следващия ден. На третия ден тя щяла да се почувствува достатъчно добре, за да може да пътува, и той се уговорил да се срещнат с мисис Клемънтс на гарата в Блакуотър, за да ги изпрати с обедния влак. Ако ги нямало, това щяло да означава, че Ан се е почувствувала по-зле и той щял да дойде веднага в квартирата им.

Както се оказало, подобно нещо не се случило. Лекарството подействувало изключително добре на Ан и положителният резултат от него бил подпомогнат от уверението, което мисис Клемънтс могла да й даде, че скоро ще се срещне с лейди Глайд в Лондон. В уречения ден и час (след като били прекарали не повече от седмица в Хампшър) те пристигнали на гарата. Графът ги чакал и разговарял с една възрастна дама, която също щяла да пътува до Лондон. Той най-учтиво им помогнал и сам ги настанил във вагона, молейки мисис Клемънтс да не забравя да изпрати адреса си на лейди Глайд. Възрастната дама не пътувала в същото купе и те не забелязали накъде е тръгнала след пристигането на гарата в Лондон. Мисис Клемънтс намерила почтена квартира в един тих квартал и после писала, както била обещала, за да съобщи на лейди Глайд адреса. Изтекли малко повече от две седмици, без да се получи отговор. Тогава същата възрастна дама, която били видели на гарата, пристигнала с файтон, казала, че идва от името на лейди Глайд, която била отседнала в един хотел и искала да се види с мисис Клемънтс, за да уговорят бъдещия разговор с Ан. Мисис Клемънтс изразила готовност (тъй като Ан била там в момента и горещо я помолила да го направи) да окаже съдействието си, още повече, че щяла да отсъствува от дома най-много половин час. Тогава двете с възрастната дама (несъмнено мадам Фоско) заминали с файтона. След като пропътували известно разстояние, дамата спряла файтона пред един магазин още преди да са стигнали до хотела и помолила мисис Клемънтс да я изчака няколко минути, докато купи нещо, което била забравила. Тя повече не се появила.

След като почакала известно време, мисис Клемънтс се разтревожила и наредила на файтонджията да я върне обратно в квартирата й. Когато пристигнала там след едно отсъствие малко по-дълго от половин час, Ан я нямало.

Единствената информация, която могла да получи от хората в къщата, била дадена от прислужницата, грижеща се за наемателите. Тя отворила вратата на едно момче от улицата, което оставило писмо за „младата жена, живееща на втория етаж“ (където се била настанила мисис Клемънтс). Прислужницата предала писмото, слязла долу и пет минути по-късно видяла Ан да отваря входната врата и да излиза с боне и шал. Вероятно била взела писмото със себе си, защото не го намерила и поради туй било невъзможно да се каже с какво са я примамили да излезе от къщи. Трябва да е било нещо изключително, защото по своя инициатива Ан не смеела да излиза сама из Лондон.

Мисис Клемънтс знаела това от опит, иначе нищо не би могло да я накара да тръгне с файтона дори и за половин час.

Щом мисис Клемънтс дошла на себе си, първата мисъл, която естествено й хрумнала, била да отиде в приюта, където се опасявала, че е била отведена Ан. Отишла там на другия ден, тъй като знаела местонахождението му от самата Ан. Отговорът, който получила (вероятно запитването й било отправено ден или два преди да изпратят на сигурно място в приюта фалшивата Ан Катърик), бил, че такова лице не е върнато там. След това писала на мисис Катърик в Уелмингам, за да разбере дали е виждала дъщеря си, или е чувала нещо за нея, но й било отговорено отрицателно. С това се изчерпвали всичките й източници за сведения и тя изобщо не знаела къде другаде може да пита или какво друго да предприеме. От този момент била в пълно неведение относно причината за изчезването на Ан и края на нейната история.

VII

Информацията, която бях получил дотук от мисис Клемънтс, макар и да разказваше неизвестни за мен факти, бе само от предварително естество. Ясно бе, че поредицата от измами, които бяха върнали Ан Катърик в Лондон и я бяха разделили от мисис Клемънтс, е била осъществена изцяло от граф Фоско и графинята, а по въпроса, дали някои от действията на съпрузите са противозаконни, си заслужаваше да се помисли в бъдеще. Но целта, която сега имах пред вид, ме поведе в друга посока. Непосредственият замисъл на моето посещение при мисис Клемънтс бе да се доближа, макар и малко, до разкриването на тайната на сър Пърсивъл, а дотук тя не бе казала нищо, което да постигне тази важна цел. Почувствувах, че е наложително да разбудя спомените й за други времена, лица и събития извън тези, към които се бе съсредоточила паметта й, и когато отново заговорих, макар и не направо, мислех именно за това.

— Много бих искал да ви окажа някаква помощ в тази тъжна история — казах аз. — Но единственото, което мога да направя, е да съчувствувам искрено на отчаянието ви. Ако Ан беше ваше дете, мисис Клемънтс, вие не бихте могли да й засвидетелствувате по-голяма обич — не бихте могли да проявите по-голяма жертвоготовност за нея.

— Това не е никаква заслуга, сър — отвърна простичко мисис Клемънтс. — Бедното създание ми беше повече от дете. Аз я отгледах от бебе, сър, от парче месо, а тора не беше лесна работа. Не бих преживяла тъй покрусително загубата й, ако не й бях шила първите ризки и не я бях учила да ходи. Винаги казвах, че ми е пратена да ме утеши, задето нямам ни дете, ни коте. А ето че сега я няма — старите спомени не ме оставят на мира и дори на моята възраст не мога да не плача — наистина не мога, сър!

Изчаках малко, за да дам време на мисис Клемънтс да се успокои. Дали светлината, която дирех, започваше, макар и слабо, да проблясва в спомените на добрата жена за детството на Ан?

— Познавахте ли мисис Катърик, преди Ан да се роди? — запитах аз.

— Не много дълго, сър, не повече от четири месеца. По това време често общувахме, но никога не сме били в много приятелски отношения.

При този отговор гласът й стана по-сигурен. Колкото и мъчителни да бяха спомените, забелязах, че изпита несъзнателно облекчение, когато се върна към загубилите вече очертания минали тревоги, след като тъй дълго бе говорила за настоящите страдания.

— Съседи ли бяхте с мисис Катърик? — запитах я, повеждайки колкото се може по-окуражително паметта й назад.

— Да, сър — съседи в Стария Уелмингам.

— Стария Уелмингам? В такъв случай в Хампшър има две селища с това име?

— Имаше, сър, тогава — преди повече от двадесет и три години. Построиха нов град на около миля, за да бъде по-близо до реката. И Старият Уелмингам, който беше просто едно село, постепенно бе напуснат. Сега новият град е това, което наричат Уелмингам, но старата църква си остана църквата на енорията. Стои си сама, а около нея къщите са или съборени, или оставени на саморазрушение. Бях свидетелка на тъжни промени. По мое време това бе приятно, красиво място.

— Преди да се омъжите ли, живеехте там, мисис Клемънтс?

— Не, сър, аз съм от Норфолк. И мъжът ми не беше родом оттам. Той беше от Гримсби, както ви казах, и чиракуваше там. Но тъй като имаше приятели на юг, чу там за една възможност и започна да работи самостоятелно в Саутхамптън. Не печелеше кой знае колко, но достатъчно за старините на един обикновен човек и тогава се установи в Стария Уелмингам. Отидох с него там, когато се ожени за мен. Не бяхме млади, но живеехме щастливо — по-щастливо от нашия съсед мистър Катърик, който дойде със съпругата си в Стария Уелмингам една-две години след нас.

— Познавал ли ги е съпругът ви преди това?

— Катърик — да, сър, но не и жена му. И двамата не я знаехме. Някакъв джентълмен се застъпил за Катърик и той бил назначен за псалт в уелмингамската църква, поради което се установи при нас. Доведе и булката си. По-късно разбрахме, че тя била камериерка в едно семейство, което живеело във Варнък Хол близо до Саутхамптън. Катърик много трудно я склонил да се омъжи за него, защото се държала много високомерно. Той я молил, молил и накрая се отказал, виждайки, че тя няма подобни намерения. Но когато се отказал, тя пък променила решението си и ни в клин, ни в ръкав отишла по собствена воля при него. Бедният ми съпруг винаги казваше, че точно тогава трябвало да й даде добър урок. Но Катърик твърде много я обичаше, за да направи подобно нещо — той никога не я е порицавал, нито преди, нито след като се ожениха. В чувствата си той беше много припрян, осланяше се на тях твърде много, те го подвеждаха ту на една, ту на друга страна. Той би разглезил и по-добра жена от мисис Катърик, ако беше намерил такава. Не обичам да говоря лошо за никого, сър, но тя беше безсърдечна жена, ужасно своеволна, вятърничава и много обичаше хубавите дрехи. Дори и от приличие не си правеше труда да Покаже поне пред хората уважение към Катърик, който винаги така мило се отнасяше с нея. Когато дойдоха да живеят при нас, мъжът ми каза, че нещата ще тръгнат на лошо, и думите му се потвърдиха. Не минаха и четири месеца и в дома им стана жесток скандал, позорна история. И двамата бяха виновати — боя се, че и двамата бяха еднакво виновати.

— Имате пред вид двамата съпрузи?

— О, не, сър! Нямам пред вид Катърик — горко му на него. Искам да кажа, жена му и лицето…

— И лицето, което бе причина за скандала?

— Да, сър. Един джентълмен по рождение и възпитание, който би трябвало да бъде за пример. Вие го познавате, сър. И моята бедна, скъпа Ан много добре го познаваше.

— Сър Пърсивъл Глайд?

— Да, сър Пърсивъл Глайд.

Сърцето ми се разтуптя — помислих, че съм уловил нишката. Колко малко знаех тогава за плетениците на лабиринта, които тепърва щяха да ме вкарат в заблуждение.

— В този район ли живееше сър Пърсивъл по онова време? — попитах аз.

— Не, сър. Той дойде сред нас напълно непознат. Баща му бил починал не много преди това в странство. Спомням си, че беше в траур. Отседна в една малка странноприемница край реката (тя вече е разрушена), където някои благородници ходеха на риболов. Отначало не му обърнахме внимание — много благородници от всички краища на Англия идваха там на риболов.

— Преди раждането на Ан ли се появи той в селото?

— Да, сър. Ан се роди през юни 1827 година, а мисля, че той се появи в края на април или началото на май.

— Без да го познава никой? Без да го познава мисис Катърик или някой от съседите?

— Така помислихме в началото, сър. Но когато избухна скандалът, вече никой не вярваше, че не се познават. Спомням си го, сякаш беше вчера. Една нощ Катърик дойде, в градината ни и ни събуди, като хвърли бучка пръст по прозореца. Чух го да моли съпруга ми, в името на бога, да излезе и да говори с него. Приказваха дълго време на входа. Когато съпругът ми се качи обратно горе, целият се тресеше. Той седна на кревата и ми каза: „Лизи! Винаги съм твърдял, че тази жена е лоша, винаги съм твърдял, че ще свърши зле, и си мисля, че краят вече е дошъл. Катърик намерил много дантелени кърпички, два пръстена и един златен часовник с верижка, скрити в чекмеджето на жена му — неща, които може да притежава само една дама по рождение, а жена му отказва да признае откъде се е сдобила с тях. — «Мисли ли той, че ги е откраднала?» — питам го аз. «Не — отговаря ми той. — Кражбата е лошо нещо. Но в случая е по-лошо и от това. Тя е нямала откъде да ги открадне, пък и не е такъв човек. Те са й подарени, Лизи — върху часовника са гравирани инициалите й и Катърик я е видял да говори насаме — нещо, което нито една омъжена жена не би трябвало да си позволи — с онзи джентълмен в траур — сър Пърсивъл Глайд. Сега не говори повече за това — за тази вечер поне успях да успокоя Катърик. Рекох му да си държи езика зад зъбите, да слуша и да гледа, и да изчака ден-два, докато се увери.» — Мисля, че и двамата грешите — казвам му аз. — Мисис Катърик тъй добре се е настанила тук, хората я уважават и няма да вземе да се занимава с един случаен непознат като сър Пърсивъл Глайд.“ — „Аха, ама дали й е непознат? — пита мъжът ми. — Ти забравяш как жената на Катърик се е омъжила за него. Сама отишла при него, след като му отказвала не знам колко си пъти. Колко порочни жени има, Лизи, възползували се от честните мъже, които ги обичат, за да спасят името си… И аз много се боя, че мисис Катърик е сред най-опасните от тях. Ще видим — допълни съпругът ми, — ще видим.“ И два дни по-късно ние наистина видяхме.

Мисис Клемънтс поспря за секунда, преди да продължи. Дори в този момент започнах да се съмнявам дали нишката, която мислех; че съм уловил, наистина ме водеше към главната загадка на лабиринта. Можеше ли тази обикновена, твърде обикновена история за подлостта на един мъж и слабостта на една жена да бъде ключът към тайната, превърнала се в пожизнена заплаха за сър Пърсивъл.

— И така, сър, Катърик се вслуша в съвета на мъжа ми и зачака — продължи мисис Клемънтс. — А както ви казах, не се наложи дълго да чака. На втория ден той видял жена си и сър Пърсивъл да си шепнат съвсем свойски близо до църковната канцелария. Сигурно са мислели, че това е последното място в света, където някому би хрумнало да ги дири, но се оказало, че не е тъй. Сър Пърсивъл, който очевидно се объркал и смутил, взел да се защищава виновно, а горкият Катърик (за чийто буен нрав вече ви казах) изпаднал в ярост от собственото си унижение и ударил сър Пърсивъл. Той не можел да се мери (за съжаление) с човека, който му бе причинил злото, и бил набит най-жестоко, преди да могат да ги разделят съседите, които дотърчали, след като чули разправията. Всичко това се случило на свечеряване. Когато съпругът ми отиде в дома на Катърик, той бил заминал и никой не знаел накъде. Никой от селото повече не го е видял. Той вече знаел много добре коя е подлата причина, поради която жена му се е омъжила за него, и още по-силно е изпитвал окаянието и позора си, особено след случилото се със сър Пърсивъл. Пасторът пусна съобщение във вестника, умолявайки го да се върне, като го убеждаваше, че няма да загуби мястото или приятелите си. Но Катърик имаше твърде горд дух, както казваха някои хора — а пък аз мисля, че твърде много се отдаваше на чувствата си, сър, — за да погледне отново съседите си в очите и да се опита да забрави позора. Той писа на съпруга ми, след като напусна Англия, и още един път, след като се бе установил благополучно в Америка. Доколкото зная, все още е там, но никой от нас, а най-малко порочната му жена, едва ли някога ще го види.

— Какво стана със сър Пърсивъл? Замина ли си той?

— Да, сър. Обстановката беше прекалено жежка, за да остане. Чули го да се кара с мисис Катърик същата нощ, когато избухна скандалът, а на следната утрин се махна.

— А мисис Катърик? Тя не може да е останала в селото сред хората, които са знаели за позора й?

— Остана, сър. Тя бе достатъчно твърда и безсърдечна, за да не даде и пет пари за това, което мислят съседите й. Заяви на всички, като се започне от свещеника, че е станала жертва на ужасна грешка и че никакви клюкари не са в състояние да я накарат да напусне селото като виновна жена. Докато аз бях там, тя живя в Стария Уелмингам; а след като заминах, когато се строеше новият град и всички почтени съседи взеха да се преместват, тя също се премести, сякаш бе решила на всяка цена да живее сред тях и да ги скандализира докрай. Там е и сега и ще бъде там, напук на всички, до последния си ден.

— Но как е преживявала през всичките тези години? — запитах аз. — Бил ли е в състояние и искал ли е съпругът й да й помага?

— И едното, и другото, сър — каза мисис Клемънтс. — Във второто писмо, което написа на добрия ми мъж, той заявяваше, че тя носи името му, живее в дома му и колкото и да е лоша, не бива да умира от глад като просякиня. Той можел да си позволи да й праща скромна издръжка, която тя да тегли всяко тримесечие от едно място в Лондон.

— Прие ли тя издръжката?

— Нито пени, сър. Каза, че никога няма да бъде длъжна на Катърик дори и за троха хляб, пък дори да живее сто години. И удържа на думата си. Когато бедният ми скъп съпруг почина и ми остави всичко, писмото на Катърик премина в мое владение. Заедно с другите неща и аз й казах да ми съобщи, ако някога изпадне в нужда. „Цяла Англия ще разбере, че съм изпаднала в нужда — рече ми Тя, — преди да кажа на Катърик или на някого от приятелите ми. Приемете това за отговор и му го предайте, ако някога ви пише пак.“

— Предполагате ли, че е имала свои пари?

— Ако въобще е имала, те са били много малко, сър. Говореше се и — боя се — достоверно, че сър Пърсивъл Глайд тайно я издържал.

След този отговор изчаках малко, за да премисля чутото. Ако дотук бях приемал безрезервно историята, сега ставаше ясно, че никакъв път, пряк или непряк, към тайната все още не се разкриваше пред мен и че преследваната цел отново ме бе изправила лице в лице с очевиден и отчайващ провал.

Но имаше един момент в разказа, който ме накара да се усъмня в безрезервността, която го приемах, и който ми подсказваше мисълта за нещо скрито под повърхността. Не можех да си обясня обстоятелството, че виновната жена на псалта драговолно е решила да доживее съществуването си на мястото, където е била опозорена. Собственото й твърдение, че постъпва така, за да докаже на практика невинността си, не ме задоволяваше. Струваше ми се по-естествено и по-вероятно тя да не е била господарка сама на себе си, тъй както е уверявала. В такъв случай кое бе лицето, което най-вероятно е имало властта да я принуди да остане в Уелмингам? Несъмнено лицето, което й осигуряваше средства за живот. Тя бе отказала помощта на съпруга си, не е била в състояние да се издържа сама, била е унижена и без приятели: от кого другиго би могла да получава помощ освен от източника на мълвата — сър Пърсивъл Глайд?

Разсъждавайки върху тези предположения и без да забравям единствения сигурен факт, който можеше да ме ръководи — че мисис Катърик знае тайната, — аз лесно си обясних, че в интерес на сър Пърсивъл бе да я държи в Уелмингам. С името, което си бе създала в това място, бе съвсем сигурно, че тя ще бъде изолирана от съседки, които биха й дали възможността да говори непредпазливо в моменти на раздумки с любопитни близки приятелки. Но каква беше тайната, която трябваше да се крие? Това едва ли бе скандалното участие на сър Пърсивъл в опозоряването на мисис Катърик, защото именно съседите бяха онези, които знаеха за него; едва ли бе и подозрението, че той е бащата на Ан, защото именно Уелмингам бе мястото, в което това подозрение най-вече съществуваше. Ако приемех вината им безрезервно, тъй както бяха сторили това останалите, ако направех същото повърхностно заключение, до което бяха стигнали мистър Катърик и съседите му, какво от всичко чуто подсказваше съществуването, на опасна тайна между сър Пърсивъл и мисис Катърик, която трябваше да бъде пазена през цялото това време?

И все пак в тези скришни срещи, в тези шушукания между жената на псалта и „джентълмена в траур“ се таеше несъмнено ключът към разкритието.

Възможно ли бе в случая на повърхността нещата да са изглеждали едни, а през цялото време неподозираната истина да е била съвсем друга? Можеше ли твърдението на мисис Катърик, че е жертва на ужасна грешка, да бъде вярно? Или ако бе лъжовно, можеше ли заключението, което свързваше сър Пърсивъл с нейната вина, да се основава на някаква известна грешка? Дали сър Пърсивъл не бе подхранвал едно погрешно подозрение, за да отклони от себе си друго, което беше основателно? Тук — ако можех да го открия — бе пътят към Тайната, скрита дълбоко под повърхността на видимо необещаващата нищо история, която току-що бях чул.

Следващите ми въпроси целяха сега единствено да установят дали мистър Катърик е бил напълно убеден в изневярата на жена си. Отговорите, които получих от мисис Клемънтс, разсеяха всичките ми съмнения по въпроса. Фактите недвусмислено говореха, че мисис Катърик се е компрометирала още като мома с някакво неизвестно лице и се е оженила, за да спаси името си. Категорично било установено посредством изчисления на времето и мястото, в които не е необходимо да се впускам, че дъщерята, която носи името на съпруга й, не е негово дете.

Следващият въпрос — дали е сигурно, че сър Пърсивъл е бащата на Ан, бе обграден с много по-големи трудности. В този случай не бях в състояние да премеря на везните вероятностите по друг начин освен с личното сходство.

— Предполагам, че често сте виждали сър Пърсивъл, когато е бил във вашето село? — запитах аз.

— Да, сър, много често — отговори мисис Клемънтс.

— Правеше ли ви впечатление, че Ан прилича на него?

— Тя въобще не приличаше на него, сър.

— Може би е приличала на майка си?

— И на нея не приличаше, сър. Мисис Катърик беше тъмна жена с едро лице.

Не приличала на майка си, не приличала и на предполагаемия си баща. Знаех, че на личното сходство не може безусловно да се доверявам, но, от друга страна, то не можеше и изцяло да се отхвърля. Възможно ли беше да се потърси потвърждение на факта посредством други обстоятелства, свързани с живота на мисис Катърик и сър Пърсивъл преди появяването им в Стария Уелмингам? Следващите си въпроси зададох с оглед на това.

— Когато сър Пърсивъл пристигна във вашето село — казах аз, — разбрахте ли откъде идва?

— Не, сър. Някои казваха, че идва от Блакуотър Парк, а други от Шотландия, но никой не знаеше със сигурност.

— Непосредствено преди да се омъжи, била ли е мисис Катърик на служба във Варнък Хол?

— Да, сър.

— И колко време е работила там?

— Три-четири години, сър. Не съм напълно сигурна.

— Чували ли сте някога името на джентълмена, комуто по това време е принадлежал Варнък Хол?

— Да, сър. Той се казваше майор Дънтърн.

— Чувал ли бе мистър Катърик или някой друг от вашите познати сър Пърсивъл да е бил някога приятел на майор Дънтърн? Виждан ли е бил сър Пърсивъл в околностите на Варнък Хол?

— Доколкото си спомням, няма такова нещо, сър. Нито Катърик, нито друг някой бе чувал.

Записах си името и адреса на майор Дънтърн, предполагайки, че може още да е жив и да се окаже полезно да се обърна към него в бъдеще. Междувременно моето заключение бе напълно в противоречие с мнението, че сър Пърсивъл е бащата на Ан, и напълно в подкрепа на предположението, че тайната на скришните разговори с мисис Катърик нямаше нищо общо с позора, който жената бе лепнала на доброто име на съпруга си. Не ми идваха наум повече въпроси в подкрепа на това ми впечатление и затова подтикнах мисис Клемънтс да заговори за детството на Ан, внимавайки да не пропусна някое предположение, което би могло да възникне в хода на беседата.

— Все още не съм чул — започнах аз — как тъй се случи, че бедното дете, родено в грях и окаяние, бе поверено на грижите ви.

— Нямаше кой друг, сър, да поеме малкото, безпомощно същество — отвърна мисис Клемънтс. — Лошата майка, изглежда, го мразеше — сякаш бедното детенце бе съгрешило от деня, в който се бе родило. Сърцето ме болеше за него и аз предложих да го отгледам тъй нежно, сякаш е мое.

— Оттогава изцяло ли се грижехте за Ан?

— Не напълно, сър. Понякога мисис Катърик я прихващаше и тогава почваше да предявява претенции към детето, сякаш искаше да ми прави напук, защото го гледам. Но тези прищевки никога не продължаваха дълго. Бедната малка Ан винаги се връщаше при мен и се радваше, че се е прибрала — макар че в моята къща животът й не беше весел, защото нямаше другарчета, с които да се забавлява. Най-дългата ни раздяла бе, когато майка й я заведе в Лимъридж. Точно по това време загубих съпруга си и реших, че е по-добре при тази скръб Ан да не е в къщата. Тя беше девет-десет годишна тогава, бавно учеше уроците си, бедничката, и не беше жизнена като другите деца. Но пък да знаете само какво красиво момиченце беше! Изчаках майка й да я върне и тогава предложих да я взема със себе си в Лондон — истината е, сър, че сърце не ми даваше да остана в Стария Уелмингам след смъртта на съпруга ми. Всичко се беше променило и ме подтискаше.

— Прие ли мисис Катърик вашето предложение?

— Не, сър. Тя се върна от север още по-твърда и рязка от всякога. Хората говореха, че най-напред трябвало да поиска разрешение от сър Пърсивъл, за да замине; и че отишла да гледа умиращата си сестра само защото уж имала спестени пари. А в същност тия пари едвам стигнали, за да я погребат. Възможно е всичко това да е озлобило мисис Катърик, но както и да е, тя не искаше и да чуе да взема детето със себе си. Изглежда, й беше приятно, че и двете сме опечалени от раздялата. Единственото, което можах да направя, бе да дам на Ан адреса си и да й кажа насаме, че ако някога изпадне в беда, може да дойде при мен. Но минаха години, преди да се случи това. Не я бях виждала, бедничката, преди нощта, в която избяга от лудницата.

— Вие знаете ли, мисис Клемънтс, защо сър Пърсивъл е затворил Ан?

— Зная само онова, което тя самата ми каза, сър. Бедното създание говореше тъй объркано и несвързано. Каза, че майка й знаела някаква тайна на сър Пърсивъл и я издала пред нея много след като аз напуснах Хампшър; а сър Пърсивъл я затворил, щом разбрал, че тя я знае. Каза ми само, че майка й можела да унищожи сър Пърсивъл, ако поискала. Може би мисис Катърик се е изпуснала да й съобщи само това и нищо друго. Повече от сигурна съм, че бих чула цялата истина от Ан, ако тя наистина я знаеше, както твърдеше или както по всяка вероятност си въобразяваше, че я знае, бедничката.

Тази мисъл ми беше хрумвала неведнъж. Вече бях споделил пред Мариан съмнението си, че Лора е била на път да направи някакво важно разкритие, когато граф Фоско ги е изненадал с Ан при навеса за лодки. При душевното разстройство, от което страдаше Ан, — съвсем спокойно би могло да се предположи, че тя си е въобразявала, че знае тайната, когато в същност е била чула някакви неясни намеци, които майка й непредпазливо е направила в нейно присъствие. Гузната съвест на сър Пърсивъл в случая неизбежно му е втълпила невярното внушение, че Ан знае всичко от майка си, тъй както по-късно в ума му се загнезди невярното подозрение, че жена му е научила всичко от Ан.

Времето течеше, утринта се изнизваше. Съмнително бе, че ако остана още, ще чуя нещо повече от мисис Клемънтс, което щеше да ми бъде от полза. Вече бях открил подробностите, отнасящи се до мисис Катърик, които дирех, и бях стигнал до известни заключения, напълно нови за мен, които можеха да ми окажат неимоверна помощ в по-нататъшния ход на моите действия. Станах, за да се сбогувам и да благодаря на мисис Клемънтс за приятелската готовност, с която ми бе предоставила сведенията.

— Боя се, че ме сметнахте за много любопитен — казах й. — Обезпокоих ви с въпроси, на които мнозина не биха си направили труда да отговорят.

— С най-голямо удоволствие бих ви казала всичко, което зная, сър — отговори мисис Клемънтс. Тя спря и ме погледна замислено. — Но — продължи горката жена — много бих искала да ми кажете нещо повечко за Ан. Когато дойдохте, по лицето ви ми се стори, че бихте могли да ми кажете. Не можете да си представите колко е жестоко да не зная дали е жива или мъртва. Бих могла по-лесно да го понеса, ако бях сигурна. Казахте, че според вас едва ли ще я видим отново жива. Знаете ли, сър, знаете ли истината, че бог е решил да я прибере?

Не можах да устоя на тази гореща молба. Ако го бях сторил, щях да проявя неимоверна низост и жестокост.

— Боя се, че в това няма никакво съмнение — отговорих кротко. — Имам основания да смятам, че нейните мъки на този свят са приключили.

Горката жена се отпусна на стола си и отвърна лице от мен.

— О, сър — каза тя. — Откъде знаете? Кой ви го е казал?

— Никой не ми е казал, мисис Клемънтс. Но имам причини да бъда сигурен — причини, които обещавам да ви разкажа в мига, когато ще мога да сторя това без всякаква опасност. Убеден съм, че не е била оставена без грижи в последните й часове; Убеден съм, че сърдечното заболяване, от което страдаше тъй много, е истинската причина за смъртта й. Скоро ще бъдете не по-малко сигурна от мен в това; скоро ще разберете, че е погребана в един тих църковен двор — едно хубаво, спокойно място, което самата бихте могла да изберете за нея.

— Мъртва! — прошепна мисис Клемънтс. — Мъртва — тъй млада, а аз доживях да го чуя. Аз й уших първите роклички. Научих я да ходи. Когато каза „мама“ за първи път, на мен го каза — а сега аз съм жива, а Ан я няма! Казахте ли, сър — заяви горката жена, сваляйки кърпичката от лицето си, като ме погледна за първи път, — казахте ли, че е била погребана както трябва? Така ли е погребана, както ако беше мое дете?

Уверих я в това. Отговорът ми, изглежда, я изпълни с необяснима гордост — изглежда, в него намери утеха, която никакви други по-важни съображения не можеха да й дадат.

— Бих умряла от мъка — каза тя простичко, — ако Ан не е била погребана както трябва. Но откъде знаете, сър? Кой ви е казал?

Отново я помолих да почака, докато мога да говоря без задръжки.

— Бъдете сигурна, че ще се видим отново — поясних аз, — защото искам да ви помоля за една услуга, когато малко се поуспокоите — може би след ден-два.

— Няма защо да изчаквате заради мен, сър — каза мисис Клемънтс. — Ако мога да ви бъда полезна, не обръщайте внимание на плача ми. Ако сте си наумили нещо да ми казвате, сър, моли ви, кажете го сега.

— Искам да ви задам един последен въпрос — рекох аз. — Искам само да науча адреса на мисис Катърик в Уелмингам.

Молбата ми тъй смая мисис Клемънтс, че, изглежда, в момента тя дори забрави вестта за смъртта на Ан. Сълзите й изведнъж пресъхнаха и тя ме погледна, зашеметена от изумление.

— За бога, сър — каза тя, — за какво ви е мисис Катърик?

— Ето какво, мисис Клемънтс — отговорих аз. — Искам да разбера тайната на нейните срещи със сър Пърсивъл Глайд. В някогашното поведение на тази жена и в миналите й отношения с този мъж има нещо повече от това, което ми казахте и което вие и съседите ви подозирате. Между тях двамата има тайна, която никой от нас не знае, и аз ще отида при мисис Катърик с намерението да я открия.

— Премислете го още един път, сър — заяви мисис Клемънтс сериозно, като стана и ме хвана за ръката. — Тя е ужасна жена — не я познавате като мен. Премислете още веднъж.

— Убеден съм, че предупреждението ви е продиктувано от добри чувства, мисис Клемънтс. Но каквото и да става, аз съм решил да се срещна с тази жена.

Мисис Клемънтс ме погледна загрижено.

— Виждам, че сте категоричен — каза тя. — Ще ви дам адреса.

Записах го и след това взех ръката й, за да се сбогувам.

— Ще ви се обадя скоро — рекох й. — Ще научите всичко, което обещах да ви разкажа.

Мисис Клемънтс въздъхна и поклати в съмнение глава.

— Понякога си заслужава да се вслушате в съвета на една стара жена, сър — каза тя. — Помислете дваж, преди да отидете в Уелмингам.

VIII

Когато се прибрах у дома след разговора с мисис Клемънтс, останах поразен от промяната, настъпила в Лора. Нежността и търпението, които дългото нещастие тъй жестоко се бе опитвал напразно да победи, изглежда, сега я бяха напуснали. Безчувствена към всички опити на Мариан да я успокои и забавлява, тя седеше, без да обръща внимание на захвърлената на масата рисунка, и с упорито сведем поглед кършеше неспокойно пръсти в скута си, Когато влязох, по лицето на Мариан бе изписано мълчаливо отчаяние. Тя стана, изчака миг да види дали Лора ще вдигне очи при появяването ми, пошепна: „Опитайте се, ако можете, да й въздействувате“ и излезе от стаята.

Седнех на освободения стол, нежно разтворих бедните, изтощени неспокойни пръсти и взех двете й ръце в моите.

— За какво мислите, Лора? Кажете ми, скъпа моя, опитайте се да ми кажете.

Тя се бореше със себе си и вдигна поглед към мен.

— Не мога да бъда щастлива — каза ми, — не мога да не мисля… — Тя замълча, наклони се малко напред и положи глава на рамото ми с ужасяваща, безмълвна безпомощност, която ме прониза в сърцето.

— Опитайте се да ми кажете — повторих нежно аз. — Опитайте се да ми кажете защо не сте щастлива.

— Толкова съм безполезна — аз съм такава тежест и за двама ви — отвърна тя с тежка, безнадеждна въздишка. — Вие работите и печелите пари, Уолтър, а Мариан ви помага. Защо не мога и аз нещо да правя? И накрая вие ще заобичате Мариан повече от мен — така ще стане, защото съм безпомощна! Оо, недейте, недейте да се отнасяте с мен като с дете!

Вдигнах главата й, пригладих разбърканите кичури, които падаха върху лицето й, и я целунах — моето бедно, повехнало цвете! Моята несретна, съкрушена сестра!

— Вие ще ни помагате, Лора — казах й. — Още от днес ще започнете, скъпа моя.

Тя ме погледна с трескаво нетърпение, бездиханна от желание и аз потръпнах в предчувствието за нови надежди, които бях пробудил с тези няколко думи.

Станах, подредих нещата й за рисуване и ги поставих близо до нея.

— Знаете, че работя и печеля пари от рисуването — казах й. — Сега, след като положихте толкова големи усилия, след като отбелязахте такъв голям напредък, вие също ще започнете да работите и да печелите. Опитайте се да довършите тази малка скица колкото се може по-добре. Когато стане готова, аз ще я взема със себе си и този, който купува всичко мое, ще купи и нея. Ще пазите припечеленото от вас и когато Мариан ви поиска пари, ще й помагате, тъй както й помагам аз. Помислете само колко полезна ще бъдете за всички ни и скоро ще бъдете напълно щастлива, Лора.

Лицето й се оживи и се озари от усмивка, В този миг, в мига, когато взе отново захвърлените настрана моливи, тя почти заприлича на онази Лора, която знаех в миналото.

Правилно бях разтълкувал първите признаци на нова душевна сила, изразени (несъзнателно в това, че бе забелязала заниманията, които изпълваха живота на сестра й и моя. Мариан (когато й разказах за случилото се) видя като мен, че Лора копнее да завоюва своя собствена малка позиция, да се издигне в своите и в нашите очи; и от този ден ние нежно подхранвахме новата амбиция, която вещаеше не тъй далечната вече надежда за по-щастливо бъдеще. Рисунките й, когато ги завършваше или се опитваше да ги завърши, ми бяха предавани. Мариан ги вземаше от мен и грижливо ги скриваше, а аз отделях седмично малка сума от моите приходи и й ги връчвах като заплатената от непознати хора цена за скромните, бледи, без всякаква стойност рисунки, чийто единствен купувач бях, аз. Понякога бе трудно да поддържам невинната измама, когато тя гордо изваждаше портмонето си, за да даде своя дял за разходите ни, и най-сериозно се чудеше кой от двама ни — аз или тя — е спечелил повече тази седмица. Все още пазя всички тези скрити рисунки; те са мое безценно богатство — скъпият спомен, който искам да съхраня винаги жив, — моите приятели в някогашните злополучия; от тях сърцето ми никога няма да се раздели и нежността ми никога няма да ги забрави.

Може би се отвличам тук с подробности, които нямат пряко отношение към задачата ми? Може би съм насочил взора си към онова по-щастливо време, до което разказът ми все още не е стигнал? Да. Назад, назад към дните на съмнение и страх, когато се борех духът ми да не угасне сред ледената пустош на неизвестността. Спрях за малко и отпочинах, преди да поема по-нататък. Може би времето не е пропиляно, ако приятелите, четящи тези страници, също са поспрели и са си отдъхнали.

При първата възможност, която ми се удаде, говорих насаме с Мариан и й съобщих резултата от проучванията, направени сутринта. Тя, изглежда, споделяше изразеното от мисис Клемънтс становище относно решението ми да замина за Уелмингам.

— Несъмнено, Уолтър — каза тя, — вие все още знаете много малко, за да питаете някаква надежда, че ще можете да подтикнете или да принудите мисис Катърик към откровение. Разумно ли е да се стига до тази крайност, преди да сте изпробвали всички по-сигурни и по-прости средства за постигане на целта? Когато ми казахте, че сър Пърсивъл и графът са единствените хора, които знаят точната дата на Лориното пътуване, и двамата забравихме, че има трето лице, което сигурно също я знае — имам пред вид мисис Рубел. Няма ли да бъде много по-лесно и по-безопасно да се опитате да получите признание от нея, отколкото от сър Пърсивъл.

— Може и да е така — отговорих аз, — но не ни е известна степента на съучастието и на интереса на мисис Рубел в заговора и затова не можем да бъдем сигурни, че датата се е запечатала в паметта й, тъй както несъмнено се е запечатала в паметта на сър Пърсивъл и на графа. Много е късно сега да си губим времето с мисис Рубел, което може да се окаже от фатално значение за откриването на единствения уязвим момент от живота на сър Пърсивъл. Мариан, не преувеличавате ли малко риска, който ще поема, отивайки отново в Хампшър? Да не би да сте започнали да се съмнявате, че в края на краищата сър Пърсивъл ще се окаже по-силен от мен?

— Той не може да бъде по-силен от вас — отвърна тя решително, — защото в борбата с вас няма да бъде подпомогнат от ненадминатата злина на графа.

— Какво ви кара да мислите така? — запитах леко изненадан.

— Собствените ми впечатления от упорството на сър Пърсивъл и от неговата нетърпимост спрямо контрола, упражняван от графа — отговори тя. — Смятам, че той ще поиска да се срещне с вас, тъй както в началото държеше да действува сам в Блакуотър Парк. Можете да очаквате намесата на графа едва когато сър Пърсивъл попадне в ръцете ви. Тогава ще бъдат пряко заплашени собствените му интереси и той ще действува, Уолтър, в своя защита с всички възможни средства.

— Можем предварително да го лишим от оръжията му — казах аз. — Някои от подробностите, които научих от мисис Клемънтс, биха могли да се обърнат срещу него, а може да съществуват и други начини, които да подсилят каузата ни. Има моменти от разказа на мисис Мичелсън, които показват, че графът е сметнал за нужно да установи сам връзка с мистър Феърли и може би в тази му постъпка съществуват компрометиращи обстоятелства. Докато отсъствувам, Мариан, пишете на мистър Феърли и кажете, че искате да ви опише точно какво се е случило между графа и него и да ви осведоми също за подробностите, ако има такива, които са доведени до негово знание във връзка с племенницата му. Кажете му също, че това, за което го молите, рано или късно ще бъде изискано от него, ако не желае по своя воля да ви го съобщи сега.

— Писмото ще бъде написано, Уолтър. Но вие наистина ли сте решили да заминете за Уелмингам?

— Категорично. Ще посветя следващите два дни на работа, за да спечеля необходимите средства за идната седмица, а на третия ден заминавам за Хампшър.

Когато настъпи третият ден, бях готов за моето пътуване. Тъй като бе възможно да отсъствувам доста време, уговорих се е Мариан да си пишем всеки ден — разбира се, под чужди имена, от предпазливост. Ако тя ми пишеше редовно, нямаше да имам основания да смятам, че се е случило нещо лошо! Но ако със сутрешната поща не получех писмо, щях естествено да се върна в Лондон с първия влак. Успях да накарам Лора да се примири със заминаването ми, като й казах, че отивам в провинцията да търся нови купувачи за нейните и моите рисунки, и я оставих заета с работата си и щастлива. Мариан ме изпрати до пътната врата.

— Помнете неспокойните сърца, които оставяте тук — прошепна тя, докато стояхме в коридора. — Помнете всичките надежди, които се уповават на вашето завръщане невредим. Ако непредвидени неща се случат по време на пътуването ви, ако вие и сър Пърсивъл се срещнете.

— Защо мислите, че ще се срещнем? — попитах аз.

— Не зная — имам страхове и мисли, които не мога да обясня. Можете да ми се смеете, Уолтър, ако искате, но, за бога, обуздайте нрава си, ако ви се случи да се срещнете с този човек!

— Не се бойте, Мариан, Аз отговарям за самообладанието си.

С тези думи се разделихме. Закрачих бързо към гарата. В мен проблясваше надеждата. В съзнанието ми се затвърждаваше убеждението, че този път пътуването ми няма да бъде напразно. Беше хубава, ясна, студена утрин. Нервите ми бяха силно изопнати и усещах как в цялото ми тяло бушува силата на моята решимост.

Когато прекосих перона и се огледах наоколо сред скупчените хора, търсейки лица, които можех да позная, хрумна ми, че може би щеше да бъде по-добре, ако се бях предрешил, преди да се отправя за Хампшър. Но имаше нещо, което много силно ме отблъскваше в тази идея — нещо долно, което свързвах с цялата пасмина от шпиони и осведомители, и затова зарязах мисълта в мига, в който се появи. Подобно начинание бе крайно съмнително дори и само като опит. Ако го изпробвах у дома, собственикът на къщата рано или късно щеше да разбере и това веднага би предизвикало подозренията му. Ако го изпробвах извън дома, едни и същи лица можеха по случайност да ме видят предрешен и непредрешен, а това щеше да привлече вниманието и да създаде недоверие, което беше от мой най-насъщен интерес да избягвам. Дотук бях действувал със собственото си име и бях решен да продължа да действувам така до края.

Пристигнах в Уелмингам рано следобед.

Има ли пустош сред пясъчните земи на Арабия, има ли безутешна гледка на разруха сред развалините на Палестина по-противни за окото и по-подтискащи за ума от вида на едно английско провинциално градче в първия стадий на неговото съществуване, преди да е настъпил периодът на благополучието му? Зададох си този въпрос, докато вървях по чистата пустота, подредената грозота и превзетата строгост на уелмингамските улици. Търговците, които ме гледаха вторачено от празните си магазини, дърветата, клюмнали безпомощно от безводие, за които все още не бяха намерили време да се погрижат, мъртвите скелета на постройките, напразно очакващи човешка ръка да им вдъхне живот — всяко същество, което виждах, всеки предмет, покрай който минавах, изглежда, отговаряха едногласно; пустините на Арабия са нищо пред нашата цивилизована пустош, развалините на Палестина са лишени от нашето съвременно униние!

С питане стигнах до квартала, където живееше мисис Катърик — това бе площад, заграден от малки, едноетажни къщи. Насред него идваше парче затревена земя, заобиколена е евтина телена ограда. Възрастна слугиня и две деца седяха в един от ъглите и гледаха една мършава коза, завързана за колче в тревата. Двама минувачи си говореха от едната страна на тротоара, а от другата едно малко момченце се шляеше бавно с малко кученце, което водеше с въженце. В далечината се носеше приглушено дрънчене на пиано, на което пригласяха равномерно ударите на нечий чук, идещи по-отблизо. Такава беше гледката и нейните звуци, които ме посрещнаха на площада.

Отправих се незабавно към вратата на номер 13 — номера на къщата на мисис Катърик — и почуках, без да се замисля как ще бъде най-добре да се представя, когато вляза. Преди всичко трябваше да видя мисис Катърик. Тогава, след първото впечатление, можех да преценя най-сигурния и лесен начин за постигане целта на моето посещение.

Вратата ми отвори една меланхолична прислужница на средна възраст. Дадох й визитната си картичка и попитах дали мога да видя мисис Катърик. Картичката бе отнесена в гостната и прислужницата се върна, изпратена да попита по каква работа съм дошъл.

— Съобщете, ако обичате, че идвам във връзка с дъщерята на мисис Катърик — отговорих аз. Това бе най-добрият претекст, който можах да измисля в момента, за да обясня посещението си.

Прислужницата отново изчезна в гостната, отново се върна и този път ме покани да вляза, гледайки ме с мрачно удивление.

Влязох в малка стая с ярки тапети на огромни мотиви. Столовете, масичките, бюфетчето и канапето — всичките блестяха с лепкавия гланц на евтините мебели. На най-голямата маса в средата на стаята, точно в центъра върху вълнена покривка в червено и жълто, бе подпряна красива Библия; а край масата, съвсем до прозореца, с малка кошничка за плетене в скута й и една хриптяща, сълзлива болонка, свита в краката й, седеше възрастна жена с черна, мрежеста шапчица, черна копринена рокля и тъмносини ръкавици без пръсти. Стоманеносивата й коса падаше тежко от двете страни на лицето й; тъмните й очи бяха устремени напред с твърд, предизвикателен, непреклонен поглед. Тя имаше квадратни скули, изострена, решителна брадичка и плътни, чувствени, безцветни устни. Фигурата й беше здрава и яка, а поведението й говореше за враждебност и хладнокръвие. Това беше мисис Катърик.

— Дошли сте, за да говорите с мен за дъщеря ми — каза тя, преди още да успея да изрека и една дума дори. — Бъдете добър да съобщите това, което имате да казвате.

Гласът й бе твърд, предизвикателен, непреклонен като погледа й. Тя посочи един стол и докато сядах, внимателно ме изгледа от главата до петите. Разбрах, че единственият ми шанс да говоря с тази жена е да използувам нейния тон и още от самото начало да подходи с нейните способи.

— Известно ви е — казах й, — че дъщеря ви изчезна.

— Много добре го зная.

— Не сте ли изпитвали опасения, че нейното изчезване може да бъде последвано от смъртта й?

— Да. Дошли сте да ми кажете, че е мъртва?

— Точно така.

— Защо?

Тя зададе този необичаен въпрос без ни най-малка промяна в гласа, изражението или поведението си. Не би могла да си придаде по-голямо безразличие, ако й бях съобщил, че е умряла козата, намираща се отвън на тревата.

— Защо? — повторих аз. — Нима питате защо съм дошъл да ви известя за смъртта на вашата дъщеря?

— Да. Защо се интересувате от мен или от нея? Откъде именно вие знаете нещо за дъщеря ми?

— Ще ви кажа. Срещнах я в нощта, когато избяга от приюта, и й помогнах да се подслони на безопасно място.

— Постъпили сте много неправилно.

— Съжалявам, че трябва да чуя това от майка й.

— Да, майка й мисли така. Откъде знаете, че е мъртва?

— Не мога да ви кажа как съм го научил, но го зная със сигурност.

— А можете ли да кажете как сте намерили адреса ми?

— Разбира се. Получих адреса ви от мисис Клемънтс.

— Мисис Клемънтс е глупачка. Тя ли ви каза да дойдете тук?

— Не, не ми е казвала.

— Тогава отново ви питам — защо дойдохте?

Тъй като бе решила на всяка цена да получи отговор, дадох й го с най-прости думи.

— Дойдох — казах аз, — защото мислех, че е съвсем естествено за майката на Ан Катърик да се заинтересува дали дъщеря й е жива или мъртва.

— Значи, така — заяви мисис Катърик още по-самонадеяно. — Никакви други подбуди ли не сте имали?

Поколебах се. Не беше лесно на мига да се намери правилният отговор на този въпрос.

— Ако не сте имали никакви други подбуди — продължи тя, като бавно свали тъмносините си ръкавици и ги нави, — мога само да ви благодаря за посещението и да ви кажа, че няма да ви задържам повече. Вашето сведение щеше да бъде много по-задоволително, ако желаехте да обясните как сте стигнали до него. Въпреки това мисля, че то ми дава достатъчно основание да бъда в траур. Както виждате, няма да се наложи да променям много одеянието си. След като сменя ръкавиците си, ще бъда цялата в черно.

Тя порови в джоба на роклята си, извади чифт черни дантелени ръкавици без пръсти, сложи си ги с каменно и непоклатимо спокойствие и после кротко скръсти ръце на скута си.

— Довиждане — рече тя.

Хладната ненавист, която излъчваше поведението й, ме предизвика да й кажа направо, че все още не съм осъществил целта на моето посещение.

— Има още една причина за идването ми тук — казах аз.

— Аха, така си и мислех — отбеляза мисис Катърик.

— Смъртта на вашата дъщеря…

— От какво умря тя?

— От сърдечно заболяване.

— Да. Продължавайте.

— Смъртта на вашата дъщеря бе използувана, за да се стори голямо зло на едно лице, което ми е твърде скъпо. Зная със сигурност, че двама души са извършителите на това зло. Единият от тях е сър Пърсивъл Глайд.

— Така ли!

Гледах внимателно, за да видя дали ще трепне при неочакваното споменаване на това име. Нито мускул не помръдна; твърдият, предизвикателен, непреклонен поглед беше все същият.

— Може би се учудвате — продължих аз — как смъртта на дъщеря ви е могла да бъде начин за извършване на злина спрямо друг човек.

— Не — отговори мисис Катърик. — Ни най-малко не се учудвам. Това, изглежда, засяга вас. Вие се интересувате от моите работи. Аз не се интересувам от вашите.

— В такъв случай може би ще запитате защо ви съобщавам всичко това.

— Да, питам ви.

— Казвам ви го, защото съм решил да накарам сър Пърсивъл да отговаря за извършената от него злина.

— Какво общо имам аз с вашето решение?

— Ще чуете. Има известни събития в миналото на сър Пърсивъл, с които ми е необходимо да се запозная изцяло. Вие ги знаете и затова съм дошъл при вас.

— Какви събития имате пред вид?

— Събитията, случили се в Стария Уелмингам, когато съпругът ви е бил псалт и преди да се роди дъщеря ви.

Най-сетне бях стигнал до жената през бариерата на непробиваемата сдържаност, която тя се бе опитала да издигне помежду ни. Видях как в очите й припламва гняв, как ръцете й стават неспокойни, разделят се една от друга и започват механично да приглаждат роклята върху колената й.

— Какво знаете за тези събития? — попита тя.

— Всичко, което можа да ми каже мисис Клемънтс.

Лицето й за миг се покри с червенина, ръцете й спряха неспокойните си движения. Това сякаш вещаеше предстоящ изблик на ярост, който би могъл да я извади от самообладанието и. Но не; тя превъзмогна надигащото се раздразнение, облегна се в креслото си, скръсти ръце на плоските си гърди и с усмивка на мрачен сарказъм върху плътните си устни ме погледна все тъй непоколебимо.

— Аха, сега започвам да разбирам всичко — каза тя, давайки израз на обуздания си и уталожен гняв само с преднамерената насмешка в тона и поведението си. — Имате зъб на сър Пърсивъл Глайд и аз трябва да ви помогна да си отмъстите. Искате да ви разкажа всичко за сър Пърсивъл и за себе си, така ли? Да, точно така е. Вие си бъркате носа в личните ми работи. Мислите, че имате пред себе си една загубена жена, която си живее тук мълчаливо и която от страх да не я злепоставите пред хората от града е готова да направи всичко за вас. То прозира у вас и в скъпоценните ви сметчици. Толкова е ясно! И това наистина ме забавлява. Ха! Ха!

Тя замълча за миг, скръствайки още по-здраво ръце върху гърдите си, и се изсмя сама на себе си — остър, рязък, гневен смях.

— Вие не знаете как съм живяла тук и какво съм правила, мистър Как-ви-беше-името — продължи тя. — Но ще ви кажа, преди да звънна, за да ви покажат пътя навън. Аз дойдох тук набедена, дойдох ограбена от доброто си име и решена на всяка цена да си го възвърна. Години, много години ми бяха нужни за това, но го постигнах. Сега живея открито на една нога с почтените хора. Ако продължават да говорят против мен, то го правят тайно; не могат, не смеят да го кажат открито. Свещеникът ми се покланя. Ха! Не сте очаквали това, идвайки тук. Идете в църквата и питайте за мен; ще ви кажат, че мисис Катърик си има място като всички останали и си плаща наема на деня и на часа. Идете в общината. Там има една петиция — петиция от почтените жители да не се допускат в града циркови представления, защото могат да покварят нравствеността ни — да. НАШАТА НРАВСТВЕНОСТ Подписах петицията тази сутрин. Идете в книжарницата. Проповедите, които свещеникът държи всяка сряда вечер на тема „Към праведност чрез вяра“, се печатат чрез подписка — и в този списък ме има. Жената на лекаря даде един шилинг при последната ни благотворителна беседа; аз дадох пет. Църковният настоятел мистър Соуорд държеше подноса и ми се поклони. Преди десет години той каза на аптекаря Пигръм, че трябва да ме изпъдят от града, завързана отзад за препускаща каруца. Майка ви жива ли е? По-хубава ли е Библията, която държи на масата си, от моята? Търговците повече ли я уважават от мен? Винаги ли е живяла според доходите си? Аз винаги живея според тях. А, ето — свещеникът иде от площада. Погледнете, мистър Как-ви-беше-името — погледнете, ако обичате!

Тя скочи с енергичността на млада жена, отиде до прозореца, изчака, докато мине свещеникът и му се по клони тържествено. Свещеникът с церемониален жест повдигна шапката си и отмина. Мисис Катърик отново седна на стола си и ме погледна още по-ожесточено и саркастично.

— Ето! — каза тя. — Може ли да се случи това на една жена с лошо име? Как изглеждат сега сметките ви?

Необичайният път, който бе избрала, за да се утвърди, необичайният пример за реабилитацията й в града, който току-що ми бе дала, тъй ме объркаха, че аз я слушах в мълчалива почуда. Но това ни най-малко не намали решителността ми да положа ново усилие, за да я накарам да свали маската си. Ако тя избухнеше още веднъж, насочвайки буйния си нрав към мен, все още имаше надежда, че можеше да изрече думи, които да ми дадат ключа към загадката.

— Как изглеждат сега сметките ви? — повтори тя.

— Точно както и в началото — отговорих аз. — Не се съмнявам в положението, което сте извоювали в града, и не желая да му вредя, дори и да можех. Дойдох тук, защото зная със сигурност, че сър Пърсивъл Глайд е ваш враг, както и мой. Аз може да му имам зъб, но същото се отнася и за вас. Можете да отричате, ако искате, можете да не ми вярвате; но от всички жени в тази страна вие сте тази — ако изпитвате чувството, че сте оклеветена, — която трябва да ми помогне да смажа този човек.

— Смажете го заради себе си — каза тя, — а после елате тук и ще видите какво ще ви кажа.

Тя изрече тези думи, както не беше говорила досега — бързо, гневно, отмъстително. Бях раздвижил в бърлогата й дългогодишната, стаена като змия омраза, но само за секунда. Като дебнещото влечуго тя скочи към мен в мига, когато мисис Катърик се наклони напред към мястото, където седях. И като дебнещо влечуго се изгуби от погледа й в мига, в който тя отново зае предишното си положение в креслото.

— Няма да ми се доверите? — запитах я.

— Не.

— Страхувате се?

— Така ли ви изглеждам?

— Вие се страхувате от сър Пърсивъл Глайд?

— Наистина ли?

Лицето й отново започна да се покрива с червенина и ръцете й заприглаждаха роклята. Продължавах да навлизам все по-надълбоко; говорех, без да спирам.

— Сър Пърсивъл има високо положение в обществото — казах аз. — Не би било чудно, ако се страхувахте от него. Той е силен човек, баронет, притежател на хубаво имение, потомък на изтъкнат род…

Неописуемо бе изумлението ми, когато тя избухна в смях.

— Да — повтори тя с горчива и категорична ненавист. — Баронет, притежател на хубаво имение, потомък на изтъкнат род. Да, наистина! Изтъкнат род — особено по майчина линия.

Нямах време да разсъждавам върху думите, които току-що й се бяха изплъзнали. Можах само да усетя, че си струваше да помисля върху тях, след като изляза от дома й.

— Не съм дошъл тук, за да водя спор с вас по семейни въпроси — казах й. — Не зная нищо за майката на сър Пърсивъл…

— Толкова знаете и за самия сър Пърсивъл — прекъсна ме тя рязко.

— Съветвам ви да не бъдете тъй сигурна в това — вметнах аз. — Зная някои неща за него и подозирам много повече.

— Какво подозирате?

— Ще ви кажа какво не подозирам. Не подозирам, че той е бащата на Ан.

Тя скочи на крака и приближи към мен, обхваната от ярост.

— Как смеете да ми говорите за бащата на Ан! Как смеете да казвате кой е бил баща й и кой не е бил! — изкрещя тя, а лицето и гласът й бяха изпълнени с негодувание.

— Тайната между вас и сър Пърсивъл е съвсем друга — продължих въпреки всичко аз. — Загадката, която хвърля петно върху живота на сър Пърсивъл, не е родена с дъщеря ви и не е приключила с нейната смърт.

Тя се отдръпна.

— Идете си! — каза ми, сочейки неумолимо към вратата.

— Никакво чувство за детето не е имало във вашето или неговото сърце — продължих аз, решен да я притисна докрай. — Никакво чувство за греховна любов не ви е свързвало, когато сте се срещали скришом, когато вашият съпруг ви е сварил да си шепнете край църковната канцелария.

Ръката, с която сочеше, изведнъж се отпусна и ярката червенина на гнева се отдръпна от лицето й, докато говорех. Видях настъпващата промяна — видях как суровата, твърда, безстрашна, изпълнена със самообладание жена се свива пред ужаса, на който цялата й решителност не можеше да устои, когато изрекох последните думи — „църковната канцелария“.

Минута или две се гледахме в мълчание. Заговорих пръв:

— Все още ли отказвате да ми се доверите?

Тя не можа да върне естествения цвят на лицето си, но гласът й прозвуча спокойно; когато ми отговори, отново бе обладана от предизвикателното си хладнокръвие:

— Категорично отказвам.

— Все още ли настоявате да си отида?

— Да, идете си и никога не се връщайте.

Тръгнах към вратата, забавих се за миг, преди да я отворя, и се обърнах, за да я погледна отново.

— Може би ще ми се наложи да ви донеса вести за сър Пърсивъл, които не очаквате — казах аз. — В такъв случай ще дойда отново.

— Няма вести, свързани със сър Пърсивъл, които да не очаквам с изключение на… — Тя замълча, бледото й лице помръкна и тихо, крадешком, като котка се върна на стола си. — С изключение на вестта за неговата смърт — каза, сядайки отново, при което ироничната усмивка пак затрептя на жестоките й устни, а лукавият израз на омразата се изписа в глъбините на тежкия й поглед.

Когато отварях вратата на стаята, за да изляза, тя ме стрелна бързо с очи. Жестоката усмивка бавно разтегна устните й; премери ме от главата до петите с необичайно, тайно любопитство; цялото й лице подсказваше някакво неописуемо зло предположение. Дали не преценяваше дълбоко в себе си младостта и енергията ми, силата на нанесеното ми оскърбление и границите на моето самообладание? Дали не си мислеше докъде биха могли да ме доведат те, ако сър Пърсивъл и аз все пак някога се срещнем? Само подозрението затова ме накара да я напусна, без да се отронят от устните ми дори обичайните думи за сбогуване. Без да си кажем нищо повече, аз излязох от стаята.

Когато отварях външната врата, видях същия свещеник да минава отново, пресичайки обратно площада. Изчаках на прага, за да му дам възможност да мине, и в същото време се обърнах към прозореца на гостната.

Мисис Катърик бе чула приближаването на стъпките му сред тишината на това самотно място и отново в очакване бе застанала до прозореца. Цялата мощ на ужасните чувства, пробудени в сърцето на тази жена, не можеше Да я накара да разхлаби за миг дори изпълнената с отчаяние сила, с която се бе вкопчила в малкото обществено признание, извоювано с цената на неимоверни усилия, продължили дълги, дълги години. Ето я отново — стоеше там, преди още да е изтекла минута, откакто бях тръгнал, заела позиция, и като израз на елементарна учтивост свещеникът й се поклони повторно. Той отново вдигна шапката си. Видях как жестокото, призрачно лице на прозореца се омекотява, озарено от признателна гордост; видях главата с мрачната черна шапчица да кимва тържествено в отговор. Свещеникът я бе поздравил в мое присъствие и при това два пъти през този ден!

IX

Напуснах къщата, усещайки, че мисис Катърик ми бе помогнала да направя една крачка напред пряко волята си. Преди да стигна до завоя, който извеждаше от площада, вниманието ми бе неочаквано привлечено от шума на затваряща се врата.

Обърнах се и видях един дребен човечец, облечен в черно, да стои на стъпалата на къщата, която, доколкото можех да преценя, се намираше до жилището на мисис Катърик. Човекът въобще не се поколеба накъде да тръгне — приближаваше бързо към завоя, където бях спрял. Разпознах го — това бе служителят от адвокатската кантора, който бе вървял пред мен при посещението ми в Блакуотър Парк и се бе опитал да ме предизвика към кавга, когато го попитах дали мога да разгледам къщата.

Останах на мястото си, за да разбера дали иска да ме доближи и да ме заговори. За моя изненада той отмина бързо, без да каже дума, без дори да ме погледне. Това бе в такъв разрез с действията, които имах основание да очаквам от негова страна, че аз пък реших да не го изпускам от очи и да се опитам да разбера с какви поръчения е натоварен сега. Без да се тревожа дали ме вижда, или не, тръгнах след него. Той не се обърна нито веднъж и ме отведе направо на гарата.

Влакът щеше да потегли и двама-трима закъснели пътници се бяха скупчили пред малкото гише, през което се издаваха билетите. Присъединих се към тях и чух ясно, че служителят от адвокатската кантора иска билет за Блакуотър. Преди да си тръгна, се уверих, че наистина отпътува с влака.

Само по един начин можех да тълкувам току-що видяното и чутото. Напълно сигурен бях, че човекът излезе от къща в съседство с жилището на мисис Катърик. Вероятно там се е бил настанил като наемател по нареждане на сър Пърсивъл, който очакваше, че рано или късно моите разследвания ще ме накарат да се свържа с мисис Катърик. Несъмнено ме е видял как влизам и излизам и бе отпътувал с първия влак, за да предаде съобщението си в Блакуотър Парк, където сър Пърсивъл вероятно бе отседнал (предполагах, че той очевидно знаеше за моите действия), за да ме причаква, ако се върна в Хампшър. По всичко личеше, че не оставаше много време до деня, когато двамата щяхме да се срещнем.

Какъвто и обрат да бе предопределен на събитията, аз бях решил да следвам целта си докрая, без да се спирам или да се обръщам заради сър Пърсивъл или който и да е друг. Голямата отговорност, която ми тежеше неимоверно в Лондон — отговорността да ръководя, и най-незначителните си действия така, че да предотвратя всяка зла случайност да бъде открито Лориното убежище, — не съществуваше тук в Хампшър. Можех да се движа спокойно из Уелмингам и извън него, а ако от непредвидливост пропуснех да взема някакви предпазни мерки, непосредствените последствия поне щяха да бъдат насочени само срещу мен.

Когато напуснах гарата, зимната вечер бе вече настъпила. Едва ли щях да имам голяма полза, ако продължех разследванията си след мръкнало в това непознато място. Поради това се отправих към най-близкия хотел, поръчах си вечеря и наех стая за нощта. След туй писах на Мариан, за да й съобщя, че съм жив и здрав и че имам някакви перспективи за успех. Преди да замина, й бях дал указание да адресира първото си писмо до мен (писмото, което очаквах да получа на следната утрин) до „Пощата, Уелмингам“ и сега я помолих да изпрати и второто си писмо на същия адрес. Можех да го получа без затруднения, като пиша на пощенския началник, ако случайно не съм в града, когато то пристигне.

Столовата на хотела, когато вечерята напредна, остана безлюдна. Можех да размишлявам върху това, което бях извършил този следобед необезпокояван, сякаш бях у дома си. Преди да си легна, внимателно обмислих необичайния си разговор с мисис Катърик и без бързане потвърдих заключенията, които бях направил припряно в първата половина на деня.

Канцеларията при църквата на Стария Уелмингам бе изходната точка, където бавно се върнаха разсъжденията ми след всичко, което бях чул мисис Катърик да казва и я бях видял да върши.

Когато мисис Клемънтс спомена за първи път пред мен за църковната канцелария, реших, че това е най-странното място, което сър Пърсивъл е могъл да избере за своите тайни срещи с жената на псалта. Именно под влияние на това впечатление, а не по друга причина, споменах най-преднамерено пред мисис Катърик „църковната канцелария“ — това бе една от по-незначителните подробности в историята, която забелязах, докато говорех. Готов бях да чуя объркан или ядосан отговор, но пълният ужас, който я обхвана при тези думи, ме изненада невероятно. Отдавна свързвах тайната на сър Пърсивъл с прикриването на сериозно престъпление, за което мисис Катърик знае, но по-нататък от това не бях стигнал. Сега пристъпът на ужас, обхванал жената, свързваше престъплението пряко или косвено с църковната канцелария и ме убеждаваше, че тя не е била само негова свидетелка, а извън всякакво съмнение и съучастничка.

В какво се е състояло престъплението? Всичко сочеше, че освен опасността в него е имало и нещо низко, защото иначе мисис Катърик не би повторила собствените ми думи за положението и властта на сър Пърсивъл с явното презрение, което отчетливо изрази. В такъв случай това бе долно и опасно престъпление, в което тя имаше дял и което бе свързано е църковната канцелария.

Следващото съображение, което трябваше да разгледам, ме придвижи още една крачка напред. Неприкритата ненавист на мисис Катърик към сър Пърсивъл явно бе насочена и към майка му. Тя бе споменала с горчив сарказъм изтъкнатия род, от който той произхождаше „особено по майчина линия“. Що значеше това? За него можеше да има само две обяснения. Или майка му не е била родена аристократка, или репутацията й е била накърнена от някакво скрито петно, за което мисис Катърик и сър Пърсивъл са знаели. Можех да проверя първото обяснение, като погледна брачния регистър и по този начин открия моминското й име и родословието й, преди да продължа по-нататък.

От друга страна, ако второто предположение бе вярното, какво би могло да накърни репутацията й? Спомняйки си разказаното от Мариан за бащата и майката на сър Пърсивъл и за подозрително изолирания от обществото живот, който са водили двамата, сега се запитах възможно ли бе майка му въобще да не се е омъжвала. Тук отново брачният регистър можеше да ми покаже дали това подозрение се основава на някаква истина. Но къде можех да го намеря? В този момент се върнах отново към направените вече заключения и по пътя на същата логика, която ме доведе до мястото на скритото престъпление, реших, че регистърът също се намира в канцеларията на църквата в Стария Уелмингам.

Това бяха резултатите от разговора ми с мисис Катърик — това бяха различни съображения, сочещи настоятелно към едно място, което „определи посоката на действията ми през следващия ден.

Утринта бе облачна и свъсена, но не валеше дъжд. Оставих чантата си в хотела и след като разпитах за пътя, отправих се пеша към църквата на Стария Уелмингам.

Разстоянието беше повече от две мили по нанагорнище. На върха на хълма се издигаше църквата — стара, похабена от годините сграда, с тежки подпори отстрани и тромава, квадратна кула отпред. Канцеларията бе залепена за гърба й и, изглежда, бе строена по същото време. Около сградата тук-там се виждаха останките от селото, където някога бе обитавал съпругът на мисис Клемънтс и чиито жители отдавна го бяха напуснали, преселвайки се в новия град. Една част от празните къщи бяха съборени до външните им стени, други бяха оставени на разрухата на годините, а в някои все още живееха хора, очевидно от най-бедните прослойки. Гледката бе печална и все пак въпреки развалините не колкото съвременния град, който току-що бях напуснал. Тук погледът можеше да се отпусне сред кафявия, разлюлян от вятъра кръгозор на околните нивя — дърветата, макар и голи, нарушаваха монотонността на гледката и подсказваха на душата, че лятото и неговите цветове все пак ще дойдат.

Като излязох откъм задната част на църквата и тръгнах покрай някои от съборените къщички, търсейки човек, който да ме упъти към псалта, видях как двама мъже надничат иззад една стена към мен. По-високият от тях — як мъжага, облечен като лесничей, ми беше непознат. Другият бе един от мъжете, проследили ме в Лондон, когато излязох от кантората на мистър Кърл. Тогава специално го загледах и сега бях сигурен, че не греша в предположението си.

Нито той, нито спътникът му се опитаха да ме заговорят. Държаха се на почетно разстояние, но поводът за присъствието им в района на църквата бе повече от ясен. Бе точно тъй, както се бях досетил — сър Пърсивъл вече се бе подготвил за мен. Предната вечер са му съобщили за посещението ми при мисис Катърик и тези двамата бяха поставени на стража около църквата в очакване да се появя в Стария Уелмингам. Ако исках допълнително доказателство, че най-сетне разследванията ми са се насочили правилно, предприетият план за моето следене ми ги достави.

Отдалечих се от църквата, докато стигнах до една от обитаваните къщи с малка зеленчукова градина до нея, където работеше някакъв човек. Той ме упъти към жилището на псалта, което се намираше малко по-нататък, на края на изоставеното село. Той си беше у дома и тъкмо си обличаше балтона. Това бе един жизнерадостен, непринуден възрастен човек, който говореше високо и имаше много ниско мнение (както скоро открих) за мястото, където живееше, и едно щастливо чувство на превъзходство спрямо съседите си поради факта, че някога бе ходил в Лондон.

— Хубаво е, че дойдохте раничко, сър — каза старецът, когато му съобщих целта на посещението си. — Трябваше да изляза още преди десет минути. Енорийски дела, сър, а доста път трябва да измина, докато ги приключа, като се има пред вид и възрастта ми. Но слава богу, краката все още ме държат. Докато човек не се откаже от краката си, има хляб в него. Не мислите ли и вие така, сър?

Докато говореше, той взе ключовете си от една кука зад огнището и заключи вратата на къщичката си зад нас.

— У дома няма никой, който да се грижи за домакинството ми — заяви псалтът, явно щастлив, че е освободен от всякакво семейно бреме. — Жена ми е там, в църковното гробище, а децата се изпожениха. Ужасно място, нали, сър? Но енорията е голяма — не всеки би могъл да се оправи като мен с работата. Трябва да е учил човек, пък аз съм дал своето, че и отгоре. Мога да говоря на чист английски език като кралицата (господ да я благослови), а това е къде-къде повече, отколкото мнозина тук знаят. Вие сте от Лондон, предполагам, сър? Бях в Лондон преди двадесет и пет години. Е и какво ново има там сега, ако обичате да ми кажете?

Бъбрейки тъй, той ме поведе обратно към канцеларията. Огледах се, за да видя дали двамата шпиони са все още наблизо. Никъде не ги забелязах. След като бяха разбрали, че отивам при псалта, те сигурно се бяха скрили, за да могат свободно да следят следващите ми действия.

Вратата на църковната канцелария беше от здрав, стар дъб, обкована с големи гвоздеи, и псалтът мушна тежкия ключ на мястото му с вида на човек, който знае, че му предстои нещо трудно и не си вярва напълно, че ще успее да го извърши.

— Принуден съм да ви въведа оттук, сър — поясни той, — защото вратата на канцеларията откъм църквата е залостена. Иначе бихме могли да минем през църквата. Ама че проклета ключалка! Бива си я за врата на затвор — колко пъти е запъвала, ако знаете, и трябва да се смени с нова. Най-малко петдесет пъти съм го казвал на църковния настоятел. А той все «Ще видя» и ей го на — нищо не прави. Ах, загубено място е туй. Не е като Лондон, нали, сър? Бог да в поживи, а ние тук всички сме заспали. Не сме в крак с времето.

След като повъртя насам-натам ключа, тежката ключалка поддаде и той отвори вратата. Канцеларията бе по-голяма, отколкото предполагах, съдейки само отвън. Беше мрачна, плесенясала, тъжна стара стая със скосен гредоред. По протежение на две от стените й, по-близките до вътрешността на църквата, бяха вградени тежки дървени шкафове с рафтове, проядени от червеите и грохнали от старост. В единия от ъглите на тези шкафове висяха няколко църковни столи, щръкнали в краищата като някаква непривична драперия. Под столите на пода се намираха три сандъка с полуотворени капаци и от всичките им пукнатини и цепнатини стърчеше слама. Зад тях в един ъгъл имаше куп прашясала хартия, част от нея беше голяма и навита на рула като архитектурни планове, другата беше небрежно струпана като документи или писма. Стаята някога се е осветявала от странично прозорче, зазидано сега и заменено от малък стъклен отвор на тавана. Атмосферата бе тежка и душна, станала още по-подтискаща от затварянето на вратата, която водеше към църквата. Тази врата също бе от здрав дъб и бе залостена отгоре и отдолу.

— Можеше да бъде по-подреденичко, нали, сър? — заяви жизнерадостният псалт. — Но когато човек е на такова загубено място, какво може да направи? Ами да, я вижте само тия сандъци. Тъй си седят от една година, че може и повече да е, и чакат да ги изпратим в Лондон; ей ги на, само правят боклук и ще си останат тук, докато ги държат пироните. Ще ви кажа нещо, сър. Както споменах вече, това не е Лондон. Тук всички сме заспали. Бог да ви поживи, не сме в крак а времето ние!

— Какво има в сандъците? — попитах аз.

— Части от дърворезбата на амвона, икони от олтара и от галерията, където е органът — поясни псалтът. — Образите на дванадесетте апостоли върху дърво и ни един не е запазен. Всичките са изпотрошени, надупчени от дървоядите, а в краищата направо се разпадат. Крехки са като порцелан, сър, а са стари колкото църквата, ако не и по-стари от нея.

— А защо щяхте да ги изпращате в Лондон? За реставрация ли?

— Точно тъй, сър — за реставрация, а на тези, които са напълно повредени, трябваше да се направят копия. Но ей на, бог да ви поживи, парите не стигнаха и сега чакат нови волни пожертвувания, ама няма кой да ги направи. Тая работа стана преди една година, сър. Шестима джентълмени се събраха на вечеря в хотела на новия град. Държаха речи, взеха решения, подписаха се под тях и напечатаха хиляди листовки. Хубави листовки, сър, изписани в готически шрифт с червено мастило, в които се казваше, че е срамота да не се ремонтира църквата и да не се реставрират резбите и така нататък. Ей ги на листовките, дето не можахме да ги раздадем, и плановете на архитектите със сметките, и цялата кореспонденция, заради която всички се изпокараха и накрая споровете свършиха там в ъгъла зад сандъците. Отначало капна някоя и друга пара, но може ли човек да очаква нещо добро извън Лондон? Стигна колкото да опаковаме изпочупените резби, да платим за плановете, на печатаря и толкоз — ни пени повече не остана. Седят си там нещата, както вече ви казах. Няма къде другаде да ги държим — никой в навия град не го е грижа за нас. Загубено място е туй, а ей на и канцеларията е цялата наопаки — и кой да помогне, питам аз?

Нетърпението ми да видя регистъра ме накара да не поощря бъбривостта на стареца. Съгласих се, че никой не би помогнал да се оправи бъркотията на църковната канцелария, и след това предложих без повече бавене да пристъпим към нашата работа.

— Аа, брачният регистър, да — каза псалтът, като извади малка връзка ключове от джоба си. — Много ли назад ще търсите, сър?

Мариан ми бе съобщила възрастта на сър Пърсивъл, когато говорихме за годежа му с Лора. Тогава ми бе казала, че е на четиридесет и пет години. Изчислявайки назад, като включих и изтеклата междувременно година, открих, че трябва да е роден през 1804-а и че мога спокойно да започна преглеждането на регистъра от тази дата.

— Искам да започна с 1804 година — казах аз.

— А оттам накъде, сър — попита псалтът. — Напред или назад?

— От 1804 година назад.

Той отвори вратата на един от шкафовете — този, от чиято страна бяха окачени столите — и извади голям том, подвързан с омазнена кафява кожа. Поразих се от несигурното място, където се пазеше регистърът. Вратата на шкафа бе изкривена и напукана от годините, а ключалката му беше съвсем малка и обикновена. Бих могъл лесно да я отворя с бастуна, който държал в ръката си.

— Смятате ли, че това е достатъчно надеждно място за съхранението на регистъра? — запитах аз. — Такава важна книга би трябвало да бъде защитена с по-добра ключалка и внимателно пазена в железен сейф.

— Хм, колко странно! — възкликна псалтът, като затвори книгата точно след като я беше отворил и плесна весело с ръка по корицата й. — Точно същото казваше старият ми господар преди много, много години, когато бях младеж. «Защо регистърът»(имайки пред вид точно този регистър, който е под ръката ми) не се пази в железен сейф?“ Най-малко сто пъти ми го е казвал. На времето той беше адвокат, сър, но изпълняваше също и длъжността на псалт към църковната канцелария. Фин, сърдечен стар джентълмен, такива като него няма много. Докато беше жив, държеше копие от тази книга в кантората си в Ноулсбъри и най-редовно го пращаше тук, за да се впишат новите данни. Може и да не повярвате, но той си имаше определени дни — един-два пъти на всяко тримесечие, и идваше сам тук в църквата на бялото си старо пони, за да провери със собствените си очи и ръце дали всичко е вярно. „Откъде мога да знам — обичаше да казва той, — че някой няма да открадне или да унищожи регистъра от тази канцелария? Защо не се съхранява в железен сейф? Защо не мога да накарам другите да бъдат внимателни като мен? Някой ден ще се случи нещо и когато регистърът изчезне, енорията ще оцени стойността на моето копие.“ След това си смръкваше от енфието и се оглеждаше самоуверено като лорд. Ах, трудно могат да се намерят сега хора, които да вършат работата си, както той я вършеше. Човек може и в Лондон да иде и пак да не намери такъв. Коя година казахте, сър? Хиляда осемстотин и коя?

— Хиляда осемстотин и четвърта — отговорих аз, решавайки да не давам повече възможност на стареца да бъбри, докато не приключа с разглеждането на регистъра.

Псалтът си сложи очилата и започна да разгръща страниците, като най-внимателно плюнчеше палеца и показалеца си на всяка трета страница.

— Ето, сър — каза той, като отново шляпна весело отворената книга. — Ето годината, която ви интересува.

Тъй като не знаех в кой месец е роден сър Пърсивъл, започнах отзад напред. Регистърът беше от стария вид. Всички данни бяха вписани на ръка, като помежду си бяха отделени с мастилена линия от единия до другия край на страницата.

Стигнах до началото на 1804 година, без да срещна регистрацията на брака, и после продължих нататък — декември 1803, ноември, октомври…

Не! Започнах да разлиствам страниците от септември. И там открих търсеното. Погледнах внимателно вписаните данни. Те се намираха най-долу на страницата и поради липса на място бяха сбити, в сравнение с останалите брачни регистрации. Предходната привлече вниманието ми с обстоятелството, че малкото име на младоженеца беше като моето. А следващата регистрация, с която започваше новата страница, се отличаваше с голямото си място, тъй като бяха вписани едновременно браковете на двама братя. Регистрацията на брака на сър Феликс Глайд не се открояваше с нищо освен с тясното пространство, на което беше сбита в дъното на страницата. Сведението за съпругата му бе обичайното за такива случаи. За нея бе писано: „Сесилия Джейнс Елстър, живееща в Парк Вю Котиджис, Ноулсбъри, единствена дъщеря на Патрик Елстър, родом от Бат.“

Записах тези данни в бележника си, изпълнен с несигурност и разочарование за това, което трябваше да правя оттук нататък. Въобразявал си бях, че тайната е вече в ръцете ми, а сега тя изглеждаше по-недостижима от всякога.

Какви догадки за някаква необяснима тайна можеха да се направят от посещението ми в църковната канцелария? Не виждах никакви. Бележех ли някакъв напредък по откриването на подозираното петно в репутацията на майката на сър Пърсивъл? Фактът, в който се бях уверил, оправдаваше репутацията й. Пред мен се откриваше безконечната перспектива на нови съмнения, нови трудности, нови протакания. Какво да правя сега? Единственият непосредствен ход изглеждаше следният: да започна разследвания за „мис Елстър от Ноулсбъри“ с надеждата, че ще се придвижа напред към главната си цел, откривайки преди това тайната за ненавистта на мисис Катърик към майката на сър Пърсивъл.

— Намерихте ли туй, що търсехте, сър? — запита псалтът, когато затворих регистъра.

— Да — отговорих му, — но ми остават да направя все още някои проучвания. Предполагам, че свещеникът, който е извършвал богослуженията през 1803 година, не е вече между живите.

— Не, сър, не е. Той починал три или четири години преди аз да дойда тук, а това беше през 27-а. Получих това място, сър — продължи моят бъбрив стар приятел, — чрез псалта, който го напусна преди мен. Казват, че бил прокуден от дом и родина от съпругата му, а тя все още живее тук в новия град. Самият аз не зная кое е право и кое криво в тая история — знам само, че получих мястото. Мистър Уансбъро ми помогна за тая служба — синът на моя стар господар, за когото ви разправях. Не сте срещали такъв непринуден, приятен джентълмен — ходи на лов, занимава се с кучетата си и тъй нататък. Той е член на енорийския съвет сега, както едно време баща му.

— Не ми ли казахте, че бившият ви господар е живял в Ноулсбъри? — запитах аз, припомняйки си дългата история за изрядния джентълмен от старата школа, с която моят бъбрив приятел ме бе изтощил, преди да ми отвори регистъра.

— Тъй, точно тъй, сър — отговори псалтът. — Старият мистър Уансбъро живееше в Ноулсбъри и младият мистър Уансбъро също живее там.

— Казахте, че е член на енорийския съвет и отговаря за църковната канцелария, както баща му преди него. Не ми е съвсем ясно какво означава това?

— Наистина ли, сър? А пък сте от Лондон! Всяка енорийска църква определя един от членовете на съвета си да наблюдава църковната канцелария, като освен това е назначен и псалт. Псалтът е човек като мен (като се изключи фактът, че съм по-учен от мнозина от тях, макар и да не се хваля с това.) А наблюдателят на канцеларията обикновено е пост, който се дава на адвокатите, защото, ако има да се върши някаква работа, те са най-вече хората, които могат да я свършат. И в Лондон е така. Всяка енорийска църква си има наблюдател за канцеларията — можете да ми повярвате — и той непременно е адвокат.

— В такъв случай младият мистър Уансбъро е адвокат?

— Разбира се, сър — адвокат на Хай Стрийт в Ноулсбъри, в старата кантора на баща му. Колко пъти съм я мел и току ще видя стария господин, подкарал в тръс бялото си пони, тръгнал по работа, но пак имаше време да гледа наляво и надясно и всички го поздравяваха! Бог да ви поживи, известна личност беше той! Би преуспял и в Лондон!

— Далеч ли е оттук до Ноулсбъри?

— Не е близко, сър — заяви псалтът с тази преувеличена представа за разстоянията и трудностите, свързани с придвижването от едно място до друго, които са типични за всички провинциалисти. — Около пет мили, сигурен съм!

Все още беше рано преди обяд. Разполагах с достатъчно време, за да отида до Ноулсбъри и да се върна обратно в Уелмингам; и вероятно нямаше друг човек в града освен местния адвокат, който да може да ми даде сведения за личността и положението на майката на сър Пърсивъл преди брака й. Решавайки да тръгна незабавно пеша за Ноулсбъри, аз излязох от църковната канцелария.

— Най-любезно ви благодаря, сър — каза псалтът, когато мушнах в ръката му нещичко. — Наистина ли възнамерявате да извървите целия път до Ноулсбъри и обратно? Е, краката здраво ви държат — голяма благословия е това. Ето пътя. Няма как да го сбъркате. Жалко, че и аз не съм натам — приятно е да срещнеш в такова загубено място един джентълмен от Лондон. Човек научава туй-онуй. Довиждане, сър, и още веднъж любезно ви благодаря.

Разделихме се. Когато църквата остана зад мен, обърнах се и долу на пътя отново видях двамата мъже с още един, който се бе присъединил към тях. Това беше дребният, човек в черните дрехи, когото предната вечер бях проследил до гарата.

Тримата постояха малко, разговаряйки, после се разделиха. Мъжът в черно тръгна сам към Уелмингам — другите двама останаха заедно в очакване да ме последват веднага щом тръгна.

Продължих, без да показвам, че им обръщам внимание. В този момент не изпитвах някакво съзнателно раздразнение от тях, напротив — те съживиха гаснещите ми надежди. Изненадан от откриването на брачната регистрация, бях забравил извода, до който стигнах, когато забелязах мъжете край църковната канцелария. Тяхното повторно появяване ми напомни, че сър Пърсивъл е очаквал посещението ми в църквата на Стария Уелмингам като резултат от моя разговор с мисис Катърик — инак тон не би изпратил шпионите си да ме чакат там. Макар че вписаните данни изглеждаха както си му е редът, в тях имаше нещо гнило. Усещах, че в регистъра има нещо, което все още не бях открил.

X

След като църквата се изгуби от погледа ми, поех с бързи крачки към Ноулсбъри. В по-голямата си част пътят бе прав и равен. Погледнех ли назад, виждах двамата шпиони, които упорито ме следваха. Те поддържаха определено разстояние помежду си, но един-два пъти ускориха хода си, за да ме задминат, сетне спряха, посъветваха се и останаха на старото разстояние. Очевидно имаха нещо пред вид и, изглежда, се колебаеха или не можеха да се споразумеят как най-добре да го осъществят. Не можех да се досетя за намерението им, но твърде сериозно се съмнявах, че ще стигна до Ноулсбъри, без да ми се случи някаква неприятност. Тези съмнения се потвърдиха.

Тъкмо бях навлязъл в една уединена част от пътя с един остър завой на известно разстояние напред и бях стигнал до заключението (изчислявайки времето), че вече наближавам града, когато неочаквано чух стъпките на мъжете близо зад себе си.

Преди да мога да се обърна, единият от тях (този, който ме бе следил в Лондон) бързо мина от лявата ми страна и ме блъсна с рамото си. Явно съм бил по-вбесен от начина, по който той и спътникът му вървяха по петите ми по целия път от Стария Уелмингам, отколкото съм осъзнавал, защото за зла участ го ударих порядъчно с отворена длан. Той веднага се развика за помощ. Спътникът му, високият мъж с лесничейските дрехи, скочи от дясната ми страна и в следващия момент се оказах здраво притиснат от двамата негодяи насред пътя.

Убеждението, че ми е приготвен капан, и раздразнението от факта, че попаднах в него, за щастие ме възпряха да утежня положението си чрез един неравностоен бой с двамата, с единия от които, по всяка вероятност и сам да беше, че бих могъл да се преборя. Подтиснах първото инстинктивно движение, с което се бях опитал да ги отхвърля, и се огледах да видя дали наблизо няма някой, към когото бих могъл да се обърна за помощ.

В съседната нива работеше един селянин, който трябва да бе видял случилото се. Извиках му да дойде с нас в града. Той поклати упорито глава и се отдалечи по посока на къщичката зад пътя. В същото време мъжете, които ме държаха притиснат, заявиха намерението си да ме подведат под отговорност за физическо насилие. Вече бях успял да възвърна хладнокръвието си, за да проумея, че не трябва да оказвам съпротива. „Пуснете ме — казах — и ще дойда с вас в града.“ Мъжът с лесничейските дрехи грубо отказа, но по-ниският бе достатъчно досетлив, за да помисли за последиците и да не позволи на другаря си да се замесва в ненужна разпра. Той даде знак на другия, пуснаха ме и аз тръгнах между тях.

Стигнахме до завоя и там наблизо се виждаха предградията на Ноулсбъри. Един местен полицай вървеше по пътечката, успоредна на шосето. Мъжете веднага се обърнаха към него. Той отвърна, че съдията е в общината и каза да се явим веднага пред него.

Отидохме в общината. Съдебният чиновник нададе официална призовка и искът бе предявен срещу мен с обичайното за такива случаи преувеличение и изопачаване на истината. Съдията (един неприветлив човек, който с озлобление се наслаждаваше на дадената му власт) запита дали някой на пътя или наоколо не е бил очевидец на нападението и за голяма моя изненада ищецът призна за присъствието на селянина в нивата. Разбрах каква е целта на това признание от следващите думи на съдията. Той заяви, че ще остана подследствен до призоваването на свидетеля, като същевременно изяви желание да ме пусне дотогава под гаранция, ако разполагам със сериозно поръчителство. В случай, че ме познаваха в града, това би било достатъчно, за да ме освободи; но тъй като бях съвършено непознат, трябваше да намеря надежден гарант.

Сега пред мен се разкри целият смисъл на заговора: наредено бе тъй, че да остана подследствен в град, където никой не ме познаваше и не можех да се надявам да намеря гарант. Следващото съдебно заседание бе след три дни. Ала докато бях задържан, сър Пърсивъл можеше да пусне в действие всички средства, с които да попречи на по-нататъшните ми действия — може би дори и да изчезне напълно, без да се страхува, че ще му попреча. След изтичането на трите дни искът несъмнено щеше да бъде оттеглен и свидетелските показания нямаше да послужат никому.

Негодуванието ми, бих могъл почти да кажа отчаянието ми от тази злонамерена спънка — толкова низка и дребна в същността си и все пак толкова обезсърчителна и сериозна, що се отнася до евентуалните последствия — първоначално ме направи напълно неспособен да разсъждавам как най-добре бих могъл да разреша дилемата, пред която бях изправен. Имах неблагоразумието да поискам пособия за писане, за да изложа лично пред съдията истинското си положение. Осъзнах безнадеждността и безсмислието на това хрумване чак след като бях написал вече първите встъпителни редове. Едва когато захвърлих настрани листата, едва когато (срамувам се да го кажа) раздразнението почти ме бе направило безпомощен, изведнъж ми мина през ум нещо, което сър Пърсивъл вероятно не бе предвидил и което би могло да ми върне свободата след няколко часа. Реших да съобщя за положението, в което се намирах, на мистър Досън от Оук Лодж.

Може би помните, че посетих дома на този джентълмен при първите си разследвания в околностите на Блакуотър Парк и му връчих писмо от мис Халкъм, в което тя най-убедително ме представяше на неговото любезно внимание. Сега писах, позовавайки се на това писмо и на това, което бях вече споделил с мистър Досън за деликатното и опасно естество на моите разследвания. Без да му откривам истината за Лора, бях споделил, че задачата ми е от изключително значение за лични семейни интереси, които засягат мис Халкъм. Също тъй предпазливо сега обясних причината за присъствието ми в Ноулсбъри и предоставих на лекаря сам да реши дали оказаното ми доверие от една дама, която той добре познаваше, и проявеното към мен гостоприемство в собствения му дом ми даваха право да го помоля да ми се притече на помощ в място, където нямах никакви приятели.

Получих разрешение да наема пратеник, който да отпътува веднага с писмото ми и евентуално да доведе лекаря със същата кола. Оук Лодж се намираше по пътя между Ноулсбъри и Блакуотър. Човекът заяви, че може да стигне дотам за четиридесет минути и след още толкова да се върне заедно с мистър Досън. Поръчах му да потърси доктора, където и да се намира той, и зачаках резултата с цялото си търпение и надежда, които можех да призова.

Нямаше един и половина часа, когато пратеникът тръгна. Преди три и половина той се върна и доведе лекаря със себе си. Любезността на мистър Досън и тактичността, с която погледна на своята готовност за съдействие като на нещо, разбиращо се от само себе си, ме покориха. Исканата гаранция бе дадена и незабавно приета. Преди още да бе станало четири часът, аз вече се ръкувах сърдечно с добрия стар доктор — отново свободен — на улиците на Ноулсбъри.

Мистър Досън гостоприемно ме покани да отида с него в Оук Лодж и да пренощувам там. Можах само да отговоря, че не разполагам със собственото си време и го помолих да ми позволи да го посетя след няколко дни, когато бих могъл отново да изразя благодарността си и да му дам обясненията, които му дължах, но които сега не бях в състояние да направя. Разделихме се, уверявайки се взаимно в дружеските си чувства, и аз веднага се отправих към кантората на мистър Уансбъро на Хай Стрийт.

Времето сега беше от огромно значение. Напълно сигурно бе, че до вечерта сър Пърсивъл щеше да узнае новината за пускането ми под гаранция. Ако през следващите няколко часа не успеех да сторя всичко възможно, за да оправдая най-лошите му опасения, можех да изгубя извоюваното дотук и никога вече да не си го възвърна. Безскрупулната природа на този човек, местното влияние, което имаше, отявлената опасност, която представляваха за него, разследванията ми, извършвани със завързани очи — всичко това ме предупреждаваше да не губя дори минута. Имах време да размишлявам, докато чаках пристигането на мистър Досън, и го бях оползотворил добре. Известни откъслеци от приказките на бъбривия стар псалт, които тогава ме отегчиха, сега изплуваха в паметта ми с ново значение и през ума ми мина, едно тъмно подозрение, за което не се бях сетил в църковната канцелария. По пътя за Ноулсбъри възнамерявах само да се обърна към мистър Уансбъро за сведения относно майката на сър Пърсивъл. Но целта ми сега бе да видя копието на регистъра от църквата в Стария Уелмингам.

Мистър Уансбъро беше в кантората си, когато го потърсих. Той беше добродушен, червендалест веселяк, който приличаше по-скоро на земевладелец, отколкото на адвокат и, изглежда, искането ми му се видя не само изненадващо, но и забавно. Чувал бе за направеното от баща му копие на регистъра, но дори не го бе виждал. То не бе трябвало никога никому и несъмнено можело да се намери в трезора сред другите документи, които не били пипани след смъртта на баща му.

Колко жалко (каза мистър Уансбъро), че старият джентълмен не бил жив, за да види, че най-сетне някой има нужда от скъпоценното му копие. Това щяло с още по-голяма сила да го накара да продължи любимото си занимание. Как тъй съм разбрал за копието? Дали някой от града ми е казал?

Отклоних въпроса, доколкото ми бе възможно. На този етап от разследването бе доста трудно да бъда напълно предпазлив, но същевременно сметнах, че е по-добре да не съобщавам предварително на мистър Уансбъро, че вече съм видял оригиналния регистър. Ето защо обясних, че съм натоварен с едно семейно проучване, при което пестенето на време е от голямо значение. Силно желаех още същия ден да изпратя известни данни в Лондон и един поглед в копието (след като, разбира се, заплатя необходимата такса) би могъл да ми предостави това, което търсех, и да ми спести отиването до Стария Уелмингам. Сетне добавих, че ако ми потрябва дубликат от оригиналния регистър, ще се обърна към кантората на мистър Уансбъро да ми издаде документа.

След това обяснение копието ми бе предоставено без всякакви възражения. Един чиновник бе изпратен в трезора и след като се позабави малко, се върна с тома. Той бе точно толкова голям, колкото оригинала в църковната канцелария с тази разлика, че бе много по-красиво подвързан. Взех го и седнах на едно свободно бюро. Ръцете ми трепереха, главата ми гореше; почувствувах, че е необходимо да скрия, доколкото мога, вълнението си от хората, които бяха в стаята, преди да отворя книгата.

На първата страница, на която най-напред обърнах, се различаваха няколко реда, написани с избеляло вече мастило. Те съдържаха следното:

„Копие от брачния регистър на уелмингамската енорийска църква. Заведено по мое нареждане и след топа сравнявано с оригинала при вписването на всички нови данни от самия мен. (Подпис) Робърт Уансбъро, член на енорийския съвет — наблюдател на църковната канцелария“.

Под тази бележка с друг почерк бе добавено: „Включващо регистрациите от 1 януари 1800 година до 30 юли 1815 година“.

Отгърнах на месец септември 1803-а. Открих брака на мъжа, чието малко име беше като моето. Открих двойната регистрация за браковете на двамата братя. И между тези данни на дъното на страницата…

Нищо! Ни следа от регистрацията в църковния том, удостоверяваща брака на сър Феликс Глайд и Сесилия Джейн Елстър!

Сърцето ми подскочи и заби, сякаш щеше да ме задуши. Погледнах отново — страхувах се да повярвам на собствените си очи. Не! Нямаше съмнение. Бракът не беше регистриран. Данните в копието бяха вписани точно на същите места на страницата, както и данните от оригинала. Последната регистрация на едната страница беше за брака на мъжа с моето малко име. Под нея имаше празно място — оставено очевидно защото е било твърде малко, за да се впишат браковете на двамата братя, които в копието, както и в оригинала, заемаха горната част на следващата страница. Това празно място казваше всичко. То е останало така в църковния регистър от 1803 година (когато бракосъчетанията са били извършени и вписани и в копието) до 1827 година, когато сър Пърсивъл се е появил в Стария Уелмингам. Тук, в Ноулсбъри, съществуваше възможността да се подправи копието, а там, в Стария Уелмингам, бе извършена фалшификацията в църковния регистър.

Главата ми се замая; хванах се за бюрото, за да не падна. От всички минали през ума ми подозрения по отношение На този готов на всичко човек нито едно не е било близко до истината. Мисълта, че той въобще не е сър Пърсивъл Глайд и че няма по-големи претенции към баронетството и Блакуотър Парк от най-бедния селяк, който работи в земите му, не ми бе хрумвала ни веднъж. В един момент бях предположил, че може би е бащата на Ан Катърик; в друг, че може би е бил съпруг на Ан Катърик; престъплението, за което той наистина бе отговорен от началото до края, бе останало извън обсега и на най-смелите полети на въображението ми.

Долните средства, чрез които бе извършена измамата, размерът и наглостта на престъплението, което тя представляваше, ужасът от последиците, свързани с разкритието, ме потресоха. Кой би могъл сега да се учудва на бруталността, с която действуваше тази отрепка — на окаяните мятания между отвратителната двойственост и безразсъдното насилие, на лудостта на гузното му съмнение, което го бе накарало да затвори Ан Катърик в приюта за душевноболни и го бе тласнало към злокобния заговор срещу собствената му жена само защото е подозирал, че те знаят ужасната му тайна? Откритието на тази тайна в миналото би могло да го изпрати на бесилото, сега можеше да го изпрати на доживотна каторга. Разкритието на тази тайна, дори ако пострадавшите от неговата измама му спестяха наказанията на закона, би го лишило наведнъж от името, ранга, имението и цялото социално положение, което си бе присвоил. Това беше Тайната и тя бе моя! Една моя дума и сбогом на къщата, земите, баронетската титла; една моя дума и той щеше да бъде прокуден от света — безименен, без пукната пара, отхвърлен от всички. Цялото бъдеще на този човек бе на устните ми и той вече го знаеше също тъй добре както и аз.

Тази последна мисъл ме накара да се опомня. Интереси, много по-скъпи от моите собствени, зависеха от предпазливостта, която сега трябваше да ръководи и най-малките ми действия. Нямаше подлост, която сър Пърсивъл не би се опитал да извърши спрямо мен. В опасността и отчаянието на своето положение той не би се спрял пред никакви рискове, не би се поколебал пред никакво престъпление — не би се двоумил буквално пред нищо, за да се спаси.

Премислих секунда. Първото нещо, което трябваше да сторя, бе да осигуря писмено доказателство за току-що направеното от мен откритие и да го дам на съхранение там, където сър Пърсивъл не би могъл да се добере до него, в случай че му се случи нещо лошо. Копието от регистъра бе на сигурно място в трезора на мистър Уансбъро. Но оригиналът в църковната канцелария, както сам видях, съвсем не беше в безопасност.

При това положение реших да се върна в църквата, да се обърна отново към псалта и начаса да взема необходимия дубликат от регистъра. Тогава все още не ми бе известно, че е необходимо правно заверено копие и че никакъв документ, който сам съм си извадил, не може да бъде зачетен като доказателство. Не бях осведомен за това и решението да запазя в тайна действията си не ми позволи да задам въпросите, които биха могли да ми дадат нужната информация. Единственото нещо, което ме вълнуваше сега, бе да се върна в Стария Уелмингам. Извиних се, както можах, за тревогата, обхванала лицето и поведението ми, която мистър Уансбъро вече бе забелязал, оставих необходимата такса на масата му, уговорих се, че ще му пиша след един-два дни и излязох от кантората със замаяна глава, сгорещен като при треска.

Тъкмо притъмняваше. Мина ми през ум, че може отново да ме проследят и да ме нападнат по пътя. Бастунът ми бе съвсем лек и едва ли можеше да ми послужи за отбрана. Преди да напусна Ноулсбъри, се отбих и си купих една здрава, къса тояга, удебелена в горния край. С това простичко оръжие можех да изляза насреща на всеки, който се опиташе да ме спре. Ако ме нападнеха неколцина, можех да разчитам на петите си. Като ученик бях известен бегач, а и не ми липсваше практика от преживяванията ми в Централна Америка.

Тръгнах от града с бърз ход, държейки средата на пътя. Леко ръмеше и отначало не ми бе възможно да разбера дали ме следят. Но когато стигнах на около две мили от църквата, видях как покрай мен в дъжда изтича някакъв мъж и после чух как затръшна шумно портата на една оградена нива край пътя. Продължих напред, хванал здраво тоягата в ръка, наострил уши, взирайки се в ръмящия дъжд и тъмнината. Не бях изминал и сто ярда, когато откъм живия плет вдясно се чу шум и трима мъже изскочиха на пътя.

Дръпнах се веднага на пътечката за пешеходци. Двамата, които вървяха напред, отминаха, преди да се осъзнаят. Но третият беше бърз като светкавица. Той спря, извърна се и ме удари с пръчката си. Ударът му беше наслуки и не беше силен. Улучи ме в лявото рамо. Аз му го върнах тежко по главата. Той се олюля и се блъсна в двамата си спътници точно когато те бяха се впуснали срещу ми. Това обстоятелство ми даде малка преднина. Измъкнах се от тях и хукнах с все сили по средата на пътя.

Двамината затичаха след мен. Те бяха добри бегачи; пътят бе гладък и равен и през първите пет минути или повече усещах, че могат да ме догонят. Рисковано беше да се тича дълго в мрака. Едвам различавах тъмната черна линия на плетовете от двете ми страни и можех да се просна при най-незначителното препятствие, изпречило се на пътя ми. Скоро усетих, че земята се променя — при един завой слизаше надолу и след това отново се издигаше. По нанадолнището мъжете почти ме настигнаха, но нагоре аз започнах да увеличавам разстоянието помежду ни. Бързият, ритмичен тропот на краката им се чуваше все по-приглушено и по звука пресметнах, че имам достатъчно преднина, за да хвана през нивите и те да ме отминат в тъмнината. Отклонявайки се по пътечката за пешеходци, аз се насочих към първата пролука, която по-скоро усетих, отколкото видях в плета. Оказа се, че портичката е затворена. Прескочих и озовавайки се в една нива, закрачих напряко през нея с гръб към пътя. Чух как мъжете минаха покрай портичката, все още тичайки, а подир минута единият извика на другия да се върне. Сега вече бе без значение какво ще правят. Не ме виждаха и не ме чуваха. Продължих все така през нивата и когато стигнах другия й край, спрях се за минута да си поема дъх.

Немислимо бе да изляза отново на пътя, но въпреки всичко бях твърдо решен да стигна тази вечер до Стария Уелмингам. Нямаше нито луна, нито звезди, за да ми сочат пътя. Знаех само, че излизайки от Ноулсбъри, вятърът и дъждът идеха откъм гърба ми и ако продължавах да вървя тъй, че да ги усещам в гърба си, най-малкото щях да бъда сигурен, че не се движа в погрешна посока.

Следвайки този план, продължих през полята — без да срещам други препятствия освен плетове, ями и гъсталаци, които от време на време ме заставяха да изменям за малко посоката, — докато се озовах на някакво хълмче, спускащо се стръмно надолу. Смъкнах се, проврях се през един плет и излязох на някаква пътечка. Тъй като, напускайки пътя, бях завил надясно, сега свих вляво, като по този начин се надявах да изляза по посоката, от която се бях отклонил. След като вървях десетина минути по калната криволичеща пътека, видях една селска къща, чийто прозорец светеше. Градинската й порта бе пред мен и веднага влязох, за да попитам за пътя.

Преди да успея да почукам, вратата ненадейно се отвори и някакъв мъж излезе тичешком от нея със запален фенер в ръката. Той се спря и го вдигна, за да ме огледа. И двамата се стреснахме, когато се видяхме. Скитанията ми ме бяха извели в покрайнините на селото откъм долната му страна. Отново бях в Стария Уелмингам и човекът с фенера не бе друг, а именно моят познат от сутринта — енорийският псалт.

Държането му ми се стори твърде променено през промеждутъка от последната ни среща. Той изглеждаше объркан, румените му бузи бяха силно зачервени и първите думи, които изрече, бяха съвсем неясни за мен.

— Къде са ключовете? — попита той. — Вие ли ги взехте?

— Какви ключове? — повторих аз. — Току-що идвам от Ноулсбъри. За какви ключове говорите?

— Ключовете от църковната канцелария. Бог да ни е на помощ, какво ще правя? Ключовете изчезнаха! Чувате ли? — извика старецът, като от вълнение започна да размахва срещу мен фенера. — Ключовете изчезнаха.

— Как? Кога? Кой може да ги е взел?

— Не знам — каза псалтът, като се взираше обезумял в мрака. — Тъкмо се прибрах. Сутринта ви казах, че ми предстои дълъг ден. Заключих вратата и затворих прозореца. А сега е отворен. Прозорецът е отворен. Вижте! Някой е влязъл и е взел ключовете.

Той се обърна към прозореца, за да ми покаже, че зее широко. Вратичката на фенера се отвори, докато той го клатеше, и вятърът изгаси свещта.

— Вземете друга светлина — казах аз — и да отидем в канцеларията. Бързо, бързо!

Поведох го припряно към къщата. Подлостта, която имах пълно основание да очаквам, подлостта, която можеше да ме лиши от всички спечелени преимущества, може би вече се извършваше в този момент. Нетърпението ми да отида в църквата бе толкова голямо, че не можех да стоя в къщата, докато псалтът запали отново фенера, и тръгнах през градината към пътеката.

Преди да бях извървял и десет крачки, един мъж се приближи откъм църквата. Не можах да видя лицето му, но гласът му ми беше напълно непознат.

— Извинете, сър Пърсивъл… — започна той.

Спрях го, преди да може да каже нещо друго.

— Грешите поради мрака — казах му. — Аз не съм сър Пърсивъл.

Мъжът тутакси се отдръпна.

— Помислих, че е господарят ми — промърмори той объркано и колебливо.

— Очаквали сте да срещнете тук господаря си?

— Казано ми бе да чакам на пътеката.

След тези думи той тръгна обратно натам, откъдето бе дошъл. Погледнах към къщичката и видях, че псалтът излиза със запаления наново фенер. Хванах стареца под ръка, за да му помагам да вървим по-бързо. Ускорихме крачките си и минахме покрай човека, който ме бе заговорил. Доколкото виждах на светлината на фенера, той беше лакей.

— Кой е този? — прошепна псалтът. — Дали не знае нещо за ключовете?

— Няма да се спираме да го питаме. Ще идем най-напред в канцеларията.

Църквата не се виждаше дори и денем, преди да се стигне краят на пътеката. Когато изкачвахме височинната, която водеше към сградата, едно от селските деца — момченце — се приближи към нас, привлечено от светлината, и позна псалта.

— Ще ви кажа нещо, мистър — каза момчето, като задърпа палтото на псалта, — ей там, има някой в църквата. Чух го да отключва вратата — чух го да пали с кибрит.

Псалтът се разтрепера и се отпусна с цялата си тежест на мен.

— Хайде, хайде — насърчих го аз. — Не сме закъснели. Който и да е, ще го заловим. Дръжте фенера и ме следвайте колкото се може по-бързо.

Изкачихме хълмчето. Тъмният силует на църковната кула бе първото, което различих на фона на нощното небе. Завивайки, за да тръгна към канцеларията, чух зад себе си тежки стъпки. Слугата се бе изкачил към църквата подире ни.

— Не искам да ви сторя нищо лошо — каза той, когато се извърнах към него. — Търся само господаря си.

Гласът му издаваше несъмнен страх. Не му обърнах внимание и продължих.

В мига, в който завих зад ъгъла и видях пред себе си канцеларията, забелязах, че стъкленото прозорче на покрива е силно осветено. Ослепителният му блясък се открояваше ярко на тъмното, беззвездно небе.

Отправих се бързо през църковния двор към вратата. Когато приближих, странна миризма се носеше във влажния нощен въздух. Чух рязък шум отвътре, видях как горе светлината става все по-ярка и по-ярка, някакво стъкло се счупи, аз се затичах към вратата и сложих ръка на дръжката. Канцеларията гореше!

Но преди да направя каквото и да е движение, преди да си поема дъх от това откритие, тежко думкане по вътрешната страна на вратата ме накара да изтръпна от ужас. Чух как ключ се върти яростно в ключалката, чух мъжки глас зад вратата, който с непоносима пронизителност викаше за помощ.

Слугата, който бе ме последвал, се олюля назад, потръпна и падна на колене.

— О, боже мой! — каза той. — Това е сър Пърсивъл! Когато промълви тези думи, псалтът вече беше при нас и в същата минута ключът отново изстърга в ключалката.

— Дано бог се смили над душата му! — каза старецът. — Той е обречен и мъртъв. Ключалката е запънала.

Втурнах се към вратата. Всепоглъщащата цел, която бе изпълвала мислите ми, която бе ръководила действията ми седмици и седмици наред, изчезна в миг от съзнанието ми. Целият спомен за жестокото зло, причинено от престъпленията на този човек, за обичта, невинността и щастието, които безжалостно бе потъпкал, дадената пред самия мен клетва да потърся ужасната разплата, която заслужаваше — всичко отлетя от паметта ми като сън. Не помнех нищо освен ужаса на положението му. Не изпитвах нищо освен естествения човешки импулс да го спася от страшната смърт.

— Опитайте от другата врата! — изкрещях аз. — Опитайте вратата към църквата. Ключалката е запънала. Не губете времето си с нея, инак сте обречен на смърт.

При последното завъртане на ключа не прозвуча вик за помощ. Сега никакъв звук не подсказваше, че той все още беше жив. Чуваше се само засилващото се пращене на пламъците и острото пукане на стъклото на прозорчето на покрива.

Погледнах двамата си придружители. Слугата се беше изправил, бе взел фенера и го държеше безучастно към вратата. От ужаса, изглежда, бе оглупял напълно — или стоеше до мен, или ме следваше по петите като куче. Псалтът се бе свил на един от надгробните камъни, като се тресеше целият и стенеше. Щом ги погледнах, разбрах, че и двамата са безпомощни.

Без да осъзнавам какво правя, действувайки отчаяно и без да се замислям, сграбчих слугата и го блъснах към стената на канцеларията.

— Наведи се — казах му — и се хвани за камъните! Ще се покатеря върху теб и оттам на покрива — ще счупя прозорчето, за да му влезе малко въздух.

Мъжът трепереше целият, но се държеше здраво. Качих се на гърба му, захапал със зъби тоягата си, хванах се с две ръце за парапета и следващия миг бях на покрива. Обхванат от неистово възбуждение, въобще не се сетих, че вместо да влезе въздух, пламъците ще излязат навън. Ударих прозорчето и разбих напуканото стъкло с един замах. Огънят изскочи като див звяр от леговището си. Ако по някаква случайност вятърът не го бе насочил настрани от мен, усилията ми можеха да свършат там веднъж за винаги. Приведох се на покрива, тъй като пушекът бълваше ведно с пламъците. В проблясъците и искрите видях лицето на слугата с вторачен нагоре празен поглед; псалтът се бе изправил и кършеше ръце в отчаяние. Малцината жители на селото — изпити мъже и ужасени жени — се бяха скупчили долу в църковния двор и всичко това ту изчезваше, ту се появяваше в аления блясък на страховития пламък и в черните кълба на задушаващия дим. А мъжът, който беше нейде под мен — мъжът, който се задушаваше, изгаряше и умираше, бе толкова близо и все пак безкрайно далеч от нас!

Тази мисъл почти ме подлудяваше. Пропълзях, подпирайки се на ръцете си, обратно по покрива и скочих на земята.

— Ключа от църквата! — изкрещях на псалта. — Трябва да опитаме оттам — можем да го спасим, ако разбием вътрешната врата.

— Не, не, не! — развика се старецът. — Няма надежда! Ключовете от църквата и от канцеларията са на същата връзка — и двата са вътре! О, сър, няма какво да спасяваме — той е вече само прах и пепел.

— Ще видят пожара от града — обади се глас измежду мъжете зад мен. — В града има пожарна кола. Ще спасят църквата.

Провикнах се към този мъж — той не беше толкова глупав, — извиках го да дойде, за да поговорим. Най-малко четвърт час щеше да мине преди пристигането на пожарната кола. Не можех да приема ужаса на бездействието през цялото това време. В противоречие със собствения си разум си внушавах, че обреченият и загубен клетник в канцеларията може би все още лежи безчувствен на пода, може би все още не е мъртъв. Ако разбиехме вратата, можехме ли да го спасим? Знаех колко е здрава ключалката, знаех дебелината на обкованата врата, знаех колко е безсмислено да напъваме едната или другата с обикновени пособия. Но сигурно се намираха някакви греди в съборените около църквата къщи? Ами ако вземем една и с нея се опитаме да разбием вратата?

Мисълта префуча през съзнанието ми като фучащия през прозорчето на покрива огън. Обърнах се към мъжа, който пръв бе заговорил за пожарната кола от града. „Имате ли кирки подръка?“ Да, имали. „А секира, трион и малко въже?“ Да! Да! Да! Разтичах се сред селяните с фенера в ръка. „По пет шилинга на всеки, който ми помогне!“ Тези думи ги съживиха. Вторият ненаситен глад на бедността — гладът за пари — на мига ги подтикна към действия. „Двама да отидат за още фенери, ако имате. Двама — за кирките и сечивата. Останалите след мен — да намерим греда.“ Те се развикаха, развикаха се с пронизителни, изтощени от глад гласове. Жените и децата се разбягаха от пътя ни. Втурнахме се вкупом през църковния двор към първата празна къщурка. Никой не остана там горе освен псалта — бедният стар псалт, който върху надгробния камък хлипаше и оплакваше църквата. Слугата ме следваше по петите — побелялото му, безпомощно, обхванато от ужас лице бе надвиснало над рамото ми, когато връхлетяхме в къщата. На пода бяха разхвърлени дъски от съборения покрив, но те бяха твърде леки. Една греда пресичаше пространството над главите ни, но не толкова високо, че да не можем да я достигнем с ръцете и кирките си — една греда, забита здраво в двата края на разрушената стена, останала без таван и под, а над нея през зейналата на покрива дупка се виждаше небето. Нахвърлихме се едновременно, към двата й края. Божичко! Колко здраво се държеше тя — с каква сила ни се съпротивяваха тухлите и хоросанът на стената. Ние удряхме, теглехме и дърпахме. Гредата поддаде от едната страна — тя падна, повличайки със себе си няколко отломъка.

Жените, струпани на прага, за да ни гледат, нададоха писък, мъжете извикаха — двама от тях паднаха, но не се нараниха. Още едно последно усилие и вторият край на гредата също бе изваден. Вдигнахме я и се провикнахме да разчистят изхода. Ах, какво беше, каква блъсканица настана! Светеха ни пламъците, бликнали с още по-голяма сила към небето! Устремихме се по пътеката на църковния двор — напред да щурмуваме вратата. Едно, две, три — и отстъп. Кънтят радостни възгласи, неудържимо. Вече сме я разклатили — ако не ключалката, то пантите трябва да поддадат. Отново напред с гредата! Едно, две, три и отстъп. Вратата полита навътре с трясък. Настъпва пълна тишина, очакването спира всеки дъх. Оглеждаме се за тялото. Унищожителната топлина ни принуждава да се отдръпнем: не виждаме нищо — нагоре, надолу, в цялото помещение не виждаме нищо освен една огнена завеса.

— Къде е той — прошепна слугата, вторачил празен поглед в пламъците.

— Мъртъв е — каза псалтът. — Книгите и те са се превърнали в прах и пепел. Ох, господа, църквата също скоро ще бъде само прах и пепел.

Тези двамата бяха единствените, които проговориха. Когато се умълчаха отново, в тишината се чуваше само боботенето и пращенето на огъня.

Ето! Отдалеко нещо силно трещи — после долитат тъпите удари на галопиращи конски копита и тогава а първия миг приглушено, а сетне с все сила екват крясъците и виковете на стотици човешки същества. Иде пожарната кола!

Хората около мен се извърнаха от огъня и хукнаха към върха на хълма. Старият псалт се опита да тръгне подире им, но беше напълно изтощен. Видях го да се подпира на един от надгробните камъни. „Спасете църквата!“ — провикна се той, като че ли пожарникарите можеха да го чуят.

„Спасете църквата!“

Единственият, който не помръдна въобще, беше слугата. Той продължаваше да стои, втренчил, без да мигне, празен поглед в пламъците. Заговорих го; хванах го за ръката и го разтресох. Не беше на себе си. Само прошепна още веднъж: „Къде е той?“

След десет минути колата бе на линия, свързана с кладенеца зад църквата, а маркучът бе изтеглен до входа на църковната канцелария. Ако ми бяха поискали помощ, не „бих могъл да им я дам. Волята ме бе напуснала, силите ми бяха изчерпани, трескавото ми съзнание бе завладяно неочаквано от особен покой сега, когато знаех, че той е мъртъв. Стоях безполезен и безпомощен, загледан в горящата стая.

Видях как бавно покориха огъня. Ослепителната яркост започна да бледнее, димът кълбеше на бели облаци, а през тях по пода проблясваха в червено и черно тлеещите въглени. Настъпи миг на затишие, после пожарникарите и полицаите запречиха вкупом входа, посъветваха се нещо, после отделиха двама мъже от останалите и те тръгнаха през църковния двор. Тълпата се отдръпна в мъртво мълчание да им стори път.

След малко людското море потрепна и отново бавно се раздели. Мъжете минаха през него, носейки врата от една от празните къщи. Те стигнаха с нея до канцеларията и влязоха вътре. Полицаите отново затвориха кордона пред входа, няколко мъже от тълпата се отделиха и на групички по двама, по трима започнаха да пристъпват, за да видят първи какво става. Други чакаха близо до първите, за да чуят. Сред тях имаше жени и деца.

Новините от канцеларията се понесоха през тълпата — те минаваха бавно от уста на уста, докато най-сетне стигнаха до мястото, където стоях аз. Чувах как около мен тихи нетърпеливи гласове непрекъснато повтарят въпросите и отговорите.

«Намериха ли го?» — «Да.» — «Къде?» — «Срещу вратата, по лице.» — «Коя врата?» — «Вратата, която води към църквата. Главата му била опряна на нея — бил паднал по лице.» — «Изгоряло ли е лицето му?» — «Не.» — «Да, изгоряло е.» — «Не, обгоряло е, не е изгоряло — лежал е по лице.» — «Кой е той?» — «Казват, че бил лорд.» — «Не, не е лорд. Сър Не-знам-си-кой; сър е звание.» — «Значи, също баронет.» — Не.“ — „Да, така е.“ — „Какво е търсил там?“ — „Нищо хубаво, това поне е сигурно.“ — „Нарочно ли го е направил?“ — „Да се запали нарочно!“ — „Не говоря за него, а за канцеларията.“ — „Страшен ли е за гледане?“ — „Страшен!“ — „Обаче не в лицето?“ — „Не, в лицето не чак толкоз.“ — „Никой ли не го познава?“ — „Има някакъв, който казва, че го познавал.“ — „Кой?“ — „Бил слуга. Но е напълно оглупял и полицията не му вярва.“ — „Никой друг ли не знае кой е той?“ — „Шшт!“

Един висок, ясен властен глас за миг сложи край на тихото жужене около мен. „Къде е джентълменът, който се е опитал да го спаси?“ — запита гласът.

„Ето го, сър — ето го!“ Десетки любопитни лица се обърнаха към мен — десетки нетърпеливи ръце разделиха тълпата. Мъжът, който явно беше някакъв, дойде при мен, държейки фенер.

— Насам, ако обичате, сър — каза тихо той.

Не бях в състояние да заговоря; не можах да се възпротивя, когато ме хвана за ръката. Опитах се да кажа, че никога през живота си не съм виждал мъртвия — че няма как да установят личността му чрез мен. Но думите замръзнаха на устните ми. Чувствувах, че ми е зле, че не мога да говоря и съм безпомощен.

— Познавате ли го, сър?

Стоях, заобиколен от мъже. Трима от тях бяха снижили фенерите си към земята. Очите им и очите на останалите бяха насочени в мълчаливо очакване към мен. Знаех какво има в нозете ми — знаех защо държат така ниско фенерите си.

— Можете ли да удостоверите самоличността му, сър?

Бавно наведох очи. Първом не видях нищо освен едно грубо брезентно платнище. В ужасната тишина се чуваше падането на дъждовните капки по него. Преместих поглед и там на края на платнището на жълтата светлина видях лицето му — бездиханно, мрачно и почерняло.

Така го видях — за пръв и за последен път. Тъй бе повелил бог да се срещнем той и аз.

XI

Съдебното дирене бе ускорено по причини от местен характер, свързани със следователя и градските власти. То се състоя следобеда на другия ден. Аз бях по необходимост един от свидетелите, призовани да помогнат на следствието.

Първото нещо, което направих сутринта, бе да отида в пощата и да попитам за писмото, което очаквах от Мариан. Никаква промяна в обстоятелствата, колкото и необикновена да бе тя, не можеше да се отрази на голямото безпокойство, което занимаваше съзнанието ми, докато отсъствувах от Лондон. Сутрешното писмо бе единственото уверение, което можех да получа, че не се е случило нищо лошо, и мисълта за него изцяло бе погълнала вниманието ми в началото на деня.

За мое облекчение писмото от Мариан ме чакаше в пощата. Нищо не се бе случило — и двете бяха в безопасност и се чувствуваха тъй добре, както когато ги оставих. Лора ме поздравяваше най-сърдечно и молеше да я уведомя един Ден по-рано за връщането си. Сестра й добавяше в пояснение, че била спестила „почти цял суверен“ от личните си пари и настоявала сама да поръча И заплати вечерята, с която да се отпразнува денят на моето завръщане. Прочетох тези малки домашни тайни в светлата утрин, а в паметта ми бяха живи ужасните спомени от случилото се предната вечер. Необходимостта да се спести на Лора неочакваното научаване на истината бе първото съображение, подсказано ми от писмото. Писах веднага на Мариан, за да я запозная с новините колкото се може по-постепенно и внимателно, като същевременно я предупредих да крие всички вестници от Лора, докато отсъствувам. При всяка друга жена, не тъй храбра и тъй устойчива, вероятно щях да изпитам колебания, преди да се осмеля да разкрия тъй безрезервно цялата истина. Но аз бях длъжен пред Мариан, трябваше да остана верен на досегашния опит от нашите взаимоотношения и да й се доверя, както й се доверявах.

Писмото ми бе дълго. Писах го, докато дойде време да тръгна за следствието.

Съдебното дирене бе съпроводено с особени усложнения и трудности. Освен разследването на обстоятелствата, при които покойният бе срещнал смъртта си, трябваше да се уточнят някои сериозни въпроси, отнасящи се до причината за пожара, открадването на ключовете и присъствието на един непознат в канцеларията, когато е избухнал пожарът. Дори все още не бе установена самоличността на мъртвия. Безпомощното състояние, в което бе изпаднал слугата, бе накарало полицията да не му повярва, че това е неговият господар. Още предната нощ бяха изпратили хора в Ноулсбъри, за да се осигурят свидетели, добре познаващи лично сър Пърсивъл Глайд, а първото нещо, което бяха направили сутринта, бе да установят връзка с Блакуотър Парк. Тези мерки дадоха възможност на следователя и на съда да уредят въпроса за самоличността и да потвърдят верността на твърденията на слугата; показанията на компетентните свидетели и откриването на някои факти бяха впоследствие доказани след огледа на часовника на покойния. От вътрешната му страна бяха гравирани гербът и името на сър Пърсивъл Глайд.

Следващите въпроси се отнасяха до пожара. Първите извикани свидетели бяхме слугата, аз и момчето, което бе чуло, че в църковната канцелария се запалва светлина. Момчето даде показанието си достатъчно ясно, но слугата, който все още не бе дошъл на себе си не бе в състояние да помогне на следствието и му бе казано да се оттегли.

За мое голямо облекчение не ме разпитваха дълга. Не познавах покойния, никога не бях го виждал, не знаех, че е в Стария Уелмингам и не бях присъствувал при откриването на тялото в канцеларията. Всичко, което можах да докажа, бе, че съм се отбил в къщата на псалта, за да попитам за пътя, той ми е казал, че ключовете са изчезнали, придружил съм го до църквата, за да му помогна с каквото мога, видял съм пожара, чул съм как някой в канцеларията напразно се опитва да отключи вратата и от чисто хуманни съображения съм направил, каквото бях направил; за да спася този човек. Други свидетели, които познаваха покойния, бяха попитани дали могат да обяснят загадката с предполагаемото открадване на ключовете от негова страна и присъствието му в горящата стая. Но следователят напълно естествено предположи, че аз, който не познавам никого в града, както и сър Пърсивъл Глайд не мога да дам показания по тези два въпроса.

Това, което трябваше да предприема след приключването на разпита, ми изглеждаше вече ясно. Не смятах за необходимо да правя по собствено желание изявление за личното ми виждане: първо, защото то нямаше да има никаква практическа стойност сега, когато всички доказателства в подкрепа на моите догадки бяха изгорели заедно с регистъра; второ, защото не бих могъл понятно да изложа мнението си — едно мнение, неподкрепено с факти, — без да разкрия цялата история на заговора и подобно на случая с мистър Кърл, да достигна до същия незадоволителен резултат със следователя и съдебните заседатели.

В тези страници обаче, при това след като отмина известно време, предпазливостта и съображенията, ЗА които говорих по-горе, няма защо да пречат на свободното излагане на моето мнение. Ще разкажа накратко, преди перото ми да се занимае с други събития, какви — въз основа на собствените ми убеждения — са моите обяснения за открадването на ключовете, избухването на пожара и смъртта на този човек.

Вестта, че съм освободен под гаранцията, е принудила, както предполагам, сър Пърсивъл да прибегне към последната възможност. Опитът да бъда нападнат по пътя бе част от нея, но по-сигурно бе другото — да заличи всички практически доказателства за престъплението си, като унищожи съответната страница от регистъра, където е била извършена фалшификацията. Ако не можех да представя извадка от оригинала, за да я сравня с копието в Ноулсбъри, аз в същност се лишавах от категорично доказателство и вече не бих могъл да го заплашвам с неминуемо разобличение. За да постигне тази си цел, той е трябвало да влезе в канцеларията незабелязан, да скъса страницата от регистъра и да излезе също тъй тайно, както е влязъл.

При това предположение бе лесно обяснимо защо е изчакал да се стъмни, преди да направи опита си, и защо се е възползувал от отсъствието на псалта, за да се сдобие с ключовете. За да намери търсения регистър, е било необходимо да си свети с нещо, а най-обикновената предпазливост го е накарала да заключи вратата отвътре, за да избегне вмешателство от страна на някой любопитен непознат или от моя страна, ако съм в околността.

Не мога да повярвам, че е имал намерение нарочно да подпали канцеларията, за да излезе, че регистърът е унищожен в резултат на пожар. Едва ли е мислил повече от минута, за да отхвърли тази идея, имайки пред вид, че някой случайно би могъл да се притече на помощ и че книгите, колкото и малка да бе вероятността, биха могли да бъдат спасени. Количеството на леснозапалимите предмети в канцеларията — сламата, документите, сандъците, сухото дърво, проядените шкафове — показва, че пожарът е резултат на някаква нещастна случайност с кибрита или светлината, която е носел.

При тези обстоятелства първият подтик несъмнено е бил да се опита да угаси пламъците; и тъй като не е успял, вторият му подтик (без да знае какво е състоянието на ключалката) е бил да избяга през вратата, през която е влязъл. Когато му извиках, пламъците сигурно са били стигнали до вратата, водеща към църквата, от двете страни на която се намираха шкафовете и в близост с тях други леснозапалими предмети. По всяка вероятност димът и пламъците (бидейки ограничени само в стаята) са се оказали твърде силни за него, когато се е опитал да избяга през вътрешната врата. Сигурно се е повалил мъртъв на мястото, където бе намерен, точно когато съм се качвал на покрива да разбия прозорчето. Дори ако бяхме успели след това да влезем в църквата и да разбием вратата от тази страна, закъснението щеше да бъде фатално. По това време той отдавна вече не е можел да бъде спасен. Трябвало е само да дадем свободен достъп на пламъците към църквата, която се запази, но която в противен случай щеше да сподели съдбата на канцеларията. Не се съмнявам и никой не може да се съмнява, че той е бил мъртъв, преди да стигнем до празната къща, където напънахме всичките си сили, за да свалим гредата.

Това е най-близкият теоретичен вариант, до който можах да достигна, подкрепен от безспорните факти.

Събитията се развиха тъй, както ги описвам; тялото му бе намерено тъй, както разказах.

Следствието бе отложено за другия ден — до този момент не бяха намерени никакви достатъчно убедителни обяснения за загадъчните обстоятелства около случая, които съдът да приеме.

Наредено бе да бъдат призовани още свидетели и да бъде поканен лондонският адвокат на покойния. Един лекар бе натоварен да докладва за душевното състояние на слугата, което за момента поне го лишаваше от възможността да даде каквито и да е показания. Той можа само много объркано да заяви, че в нощта на пожара му било заповядано да чака на пътеката и че не знае нищо друго, освен факта, че покойният несъмнено е неговият господар.

Личното ми впечатление бе, че отначало е бил използуван (без да подозира) да потвърди отсъствието на псалта от дома му предния ден и след това му е било казано да чака близо до църквата (но достатъчно далеч, за да не вижда канцеларията), в случай че успея да се измъкна от нападението на пътя и се стигне до евентуален сблъсък между сър Пърсивъл и мен. Нужно е да добавя, че човекът не даде никакви показания, които да потвърдят това предположение. Според лекарската преценка малкото му умствени възможности били сериозно накърнени; нищо задоволително не бе извлечено от него на втория ден от следствието и предполагам, без да съм сигурен, че вероятно и до ден-днешен той не се е възстановил.

Върнах се в хотела в Уелмингам така изтормозен физически и психически, така изтощен и подтиснат от всичко, което ми се бе случило, че въобще не бях в състояние да понеса местните клюки около следствието или да отговарям на незначителните въпроси, отправени ми от бърборковците в кафенето. След оскъдната вечеря се оттеглих в евтината си таванска стаичка, за да си осигуря малко покой и да помисля необезпокояван за Лора и Мариан.

Ако бях по-богат, щях да се върна същата вечер в Лондон, за да намеря утеха сред тези скъпи за мен същества. Но бях длъжен, ако ме призоват, да се явя на отложеното следствие и дваж по-длъжен да дам пояснения пред съдията в Ноулсбъри във връзка с освобождението ми под гаранция. Нашите незначителни средства вече доста бяха накърнени и съмнителното бъдеще — по-съмнително от всякога — ме караше да не намалявам финансите ни без нужда, за да задоволя една своя прищявка, въпреки неголямата цена на билета за отиване и връщане — втора класа.

Другият ден — непосредствено след следствието — остана на мое разположение. Започнах сутринта, ката отново потърсих в пощата редовното съобщение от Мариан. То ме очакваше и както преди от началото до края бе пропито от добро настроение. Прочетох с благодарност писмото и се отправих, спокоен поне за този ден, към Стария Уелмингам, за да видя сцената на пожара при дневна светлина.

Какви промени ме посрещнаха, когато стигнах там! По целия си път през нашия неразгадаем свят всекидневното и ужасното вървят ръка за ръка. Иронията на обстоятелствата не се спира дори пред нравствените крушения. Когато стигнах до църквата, изпогазената земя на гробището бе единствената сериозна следа, която напомняше за пожара и смъртта. Грубо сковани дъски запушваха входа към канцеларията. Върху тях вече бяха надраскани неприлични карикатури, а селските деца се боричкаха и крещяха, оспорвайки си най-добрата дупчица, от която можеха да погледнат вътре. Там, където бях чул вика за помощ от горящата стая, там, където обхванатият от ужас слуга бе паднал на колене, няколко кокошки кудкудякаха наперено и се блъскаха за най-хубавите червеи, излезли след дъжда; а точно в нозете ми, където бе сложена вратата с нейния ужасен товар, бе оставен обядът на някакъв работник — в жълто канче, завързано в кърпа — и вярното му псе, натоварено да го пази, започна да лае срещу ми, когато се приближих към храната. Старият псалт, който гледаше безучастно бавното начало на ремонта, бе заинтересован само от едно — да избегне всякаква вина във връзка със злополуката. Една селянка, чието бледо, дивашко, обезумяло от ужас лице бях зърнал, когато изтръгнахме гредата, се хилеше с друга жена — олицетворение на самата глупост — над някакво старо корито. В тленността няма нищо сериозно! Соломон с цялата си слава е бил презрян и дебнат от всяка гънка на одеянията му, от всеки ъгъл на неговия дворец.

Тръгвайки си, мислите ми се насочиха, не за първи път, към напълно разбитата чрез смъртта на сър Пърсивъл надежда за установяване самоличността на Лора — поне засега. Него го нямаше, а заедно с него си бе отишъл шансът, който бе единствената цел на всичките ми усилия и надежди.

Можех ли да разсъждавам върху своя провал от някаква друга гледна точка? Ако бе останал жив, тази промяна в обстоятелствата щеше ли да доведе до друг резултат? Можех ли да превърна откритието си в разменна стока дори когато ставаше въпрос за интересите на Лора, ако бях разбрал, че същността на извършеното от сър Пърсивъл престъпление е открадването на чужди права? Можех ли да предложа цената на моето мълчание срещу неговото признание за заговора, след като това мълчание щеше да отнеме на законната собственичка наследството и името й? Невъзможно! Ако сър Пърсивъл бе останал жив, откритието, на което (бидейки в неведение за истинската природа на тайната) тъй много се бях надявал, нямаше да ми послужи за доказване правата на Лора, както си въобразявах, нито ако го запазех за себе си, нито ако му дадях гласност. Според изискванията на елементарната почтеност и честност трябваше да отида веднага при непознатия, чието рождено право бе присвоено — трябваше да се откажа от победата в мига, в който бе моя, като предоставя безусловно откритието си в ръцете на непознатия за мен човек, и трябваше да застана отново лице в лице с всички трудности, стоящи между мен и единствената цел на живота ми, точно тъй, както бях решен дълбоко в сърцето си да застана срещу тях сега!

Върнах се в Уелмингам с успокоено съзнание, чувствувайки се по-сигурен от всякога в себе си и във взетото решение. По пътя към хотела минах през онзи край на площада, където живееше мисис Катърик. Да отида ли отново в къщата и да направя ли още един опит да се видя с нея? Не. Новината за смъртта на сър Пърсивъл — последната новина, която тя някога очакваше да чуе — трябва да бе стигнала до нея отдавна. Всички процедури на следствието бяха съобщени сутринта в местния вестник — нямаше какво да й кажа, което тя все още да не знаеше. Желанието ми да я накарам да говори бе намаляло. Спомням си стаената в лицето й омраза, когато каза: „Няма новина от сър Пърсивъл, която да не очаквам с изключение на новината за неговата смърт.“ Спомням си прокрадналото се в очите й любопитство, когато те се загледаха в мен при раздялата, след като бе изрекла тези думи. Някакъв инстинкт, дълбоко в мен, който усещах, че е верен, превръщаше перспективата да я видя отново в нещо неприятно. Излязох от площада и се върнах право в хотела.

Няколко часа по-късно, когато си почивах в кафенето, келнерът ми връчи едно писмо. То бе адресирано до мен и след като разпитах, разбрах, че някаква жена го е донесла на здрачаване точно преди да запалят осветлението. Не казала нищо и си тръгнала веднага, преди да има време да я заговорят или дори да забележат коя е тя.

Отворих писмото. То нямаше дата и не бе подписано, а почеркът бе очевидно преправен. Преди да прочета първото изречение обаче, аз знаех кой ми пише — мисис Катърик.

Ето неговото съдържание. Преписвам го точно, дума по дума.

Историята продължава от името на МИСИС КАТЪРИК

СЪР, не дойдохте отново, както казахте. Няма значение. Аз зная новината и пиша, за да ви го кажа. Забелязахте ли нещо особено в лицето ми, когато си тръгвахте? Чудех се дали най-сетне е дошъл денят на неговото поражение и дали вие не сте избраният, за да го извършите. Вие бяхте и го извършихте.

Проявили сте слабост, както разбрах, опитвайки се да спасите живота му. Ако бяхте успели, щях да гледам на вас като на мой враг. Но тъй като се провалихте, ви смятам за приятел. Вашите разследвания са го подплашили и той е отишъл през нощта в църковната канцелария; вашите разследвания, без да знаете и пряко волята ви, помогнаха на една омраза, продължила двадесет и три години, да си отмъсти. Благодаря ви, сър, въпреки че не го искате.

Дължа нещо на човека, извършил това. Как да му се отплатя? Ако бях все още млада, можех да кажа: „Елате, прегърнете ме и ме целунете, ако искате.“ С удоволствие бих ви позволила да стигнете дори дотам и вие бихте приели поканата ми — щяхте да я приемете, сър, преди двадесет години! Но сега съм една стара жена. Мога да задоволя любопитството ви и по този начин да си изплатя дълга. Вие проявихте голям интерес към някои мои интимни неща, когато дойдохте у дома, и които все още не сте открили. Ще ги разберете — любопитството ви ще бъде задоволено. Няма да се пожаля, за да ви доставя удоволствие, мой уважавани млади приятелю.

Предполагам, че сте били малко момченце през двадесет и седма година. Тогава бях красива, млада жена и живеех в Стария Уелмингам. Имах за мъж един пълен глупак. Имах честта също (няма значение как) да се познавам (името няма значение) с един джентълмен. Защо да го наричам по име. То никога не е било негово. Той нямаше име: вече знаете това тъй добре, както и аз.

По-уместно е да ви разкажа как спечели благоволението ми. Притежавах по рождение вкусовете на една истинска дама и той ги оценяваше по достойнство, с други думи, възхищаваше се от мен и ми правеше подаръци. Нито една жена не може да устои на възхищението и подаръците — особено когато подаръците са точно такива, каквито тя иска. Той бе достатъчно проницателен, за да го разбере — така е с повечето мъже. Естествено искаше нещо в замяна — така е с всички мъже. И какво мислите, че беше нещото? Истинска дреболия. Нищо освен ключа от църковната канцелария и ключа от шкафа — без да знае съпругът ми. Разбира се, излъга ме, когато го попитах защо иска да му дам ключовете тайно. Можеше да си спести труда — аз не му повярвах. Но харесвах подаръците и исках още. Затова му дадох ключовете без знанието на съпруга си и го наблюдавах без неговото знание. Един, два, три пъти и на четвъртия път — разбрах.

Никога не съм изпитвала прекалени скрупули, що се отнася до работите на другите хора, и не ги изпивах, когато той на своя глава прибави нещо в брачния регистър.

Разбира се, знаех, че не е редно, но то не ме засягаше и това бе достатъчно основание да не вдигам шум. А нямах златен часовник, който той предния ден бе обещал да ми купи от Лондон — третия пореден и по-хубав от останалите. Ако знаех какво е престъплението според закона и как се наказва то, щях да се погрижа за себе си и да го разоблича на място още тогава. Но не знаех нищо и мечтаех за златния часовник. Единственото условие, което поставях, бе да ми се довери и да ми каже всичко. Тогава проявявах същия интерес към личните му дела, какъвто проявявате вие сега към моите. Той прие условието ми, защо — предстои да разберете.

С две думи, това бе, което чух от него. Не ми каза охотно всичко, което сега ви разказвам. Измъкнах нещичко по пътя на убеждението и друго с въпроси. Решена бях да узная цялата истина и мисля, че я научих.

Той не е знаел какви в действителност са били взаимоотношенията между баща му и майка му до нейната смърт. След това баща му признал истината и обещал да направи каквото може за сина си. Умрял, без да стори нищо — без да остави дори завещание. Синът (кой може да го вини?) бил достатъчно умен, за да се погрижи сам за себе си. Върнал се веднага в Англия и влязъл във владение на имуществото. Нямало кой да го подозира, нямало кой да го възпре. Баща му и майка му живеели винаги като съпруг и съпруга — никой от малцината, които ги познавали, не предполагал, че може да не са. Този, който трябвало да предяви претенции към собствеността (ако се знаела истината), бил далечен роднина. Той въобще не знаел за това и бил на далечно плаване, когато баща му умрял. Дотук не срещнал никакви затруднения — влязъл във владение съвсем естествено. Но не можел на същото основание да взима заеми върху притежаваното имущество. Затова му били нужни две неща. Едното било рождено свидетелство, а другото — удостоверение за брака на родителите му. Рожденото свидетелство се получило лесно: той бил роден в странство и свидетелството било налице. Другият въпрос бил труден и това именно го довело в Стария Уелмингам.

Би могъл да отиде в Ноулсбъри, но имал причина да не го стори. Майка му живеела там, преди да се събере с баща му — живеела с моминското си име, защото в същност била омъжена в Ирландия, където съпругът й я тормозел и после избягал с някаква друга жена. Достоверността на този факт е безспорна; именно заради това сър Феликс, както обяснил на сина си, не се оженил за нея. Може би ще се учудите защо синът, след като е знаел, че родителите му са се срещнали в Ноулсбъри, не е извършил своите номера с регистъра на тамошната църква, където лесно можело да се предположи, че майка му и баща му са сключили брак. Работата била в това, че духовникът, който служел в църквата на Ноулсбъри през 1803 година (тогава според рожденото му свидетелство баща му и майка му е трябвало да са се оженили), бил още жив, когато той влязъл във владение на имуществото в началото на 1827 година. Тази пречка го принудила да проучи как стои въпросът в нашия град. Там не съществувала подобна опасност, тъй като предишният свещеник бил покойник от няколко години.

Старият Уелмингам бил тъй удобен за целта, както и Ноулсбъри. Баща му се бил преместил с майка му от Ноулсбъри и живеел с нея в една къща край реката, недалеч от нашето селище. Хората, които знаели колко самотно живее като ерген, не се учудили, че това продължило когато се оженил. Ако външният му вид не бил толкова отблъскващ, уединеният живот, който водел с дамата, би могъл да предизвика подозрения; но при това положение фактът, че крие грозотата и уродливостта си, не изненадвал никого. Живял там, докато не влязъл във владение на Блакуотър Парк. След като били минали двадесет и три или четири години, кой можел да каже (при положение, че свещеникът е умрял), че бракосъчетанието не е извършено тъй поверително, както и всичко останало в живота му, и че не се е състояло в църквата на Стария Уелмингам?

И тъй, както ви казах, синът разбрал, че градчето ни е най-сигурното място, за да оправи тайно нещата в свой интерес. Вероятно ще се учудите, но това, което той направи в брачния регистър, бе моментен подтик.

Първата му мисъл била само да откъсне страницата (тази, която отговаряла на съответната година и месец), да я унищожи, да се върне в Лондон и да нареди на адвокатите да му набавят необходимото удостоверение за брака на баща му, като най-невинно упомене, разбира се, датата от липсващата вече страница. Никой не би могъл да каже след това, че баща му и майка му не са се оженили; а колкото до това, че при тези обстоятелства те биха могли да повдигнат въпрос във връзка с отпускането на искания заем (той мислел, че ще го направят), за всеки случай имал готов отговор, дори ако някога се отвори дума за правото му на името и собствеността.

Обаче когато разгледал регистъра, видял на дъното на една от страниците за 1803 година празно място, оставено, изглежда, защото данните, които трябвало да се впишат и били вписани на следващата страница, били много. Виждайки тази възможност, той променил всичките си планове. Никога не се надявал на такъв шанс, не бил мислил за подобно нещо и решил да се възползува от него — знаете как. За да съвпадне напълно с рожденото му свидетелство, празното място трябвало да се намира на някоя от страниците за юли. Но вместо това то се намирало в частта за месец септември. Както и да е, ако някой започнел да задава подозрителни въпроси, не било трудно да намери отговор за тях. Трябвало само да каже, че е седмак.

Когато ми разказа тази история, бях достатъчно глупава, за да се заинтересувам и да проявя известно съжаление към него — на което той именно разчитал, както ще видите. Реших, че с него са постъпили много нечестно. Той не е бил виновен, че майка му и баща му не са се оженили, а и те нямали никаква вина за това. Дори и по-съзнателна от мен жена — жена, която не е решила на всяка цена да има златен часовник с верижка — би намерила някакви извинения за него. Във всеки случай аз си замълчах и му помогнах да прикрие това, което си бе наумил.

Трябваше му известно време, за да получи същия цвят мастило (той го смесваше многократно в мои шишенца и бурканчета), а след това още време, за да усвои почерка. Но най-сетне успя и направи майка си почтена жена, след като бе мъртва и отдавна в гроба. Не отричам, че дотук, колкото се отнася до мен, той се държеше пристойно. Даде ми часовника и верижката и не се поскъпи за тях; бяха изящно изработени и струваха много. Все още ги имам — часовникът върви прекрасно.

Онзи ден споменахте, че мисис Клемънтс ви е казала всичко, което знае. В такъв случай не е нужно да пиша за глупавия скандал, от който потърпевшата бях аз — невинната потърпевша. Трябва да знаете също не по-зле от мен каква мисъл хрумна на съпруга ми, когато откри, че аз и моят изискан познат джентълмен се срещаме насаме и си говорим поверително. Но не знаете края на всичко това между същия джентълмен и мен. Ще прочетете и ще видите как той постъпи спрямо мен.

Първите ми думи към него, когато видях обрата, който взеха нещата, бяха: „Бъдете справедлив, измийте петното от моето име — знаете, че не го заслужавам. Не искам да правите самопризнания пред съпруга ми; само му кажете, давайки му честната си дума на джентълмен, че греши и че аз не съм виновата в това, което мисли. Проявете поне тази справедливост след всичко, което направих.“ Той отказа категорично. Заяви направо, че било в негов интерес да остави съпруга ми и всички съседи да повярват в лъжата, защото, докато вярвали в нея, никога нямало да заподозрат истината. Аз обаче бях жена с характер и му казах, че те ще узнаят истината от самата мен. Отговорът му беше кратък и недвусмислен. Ако проговорех, с мен щеше да бъде свършено — както и с него.

Да, дотам се стигна. Той ме измами за риска, който поемах, оказвайки му помощ. Възползува се от невежеството ми, подмами ме с подаръци, накара ме да се заинтересувам от историята му и в резултат станах негова съучастничка. Призна хладнокръвно всичко това и накрая за първи път ми обясни колко ужасно е наказанието за извършеното от него престъпление и за този, конто му е помогнал. В онези времена законът не бе тъй милозлив, както разбирам, че е станал сега. Убийците не бяха единствените хора, подлежащи на обесване, а с осъдените жени не се отнасяха като с благороднички, изпаднали незаслужено в беда. Признавам, че ме уплаши този долен мошеник, този слабодушен мерзавец! Разбирате ли сега как го мразех? Разбирате ли защо си правя целия този труд — и то изпълнена с благодарност — да задоволя любопитството на заслужаващия похвала млад джентълмен, който успя да разкрие неговото престъпление.

И така, нека продължа. Той не бе толкова глупав, че да ме доведе до пълно отчаяние. Не бях жена, която може напълно безопасно да бъде притисната в ъгъла; той го знаеше и благоразумно ме успокои с предложения за бъдещето.

Заслужавах някакво възнаграждение (бе достатъчно любезен да го каже) за услугата, която му бях направила, и известно обезщетение (колко мило от негова страна да го добави) за това, което бях изстрадала. Той бил готов — щедър негодник! — да ми отпусне една прилична годишна издръжка с тримесечни вноски при две условия. Първо, трябваше да си държа езика зад зъбите — в мой, както и в негов интерес. Второ, не биваше да напускам Уелмингам, без първоначално да го уведомя и да изчакам, докато получа съгласието му. В града, където живеех, нямаше опасност да започна да клюкарствувам пред добродетелни приятелки, събрани около масата за чай. В този град той винаги щеше да знае къде да ме намери. Тежко условие беше това второто, но аз го приех.

Какво друго можех да направя? Останах безпомощна, а бъдещето чертаеше ново затруднение пред мен — детето. Какво друго можех да направя? Да се оставя на милостта на този идиот — съпруга ми, който избяга и вдигна скандала срещу мен? По-скоро бих умряла. Освен това издръжката беше съвсем прилична. Имах по-добър доход, по-хубава къща, по-хубави килими от половината от жените, които, щом ме зърнеха, обръщаха бялото на очите си. По нашите места добродетелните носеха басмени рокли. Аз имах копринени.

И така, приех предложените ми условия и се възползувах от тях колкото се може по-добре — водих битката с моите почтени съседи на тяхна земя и с течение на времето я спечелих, както сам видяхте. Как запазих неговата Тайна (и моята) през всичките тези години и дали покойната ми дъщеря Ан е достигнала до нея и също е трябвало да я пази, са въпроси, които, позволявам си да отбележа, са предмет на вашето любопитство. Така да е, моята благодарност не може да ви откаже отговорите. Ще отгърна нова страница и незабавно ще ги получите. Но трябва да извините едно нещо — трябва да извините изненадата ми, която ще изразя в началото, към интереса, който, както изглежда, сте проявявали към покойната ми дъщеря. Той е доста необясним за мен. Ако е свързан с някакви подробности от нейното детство, трябва да ви насоча към мисис Клемънтс, която е по-осведомена от мен. Моля ви да разберете — не твърдя, че съм обичала прекалено много покойната си дъщеря. Тя ми създаваше грижи от първия до последния миг, като се има пред вид допълнителната неприятност, че разсъдъкът й винаги е бил слаб. Обичате прямотата и се надявам, че това ви задоволява.

Не е нужно да ви обременявам с много лични подробности, свързани с тези отминали времена. Достатъчно е да отбележа, че съблюдавах условията на сделката и в замяна се ползувах от благините на приличния доход, получаван всяко тримесечие.

От време на време пътувах и променях атмосферата, като винаги исках разрешение от моя повелител и господар и, общо взето, го получавах. Той не бе, както ви казах, толкова глупав, че да ме държи съвсем изкъсо и имаше основания да разчита, че ще си държа езика ако не заради него, то заради мен самата. Едно от най-дългите ми пътувания бе отиването ми в Лимъридж, където трябваше да се грижа за моята умираща природена сестра. Говореше се, че има спестявания и аз реших (в случай на някое непредвидено обстоятелство, което би спряло издръжката ми), че няма да е зле да се погрижа за собствените си интереси по тази линия. Както излезе обаче, усилията ми са били напразни и аз не получих нищо, защото нямаше какво да се получи.

Заминавайки на север, взех Ан със себе си, тъп като понякога ме прихващаха разни прищевки спрямо собственото ми дете и тогава ревнувах мисис Клемънтс заради влиянието, което тя имаше над нея. Никога не съм харесвала мисис Клемънтс. Тя бе една нещастна празноглавка, жена без дух — скучна и досадна по рождение — и от време на време ми се приискваше да я дразня, отнемайки й Ан. Като не знаех какво да правя с дъщеря си, докато се грижех за болната в Къмбърланд, дадох я на училище в Лимъридж. Господарката на имението мисис Феърли (изключително обикновена на вид жена, която бе успяла да хване в капана един от най-красивите мъже на Англия и да се омъжи за него) ме забавляваше много с това, че се привърза неистово към моето момиче. В резултат тя не научи нищо в училище, а ласките, с които бе обградена в Лимъридж, я разглезиха. Наред с другите капризи и прищевки, на които я свикнаха там, те й втълпиха глупостта да се облича винаги в бяло. Тъй като ненавиждах бялото и обичах цветовете, реших да й избия тази глупост от главата веднага след като се върнем отново у дома.

Колкото и да е странно, дъщеря ми упорито се съпротивяваше. Наумеше ли си нещо, подобно на други слаби разсъдъчно хора, тя го отстояваше като твърдоглаво магаре. Най-накрая се скарахме и понеже това не се понрави на мисис Клемънтс, тя предложи да вземе със себе си Ан и да отидат да живеят в Лондон. Щях да кажа „да“, ако мисис Клемънтс не беше взела страната на дъщеря ми относно желанието й да се облича в бяло. Но тъй като вече бях решила, че тя няма да носи бели дрехи и понеже мисис Клемънтс ми стана още по-несимпатична заради това, че застава срещу мен, казах твърдо „не“ и не отстъпих. Резултатът бе, че дъщеря ми остана с мен; а това от своя страна доведе до първата сериозна разпра относно Тайната.

Тя се случи много след времето, което описвам. От години се бях установила в новия град, живеейки тъй, че да се забрави лошото ми име и бавно печелех позиции сред почтеното гражданство. Това, че дъщеря ми бе при мен, бе от голяма полза за тази ми цел. Нейната безобидност и желанието й да се облича в бяло предизвикваха благосклонност. Поради това спрях да се противопоставям на любимия й каприз, защото несъмнено част от тази благосклонност — в течение на времето — щеше да се пренесе и върху мен. Така и стана. Оттогава получих правото на един от двата най-добри стола в църквата, а това пък доведе до първия поздрав от страна на свещеника.

Така си живеех, докато една сутрин пристигна писмо от джентълмена (сега покойник) в отговор на едно мое писмо, с което го уведомявах, според уговорката ни, че желая да напусна града за смяна на обстановката и въздуха.

Предполагам, че когато е получил писмото ми, в него е било взело надмощие грубиянството му, защото езикът, с който ми отказваше, бе толкова противен и безочлив, че аз загубих всякакво самообладание в присъствието на дъщеря ми и го нарекох „долен мошеник, когото мога да съсипя за цял живот, ако реша да си отворя устата и да издам Тайната му“. Нищо повече не казах, защото, щом изрекох тези думи, дойдох на себе си и видях лицето на дъщеря ми, втренчено нетърпеливо и любопитно в моето. Веднага й заповядах да излезе от стаята, докато не се успокоя отново.

Мога да ви уверя, че не ме обхванаха приятни чувства, след като размислих върху собственото си безразсъдство. Същата тази година Ан бе по-налудничава и странна от обичайното и когато си помислих, че може да повтори думите ми в града и да спомене неговото име във връзка с тях, ако някои любопитни хора успеят да я придумат, ужасих се от възможните последици. Най-силните ми опасения за самата мен, най-силният ми страх за това, което той би могъл да стори, стигаха само дотук. Напълно неподготвена бях за онова, което наистина се случи, и то веднага.

На следващия ден, без да ме е предупредил, той дойде у дома. Първите му думи и тонът му, колкото и троснат да бе, ясно ми показаха, че се е разкаял за безочливия отговор на молбата ми и че е дошъл в отвратителното настроение, в което бе изпаднал, да се опита да оправи нещата, преди да е станало много късно. Като видя, че дъщеря ми е с мен в стаята (страх ме беше да я изпускам от очи след случилото се предния ден), заповяда й да излезе. Те не се понасяха взаимно и той изля върху нея гнева, който се опасяваше да покаже пред мен.

„Остави ни — каза й, поглеждайки към нея през рамо. Тя го погледна също през рамо и продължи да стои, сякаш няма намерение да излезе. — Чуваш ли? — избоботи той. — Излез от стаята.“ — „Говорете ми учтиво“ — каза му тя, като почервеня. „Махнете тази идиотка оттук“ — каза той, поглеждайки към мен. Ан винаги имаше много налудничави идеи за собственото си достойнство и думата „идиотка“ я раздразни на мига. Преди да мога да се намеся, тя пристъпи разгорещено към него. „Поискайте ми веднага извинение — каза му, — инак ще стане много лошо за вас. Ще издам вашата Тайна. Мога да ви съсипя за цял живот, ако реша да проговоря.“ Моите думи — повторени в негово присъствие, сякаш идваха от нейно име. Той замръзна в мълчание, побелял като хартията, на която пиша, докато аз я избутах навън от стаята. Когато дойде на себе си…

Не! Аз съм твърде почтена жена, за да спомена това, което ми каза, когато дойде на себе си. Перото ми е перо на член на енорийското паство — как можете да очаквате, че ще го използувам, за да пиша мръсни думи? Представете си сам развихрилата се ярост, ругатните и безумието на най-долния грубиян в Англия и нека заедно да продължим колкото се може по-бързо нататък, където всичко свърши.

То завърши, както вече се досещате, с това, че той настоя да я постави под запрещение, за да осигури собствената си безопасност. Опитах се да оправя нещата. Казах му, че тя просто е повторила като папагал думите, чути от мен, и че не знае никакви подробности, защото нищо не съм й съобщила. Обясних, че поради бясната си ненавист към него се е престорила, че знае неща, които в действителност не знаеше; че само е искала да го сплаши и подразни заради начина, по който се бе обърнал към нея, и че моите злощастни думи й бяха дали възможността да извърши злината, която отдавна е искала да извърши. Споменах за други странни нейни постъпки, както и за собствения му опит по отношение приумиците на хора, бавно развиващи се в умствено отношение. Напразно, той не искаше да ми повярва, макар и да се заклех — беше напълно убеден, че съм издала цялата Тайна. С две думи, не искаше да чуе за нищо друго освен за поставянето й под запрещение.

При тези обстоятелства направих туй, що се очакваше от мен като майка. „Никакъв приют за бедняци — заявих аз. — Няма да допусна да бъде изпратена в приют за бедняци. Частно заведение, ако обичате. Аз трябва да пазя чувствата си на майка и името си в града и ще приема само да бъде изпратена в такова частно заведение, което моите благовъзпитани съседи биха избрали за собствените си страдащи родственици.“ Това бяха моите думи. Изпитвам задоволство, като си помисля, че изпълних дълга си. Макар и никога да не съм била прекалено силно привързана към покойната ми дъщеря, аз имах гордост по отношение на нея. Благодарение на твърдостта и решителността ми моето дете никога не е било опозорено от петното на бедността.

Постигайки своето (което стана още по-лесно в резултат на удобствата, предложени от частния приют за душевноболни), не можех да не призная, че затварянето й имаше известни преимущества. На първо място, за нея се полагаха отлични грижи както за истинска лейди (факт, който се постарах да научат в града). На второ място, тя бе далеч от Уелмингам, където, повтаряйки моите непредпазливи думи, би могла да предизвика подозрение и да накара хората да започнат да задават въпроси.

Единствената пречка за поставянето й под контрол бе незначителна. Ние просто превърнахме напразното й самохвалство, че знае Тайната, в категорична самозаблуда. Проговаряйки в началото чисто и просто от безумна ненавист към мъжа, който я бе обидил, тя бе достатъчно проницателна, за да разбере, че го е изплашила, и достатъчно умна, за да разбере по-късно, че той иска да я сложи под запрещение. В резултат, постъпвайки в приюта, Ан бе обхваната от бясна, необуздана ярост срещу него и първите думи, които е казала на сестрите, след като я поуспокоили, са били, че е затворена, защото знае неговата Тайна и че има намерение да си отвори устата и да го унищожи, когато дойде моментът.

Може би ви е казала същото, когато неразумно сте подпомогнали бягството и. Тя съвсем сигурно го е казала (както чух това лято) на клетницата, която се омъжи за нашия мил, безименен джентълмен, починал неотдавна. Ако вие или тази нещастна дама бяхте разпитали по-подробно дъщеря ми, настоявайки да ви обясни какво има пред вид, щяхте да видите как изведнъж губи самочувствие и става разсеяна, неспокойна и объркана; щяхте да откриете, че това, което ви пиша тук, е самата истина. Тя знаеше, че има Тайна, знаеше кой е свързан с нея, знаеше кой ще пострада, ако бъде разкрита — но до последния си смъртен ден не знаеше нищо повече, независимо от това какви важности си е придавала, независимо от налудничавото самохвалство, което е проявявала пред непознати хора.

Задоволих ли любопитството ви? Във всеки случай постарах се сериозно да го направя. Наистина няма какво повече да ви кажа за самата мен или за дъщеря ми. Най-трудните ми грижи, що се отнася до нея, приключиха с изпращането й на сигурно място в приюта. Поръчано ми бе в писмо да опиша обстоятелствата, при които бе изпратена в приюта, в отговор на някоя си мис Халкъм, проявяваща любопитство по въпроса. Тя навярно бе чула куп лъжи за мен от нечий език, привикнал да ги разправя. А после направих каквото можах да открия дирите на моята избягала дъщеря, за да я възпра да не извърши някоя пакост. Отидох сама да я търся там, където погрешно ми бяха съобщили, че е видяна. Но тези и други подобни незначителни подробности представляват малък или дори никакъв интерес за вас след това, което вече чухте.

Дотук писах с възможно най-приятелски тон. Но не мога да приключа това писмо, без да добавя думи, с които да изразя сериозното си възражение срещу вас и да ви порицая.

По време на разговора с мен вие дръзко намекнахте за произхода на покойната ми дъщеря по бащина линия, сякаш той може да се поставя под съмнение. Това бе крайно непристойно и много невъзпитано от ваша страна. Ако се видим отново, не забравяйте, моля, че няма да допусна да се накърнява доброто ми име и че нравствената атмосфера в Уелмингам (както обича да се изразява моят приятел свещеникът) не трябва да бъде опетнявана с никакви разговори от неморално естество. Ако си позволите да се съмнявате, че съпругът ми е бащата на Ан, вие ми нанасяте лично голяма обида. Ако сте изпитали и все още изпитвате някакво непозволено любопитство по въпроса, препоръчвам ви, във ваш интерес, да го овладеете веднъж за винаги. На този свят, мистър Хартрайт (за другия не съм сигурна), това любопитство няма да бъде задоволено.

Може би след тези ми думи ще сметнете за необходимо да ми се извините писмено. Направете го и аз с готовност ще приема извинението ви. След това, ако имате желание да се срещнем повторно, ще направя и следващата крачка и ще ви приема. Моите средства ми позволяват да ви поканя само на чай — но това съвсем не значи, че поради случилото се те са станали по-малко. Винаги съм живяла — както, мисля, ви казах — в границите на дохода си и съм спестила достатъчно през последните двадесет години, за да прекарам прилично остатъка от дните си. Не възнамерявам да напускам Уелмингам. Имам още едно-две неща, конто трябва да постигна тук. Свещеникът ме поздравява с поклон — както видяхте. Той е женен, но съпругата му не е толкова учтива. Намислила съм да стана членка на дружеството „Доркас“, а след това да накарам жената на свещеника да ме поздравява с поклон.

Ако ме удостоите с вашето присъствие, моля ви, имайте пред вид, че разговорът трябва да се води изцяло по най-общи теми. Всеки опит за споменаване на това писмо ще бъде съвсем безполезен — твърдо съм решила да не признавам, че съм го писала. Зная, че доказателството изгоря в огъня, но въпреки това смятам за уместно да бъда предпазлива.

Поради тази причина тук не се споменават никакви имена и тези редове не носят подпис: почеркът е изцяло променен и имам намерение да предам сама писмото при обстоятелства, които изключват всякаква възможност следите да доведат до моя дом. Вие нямате основание да негодувате срещу тези предпазни мерки, тъй като те не засягат по никакъв начин това, което ви съобщавам тук в резултат на особеното ми благоволение към вас. Чаят при мен се сервира в пет и половина и препеченият ми хляб не чака никого.

Историята продължава от името на УОЛТЪР ХАРТРАЙТ

I

Първият ми подтик, след като прочетох необикновения разказ на мисис Катърик, бе да го унищожа. Закоравялата, безсрамна поквара на писанието от начало до край, отвратителната изопаченост на мисленето, упорито свързваща ме с беда, за която по никакъв начин не бях отговорен, и със смърт, за чието предотвратяване бях рискувал живота си — така ме потресоха, че тъкмо щях да скъсам писмото, когато ми хрумна съображение, което ме накара да изчакам малко, преди да го унищожа.

Това съображение нямаше нищо общо със сър Пърсивъл. Що се отнасяше до него, получените сведения само потвърждаваха заключенията, до които вече бях стигнал.

Той бе извършил своето престъпление, тъй както предполагах, и фактът, че мисис Катърик въобще не споменаваше за съществуващото копие на регистъра в Ноулсбъри, засили предишното ми убеждение, че сър Пърсивъл по всяка вероятност не е знаел за екземпляра и произтичащата от това опасност да бъде разкрит. Интересът ми относно фалшификацията сега бе изчерпан и единствената ми цел, запазвайки писмото, бе да го използувам в бъдеще за разясняването на последната загадка, която все още ме озадачаваше — произхода на Ан Катърик по бащина линия. В разказа на майка й се бяха прокраднали едно-две изречения, които можеха да се окажат от полза при търсенето на липсващите доказателства, след като се освободя от решаването на някои неотложни въпроси. Все още не бях изгубил надеждата или желанието да открия тези доказателства, защото продължавах да се интересувам от бащата на нещастното същество, почиващо в гроба на мисис Феърли.

Именно затуй запечатах отново писмото и го прибрах внимателно в портфейла си, за да го използувам, когато му дойде времето.

Следващият ден бе последният ми в Хампшър. След явяването ми пред съдията в Ноулсбъри и след приключването на отложеното следствие можех да се върна в Лондон със следобедния или вечерния влак.

Както обикновено първата ми задача сутринта бе да отида в пощата. Писмото от Мариан ме очакваше, но когато ми го подадоха, ми се стори необичайно леко. Нетърпеливо отворих плика. Вътре имаше само малко листче, сгънато на две. Няколкото набързо написани и размазани реда съдържаха следните думи:

„Върнете се колкото можете по-бързо. Принудена бях да сменя квартирата. Елате на Гауър Уок, Фулам (номер пет). Ще ви очаквам. Не се тревожете за нас; и двете сме в безопасност и добре, но се върнете. Мариан“

Вестта, съдържаща се в тези редове — вестта, която тозчас свързах с опит от страна на граф Фоско да извърши някоя подлост, — напълно ме съкруши. Стоях бездиханен с листчето, смачкано в ръката ми. Какво се е случило? Какво коварство е намислил и осъществил графът в мое отсъствие? Една нощ бе изминала, откакто Мариан бе написала бележката — колко часа щяха да изтекат, докато успея да се върна при тях? Някоя нова беда би могла да се е случила междувременно, за която въобще не знаех. А аз трябваше да стоя тук, на толкова много мили от тях, за да бъда на разположение на закона!

Трудно мога да си представя как вълнението и тревогата биха ме изкушили да пренебрегна задълженията си, ако не беше успокоителното влияние на вярата ми в Мариан. Пълното ми упование в нея бе единственото съображение на тази земя, което ми помогна да се удържа и ми даде кураж да чакам. Следствието бе първата пречка, която възпираше свободата на моите действия. Явих се там в уречения час, тъй като юридическите формалности изискваха присъствието ми, но не бях повикан, за да повторя показанията си. Това безполезно забавяне бе тежко изпитание, макар че сторих всичко по силите ми да превъзмогна нетърпението си и да проследя развоя на следствието колкото се може по-внимателно.

Лондонският адвокат (мистър Мериман) на покойния бе сред присъствуващите. Но той по никакъв начин не можа да окаже съдействие на следствието. Заяви само, че е неизразимо потресен и изненадан и че не би могъл да осветли загадъчните обстоятелства на случая. От време на време подсказваше въпроси, които следователят задаваше, но те не доведоха до никакъв резултат. Следствието, което бе проведено с най-голямо търпение и продължи три часа, изчерпа всички налични източници на информация и съдът се произнесе по обичайния начин за случаите на неочаквана смърт при злополука. Добавено бе, че не са намерени доказателства, които да покажат как са взети ключовете, как е предизвикан пожарът или поради каква причина покойният е влязъл в църковната канцелария. С това съдебното дирене приключи. Адвокатът на покойника бе натоварен да се погрижи за погребението и свидетелите бяха освободени.

Тъй като бях решил да не губя и минута за отиването до Ноулсбъри, платих сметката си в хотела и наех файтон, който да ме откара до градчето. Един господин, който чу, когато поръчвах файтона, и видя, че ще пътувам сам, ме осведоми, че живее в околностите на Ноулсбъри и попита дали бих имал нещо против, ако пътува с мен. Приех предложението му, без да се замислям.

Разговорът ни по време на пътуването бе естествено насочен към темата, погълнала вниманието на всички местни жители.

Новият ми познат се познавал с адвоката на починалия сър Пърсивъл и заедно с мистър Мериман били обсъждали делата на покойния джентълмен и въпроса за наследяването на неговото имущество. Затрудненията на сър Пърсивъл били известни навред в графството и на адвоката не оставало нищо друго, освен да се примири с този факт и най-откровено да го признае.

Той умрял, без да остави завещание и нямал никакви лични средства, които да остави някому дори ако бе направил завещание, защото цялото състояние, получено от съпругата му, било погълнато от неговите кредитори. Наследник на имението (тъй като сър Пърсивъл не бил уточнил този въпрос) оставал синът на първия братовчед на сър Феликс Глайд — офицер, командуващ военна част в Източните Индии. Той щял да има много затруднения около неочакваното наследство, но с течение на времето имуществото щяло да се възстанови и ако „капитанът“ бил пестелив, можел да умре богат човек.

Макар и погълнат от мисълта да се върна в Лондон, тази информация (чиято достоверност бе доказана от събитията) бе достатъчно интересна, за да привлече вниманието ми. Мисля, че тя оправдаваше решението ми да запазя в тайна моето откритие за извършената от сър Пърсивъл измама. Наследникът, чиито права той бе присвоил, сега щеше да получи имението. Приходите от него през последните двадесет и три години, принадлежащи му по право, бяха пропилени от покойния до последното пени и нямаше как да се възвърнат. Ако проговорех, това нямаше да бъде от полза за никого. Ако запазех тайната, мълчанието ми щеше да прикрие истинското лице на мъжа, който бе прилъгал Лора да сключи брак с него. Заради нея исках да я скрия; и пак заради нея разказвам тази история с измислени имена.

Разделих се с моя случаен спътник в Ноулсбъри и отидох веднага в общината. Както очаквах, никой не поднови обвиненията срещу мен — необходимите формалности бяха спазени и аз бях освободен. Когато си тръгвах, връчиха ми писмо от мистър Досън. Той ме уведомяваше, че ще отсъствува поради професионални задължения и повтаряше направеното предложение да ми съдействува в случай на нужда. В отговор му изпратих писъмце, изразявайки сърдечно признателността си за любезността му, като се извиних, че не мога да му благодаря лично поради наложителната необходимост да се завърна незабавно в Лондон.

Половин час по-късно бързият влак ме отвеждаше обратно към Лондон.

II

Часът приближаваше десет, когато стигнах във Фулам и открих Гауър Уок. Лора и Мариан заедно ми отвориха вратата. Мисля, че едва ли сме подозирали колко силно сме свързани помежду си преди тази вечер, която отново събра трима ни заедно. Срещнахме се, сякаш бяхме разделени от месеци, а не само от няколко дни. Лицето на Мариан бе изморено и напрегнато. Щом я погледнах, разбрах кой бе осъзнал цялата опасност и понесъл всички тревоги по време на отсъствието ми. Жизнеността на Лора и по-доброто й настроение ми подсказаха колко внимателно й е била спестена вестта за ужасната смърт в Уелмингам, както и истинската причина за смяната на жилището ни.

Възбудата около преместването, изглежда, я бе оживила. Тя говореше за нея като за щастливо хрумване от страна на Мариан да ме изненадат при завръщането ми, променяйки тясната, шумна улица с този приятен квартал, където имаше дървета, поляни и река. Тя беше пълна с планове за бъдещето — за рисунките, които щеше да завърши, за техните купувачи, които бях намерил в провинцията, за шилингите, които бе спестила и от които портмонето й бе така натежало, че гордо ме накара да го претегля в ръка. Настъпилото у нея подобрение през няколкото дни на моето отсъствие бе изненада, за която бях съвсем неподготвен, и за това свое неизразимо щастие аз бях задължен на храбростта на Мариан и на нейната обич.

Когато Лора ни остави и можехме да говорим без задръжки, опитах се да изкажа благодарността и възторга, които изпълваха сърцето ми. Но това щедро създание не пожела да ме чуе. Величавото себеотрицание на жените, което дава толкова много и иска толкова малко, насочи всичките й мисли от нея към мен.

— Оставаше съвсем малко време до прибирането на пощата — заяви тя, — инак не бих писала тъй рязко. Вие изглеждате изтощен и изнурен, Уолтър. Боя се, че писмото ми ви е разтревожило сериозно?

— Само в началото — отговорих аз. — Разумът и моята вяра във вас ме успокоиха, Мариан. Прав ли съм бил, свързвайки неочакваната смяна на жилището с някаква заплаха от страна на граф Фоско?

— Напълно прав — отговори тя. — Вчера го видях и което е още по-лошо, Уолтър — говорих с него.

— Говорихте с него? Знаеше ли той къде живеем? У дома ли дойде?

— Да. У дома, но не се качи горе. Лора не го видя — тя не подозира нищо. Ще ви разкажа как стана: опасността — вярвам и се надявам — премина вече. Вчера бях във всекидневната на старата ни квартира. Лора рисуваше на масата, а аз подреждах стаята. Минах покрай прозореца и като минавах, погледнах на улицата. На отсрещната страна видях графа да говори с един мъж…

— Той забеляза ли ви?

— Не — поне аз така помислих. Бях силно стресната, за да съм напълно сигурна.

— Кой беше другият мъж? Непознат?

— Не беше непознат, Уолтър. В мига, в който дойдох на себе си, го познах. Това беше собственикът на приюта за луди.

— Какво правеше графът — къщата ли му показваше?

— Не, те разговаряха, сякаш се бяха срещнали случайно. Останах край прозореца, наблюдавайки ги иззад завесата. Ако се бях обърнала и ако Лора бе видяла лицето ми в този момент… Слава богу, тя бе погълната от рисунката си! Скоро те се разделиха. Човекът от приюта тръгна на една страна, а графът в обратната посока. Започнах да се надявам, че са се оказали случайно на улицата, но после видях как графът се връща, спира отново отсреща, вади бележник и молив и пише нещо. Сетне прекоси улицата и се отправи към магазина под нас. Изтичах покрай Лора, преди тя да ме види, и казах, че съм забравила нещо горе. Щом излязох от стаята, спуснах се на долната площадка и зачаках — решила бях на всяка цена да го спра, ако се опита да се качи горе. Той не направи подобно нещо. Момичето от магазина се появи в коридора, носейки визитката му в ръка — голяма позлатена картичка с името му и коронка над него, на която с молив бяха написани следните редове: „Скъпа госпожице (да, злодеят можеше да се обърне все още към мен по този начин) — скъпа госпожице, една дума, умолявам ви, по въпрос, важен и за двама ни.“ При сериозни затруднения човек мисли бързо, ако въобще може да мисли. Почувствувах веднага, че би могло да се окаже фатална грешка да оставя себе си и вас в неведение, когато е замесен човек като графа. Почувствувах, че съмнението относно това, което би могъл да направи във ваше отсъствие, ще ме постави на десеторно по-голямо изпитание, ако вместо да се съглася, откажа да го видя. „Помолете господина да почака в магазина — казах аз. — След минута ще бъда при него.“ Изтичах горе да си взема шапката, защото бях решила да не му позволя да говори с мен вътре. Познавах плътния му кънтящ глас и се боях, че Лора може да го чуе дори и в магазина. След по-малко от минута бях отново в коридора и отворих вратата, за да изляза на улицата. Той заобиколи откъм магазина, за да ме посрещне. И ето го застана пред мен в дълбок траур, покланяйки се мазно с мъртвешката усмивка на устните. Няколко шляещи се момчета и жени наоколо се спряха, вторачени в огромния му ръст, изисканото му черно облекло и големия му бастун със златна топка. Щом го зърнах, в съзнанието ми нахлуха ужасите от Блакуотър. Старата ненавист пропълзя и ме изпълни, когато той свали шапката си със замах и ме заговори, сякаш едва вчера сме се разделили най-приятелски.

— Помните какво ви каза, нали?

— Не мога да го повторя, Уолтър. Веднага ще узнаете какво каза за вас, но не мога да повторя това, което каза на мен. То бе по-лошо от учтивата безочливост на писмото му. Ръцете ме засърбяха да го ударя, сякаш бях мъж! Успях да ги възпра, защото накъсах визитната му картичка под шала си! Без да кажа ни дума, отдалечих се от къщата (опасявайки се, че Лора може да ни види), а той ме последва, като през цялото време възразяваше кротко. В първата пряка се обърнах и го попитах какво иска от мен. Той искаше две неща. Първо, ако нямам нищо против, да изрази чувствата си. Не пожелах да ги чуя. Второ, да повтори предупреждението си от писмото. Попитах каква е причината да го повтаря. Той се поклони, усмихна се и каза, че ще обясни. Обяснението точно потвърди опасенията, които споделих с вас, преди да заминете. Казах ви, ако помните, че сър Пърсивъл е твърде вироглав, за да послуша съвета на приятеля си, що се отнася до вас, и че не трябва да се страхуваме от графа, докато собствените му интереси не бъдат изложени на опасност и той не почне да действува в своя защита.

— Спомням си, Мариан.

— Е, и точно така се оказа. Графът предложил своя съвет, но той бил отхвърлен. Сър Пърсивъл се вслушвал само в собствената си ярост, упорство и омразата си към вас. Графът го оставил да върши каквото иска, като преди това открил адреса ни, в случай че бъдат заплашени собствените му интереси. Вие сте били проследен, Уолтър, връщайки се тук след първото ви пътуване до Хампшър — най-напред от гарата подире ви са тръгнали хората на адвоката, а после до вратата на къщата ви е съпроводил сам графът. Той не ми каза как е съумял да убегне от вашето внимание, но именно тогава и по този начин ни е намерил. Не се възползувал от откритието си, докато не научил за смъртта на сър Пърсивъл и тогава, както ви казах, решил вече сам да действува, защото бил убеден, че следващите ви стъпки ще бъдат насочени срещу съучастника на покойника в заговора. Той веднага си уредил среща със собственика на приюта в Лондон и го завел там, където била скрита неговата избягала пациентка, бидейки убеден, че по този начин, независимо от крайния резултат, ще ви замеси в безконечни правни спорове и затруднения и ще върже ръцете ви за всякакви разчиствания на сметките, що се отнася до него самия. Такава била целта му, както той ми призна. Единственото съображение, накарало го да се разколебае в последния момент…

— Да?

— Трудно е да го призная, Уолтър, и все пак трябва. Аз съм била единственото съображение. Няма думи, с които да изразя как се снижава собствената ми самопреценка, когато мисля за това, но единственото слабо място в железния характер на този човек е ужасното обожание, което той изпитва към мен. Заради собственото си самоуважение се опитвах дълго време да не му вярвам; но погледите и действията му ме принуждават със срам да потвърдя истината. Очите на това чудовище се навлажниха, когато ми говореше — наистина, Уолтър! Той заяви, че в мига, когато посочил къщата на лекаря, помислил за несретата, в която ще изпадна, ако се разделя с Лора, за отговорността, пред която ще бъда изправена поради организираното от мен бягство на Лора, и за втори път, заради мен, рискувал с най-лошото, което бихте могли да му сторите. Всичко, което той искаше, бе да не забравям тази жертва и да обуздая вашата привързаност в името на личните ми интереси — интереси, с които може би той повече не би могъл да се съобразява. Не сключих подобна сделка с него — по-добре да бях умряла преди това. Но независимо дали ще му повярваме, или не, че е отпратил лекаря под някакъв предлог, едно е несъмнено: аз го видях да се разделя с него, без да каже нищо, хвърляйки само поглед към прозореца — или по-скоро към нашата страна на улицата.

— Вярвам, Мариан. И най-добрите хора не са последователни в добрината си; защо тогава най-лошите да бъдат последователни в злините си? В същото време подозирам, че просто се е опитал да ви стресне, заплашвайки с неща, които в действителност не може да извърши. Съмнявам се в способността му да ни разтревожи чрез собственика на приюта сега, когато сър Пърсивъл е мъртъв и мисис Катърик е напълно независима. Но нека чуя по-нататък. Какво каза графът за мен?

— Той говори за вас най-накрая. Погледът му се оживи и стана по-суров, а поведението му се промени и ми напомни някогашната смесица от безпощадна решимост и иронично лукавство, при която е още по-трудно да се достигне същността му. „Предупредете мистър Хартрайт — каза той с привичната си надменност, — че мерейки се с мене, не трябва да забравя следното: насреща си има един умен човек, който не дава пет пари за законите и условностите на обществото. Ако моят злочест приятел бе послушал съвета ми, тази история със следствието щеше да се отнася до тялото на мистър Хартрайт. Но моят злочест приятел беше твърдоглав. Вижте! Жалея загубата му — вътрешно в душата си и външно на шапката си. Тази обикновена траурна лента изразява моите чувства и аз призовавам мистър Хартрайт да се отнесе с уважение към тях. Те могат да се превърнат в неизмерима ненавист, ако дръзне да ги обезпокои. Нека се задоволи с това, което е получил — това, което заради вас оставам непокътнато нему и вам. Предайте му (заедно с моите почитания), че ако ме раздразни, ще си има работа с Фоско. На прост английски език го уведомявам — Фоско не се спира пред нищо. Скъпа госпожице, довиждане.“ Студените му сиви очи се втренчиха в лицето ми — той свали тържествено шапката си, поклони ми се и си тръгна.

— Без да се върне? Без да каже нищо повече?

— Накрая на улицата се обърна, махна с ръка и после с театрален жест я сложи на гърдите си. След това го загубих от погледа си. Той изчезна в посоката, обратна на нашата къща, а аз се затичах при Лора. Преди още да се прибера, бях решила, че трябва да се махаме. Сега, след като графът бе открил къщата, тя (особено във ваше отсъствие) бе опасно, а не сигурно място. Ако знаех кога ще се върнете, щях да рискувам и да ви изчакам. Но не бях сигурна в нищо и реших да действувам веднага. Преди да заминете, вие говорихте за преместване в по-спокоен квартал с по-чист въздух заради здравето на Лора. Трябваше само да й припомня това и да й предложа да ви изненадаме, като ви спестим неприятностите и се преместим, докато отсъствувате, и тя започна да желае промяната не по-малко от мен. Помогна ми да опаковаме нещата ви и ги подреди всичките в новата ви работна стая тук.

— Какво ви накара да дойдете тук?

— Това, че не познавам други райони около Лондон. Почувствувах необходимостта да се отдалечим колкото се може повече от старата ни квартира, а аз познавах донякъде Фулам, защото на времето съм учила тук. Изпратих един човек с бележка, надявайки се, че училището би могло още да съществува. Оказа се, че е така — дъщерите на моята стара директорка са поели от нея ръководството му и те наеха това жилище по указанията, които им изпратих. Когато пратеникът се върна, беше точно време за събиране на пощата. Преместихме се, след като се стъмни — пристигнахме тук, без никой да ни види. Правилно ли постъпих, Уолтър? Оправдах ли доверието ви?

Отговорих й сърдечно и изпълнен с благодарност под напора на чувствата ми. Но докато говорех, лицето й бе все тъй неспокойно и първият й въпрос, когато свърших, се отнасяше до граф Фоско.

Видях, че сега тя мислеше за графа другояче. Изражението й не издаваше никакъв нов пристъп на гняв срещу него, нито пък таеше нова молба към мен да ускоря деня на разплатата. Убеждението й, че ненавистният възторг на този човек към нея е искрен, изглежда, бе увеличило стократно недоверието й в неразгадаемото му лукавство, както и вродения й страх от неговата зла енергия и неотслабващата сила на всичките му способности. Гласът й се снижи, поведението й стана колебливо, очите й следяха нетърпеливо и със страх моите, когато ме попита какво е мнението ми за неговото послание и какви са намеренията ми, след като съм го чул.

— Не са минали много седмици, Мариан — отвърнах аз, — откакто разговарях с мистър Кърл. Когато се разделихме, последните думи, които му казах относно Лора, бяха следните: „Домът на чичо й ще се отвори и ще я приеме в присъствието на всички, последвали фалшивото шествие до гроба; лъжата, бележеща смъртта й, ще бъде публично изтрита от надгробния камък по нареждане на главата на семейството и двамината, сторили й това зло, ще отговарят за престъплението си пред МЕН, макар и правосъдието да е безсилно да ги накаже.“ Единият е вече извън обсега на смъртните. Другият остава и моето решение е непоклатимо.

Очите й светнаха — страните й порозовяха. Тя не каза нищо, но по лицето й видях, че ме подкрепя изцяло.

— Не крия пред себе си и пред вас — продължих аз, — че изгледите за успех са повече от съмнителни. Рисковете, на които вече се изложихме, могат да се окажат дреболия в сравнение с опасностите, които ни заплашват в бъдеще, но въпреки всичко ние няма да се спрем, Мариан. Не съм толкова самонадеян, за да изляза насреща на човек като графа, преди да съм се подготвил за него. Научих се на търпение — мога да дочакам моя час. Нека го накараме да повярва, че думите му са постигнали своето, нека не му позволяваме да научава нищо за нас, нека му дадем време да се почувствува в безопасност — собственото му самохвалство, ако не греша сериозно, ще ускори този резултат. Това е едната причина да изчакаме, но има и друга — още по-важна. Моята позиция, Мариан, към вас и към Лора трябва да бъде по-силна, отколкото е сега, преди да опитам последната възможност. Тя се наклони към мен изненадана.

— Как може да бъде по-силна? — попита.

— Ще ви кажа — отвърнах аз, — когато дойде времето. Все още не е дошло — може би никога няма да дойде. Може би никога няма да заговоря за тена пред Лора — трябва да запазя мълчание и сега, дори пред вас, докато не се убедя сам, че мога да говоря, без да причиня вреда и почтено. Да оставим тази тема. Има още една, която изисква настойчиво нашето внимание. Вие състрадателно сте скрили от Лора вестта за смъртта на съпруга й…

— О, Уолтър, сигурна съм, че трябва да мине доста време, преди да й кажем това.

— Не, Мариан. По-добре е да и кажете сега, отколкото да оставим това на случайността, която никой не би могъл да предотврати в някой бъдещ момент. Спестете й всички подробности — съобщете й новината много предпазливо, но й кажете, че той е мъртъв.

— Вие искате тя да научи за смъртта на съпруга си не само поради причината, която току-що споменахте?

— Да.

— Причина, свързана с темата, за която все още не можем да говорим помежду си и която може би никога няма да бъде спомената и пред Лора?

Тя се замисли многозначително при последните думи. Когато й отвърнах утвърдително, аз също се замислих върху тях.

Лицето й пребледня. Известно време тя ме гледаше е тъжен, неопределен интерес. Някаква непривична нежност потрепна в тъмните й очи и омекоти стиснатите й устни, когато погледна настрани към празния стол, в който бе седяла скъпата спътничка на всичките ни радости и скърби.

— Мисля, че разбирам — каза тя. — Мисля, че го дължа на вас двамата, Уолтър, да й кажа за смъртта на съпруга й.

Тя въздъхна, стисна за миг здраво ръката ми, после я пусна рязко и излезе от стаята. На следващия лен Лора разбра, че неговата смърт я е освободила и че грешката и нещастието на нейния живот лежаха погребани заедно с него.

Повече помежду си не споменахме името му. Оттогава отбягвахме и най-малкия повод да говорим за смъртта му и също тъй внимателно Мариан и аз не споменавахме другата тема, за която по взаимно съгласие все още не трябваше да отваряме дума. Но от това тя не бе избледняла в съзнанието ни — дори живееше поради сдържаността, която си бяхме наложили. И двамата наблюдавахме Лора по-тревожно от всякога, като понякога чакахме и се надявахме, друг път чакахме да настъпи часът и се бояхме.

Постепенно се върнахме към обичайния си начин на живот. Аз възобнових всекидневната си работа, прекъсната по време на пътуването ми до Хампшър. Новата ни квартира струваше повече от по-малките и не тъй удобни стаи, които бяхме напуснали, и произтичащата от това необходимост да работя по-усилено се увеличаваше и от съмнителните ни изгледи за бъдещето. Може би тепърва ни предстояха непредвидени неща, които биха изчерпали малката ни сума в банката, и тогава трудът на моите ръце щеше да бъде единственото, на което да разчитаме за издръжка. Положението ни налагаше една постоянна и по-доходна работа за мен — и аз най-усърдно се заех със задачата да я осигуря.

Не трябва да се смята, че времето на покой и уединение, за което пиша сега, ме накара да прекратя изцяло следването на всепоглъщащата цел, с която са свързани мислите и действията ми, описани в тези страници. Предстояха ми още много месеци, през които тази цел нямаше нито за миг да ме освободи. Постепенното й съзряване все още ми даваше възможност да предприема някои предпазни мерки, да изпълня едно задължение, продиктувано от благодарност, и да реша един неясен въпрос.

Предпазната мярка бе свързана по неизбежност с графа. Бе от огромно значение да проверя, ако е възможно, дали възнамерява да остане в Англия или, с други думи, да остане в мой обсег. Съумях да открил това по много прост начин. Знаейки адреса му в Сейнт Джонс Уд, разпитах в квартала и след като намерих агента, който му бе дал под наем мебелираната къща, попитах дали има вероятност да се освободи скоро номер пет на Форист Роуд. Отговорът бе отрицателен. Осведомиха ме, че чужденецът, живеещ в момента в къщата, е подновил за още шест месеца договора и ще остане там до юни следващата година. А беше само началото на декември. Напуснах агента спокоен, че засега графът няма да ми убегне.

Задължението, което имах да изпълня, ме заведе още веднъж при мисис Клемънтс. Бях й обещал да се върна и да й доверя всички подробности, отнасящи се до смъртта и погребението на Ан Катърик, които бях задължен да премълча при първия ни разговор. При променените сега обстоятелства нищо не ми пречеше да споделя с добрата жена тази част от историята на заговора. Подтикван от приятелско чувство, имах достатъчно основания да изпълня обещанието си и го направих най-добросъвестно и внимателно. Не е нужно да утежнявам тези страници, разказвайки как протече срещата. Може би е по-целесъобразно да спомена, че разговорът от само себе си насочи мисълта ми към неясния въпрос, който все още предстоеше да разреша — въпроса за произхода на Ан Катърик по бащина линия.

Безброй малки доводи, свързани с тази тема — незначителни сами по себе си, но удивително съществени, взети вкупом, — напоследък ме бяха довели до едно заключение, което бях решил да проверя. Получих разрешение от страна на Мариан да пиша на майор Дънтърн във Варнек Хол (където мисис Катърик е била на служба няколко години, преди да се омъжи), за да му задам някои въпроси. Направих запитванията от името на Мариан, заявявайки, че са свързани с личната история на семейството й, което би могло да обясни и да извини молбата й. Когато написах писмото, не бях сигурен дали майор Дънтърн е все още жив. Изпратих го, разчитайки на вероятността, че може да е жив и здрав и да пожелае да ми отговори.

След два дни дойде доказателство във формата на писмо, че майорът е жив и че е готов да ни помогне. От отговора му може лесно да се разбере какво съм имал пред вид, когато му писах, както и естеството на интересуващите ме важни факти. Писмото му ми донесе отговор точно за тях.

Първо — „покойният сър Пърсивъл Глайд от Блакуотър Парк“ никога не бе стъпвал във Варнек Хол. Той не се е познавал нито с майор Дънтърн, нито с други членове от семейството му.

Второ — „покойният мистър Филип Феърли от Лимъридж Хаус“ на младини е бил близък приятел и постоянен гост на майор Дънтърн. Преглеждайки стари писма и други документи, майорът си припомнил и бил в състояние да заяви, че мистър Филип Феърли е гостувал във Варнек Хол през август 1826 година и че е останал там и за лова през септември и част от октомври. Тогава заминал, доколкото майорът можел да разчита на паметта си, за Шотландия и се появил отново във Варнек Хол след известно време вече като младоженец.

Взето само по себе си, това сведение може би нямаше голяма положителна стойност; но разгледано по отношение на известни факти, в чиято истинност двамата с Мариан бяхме убедени, то неудържимо ни подтикваше към едно очевидно заключение.

Знаехме вече, че мистър Филип Феърли е бил във Варнек Хол през есента на 1826 година и че мисис Катърик е живеела и работела там по същото време; знаехме също, че, първо, Ан е родена през юни 1827 година; второ — че тя приличаше изключително много на Лора; и, трето, че самата Лора бе поразително копие на баща си. На времето мистър Феърли е бил известен с красотата си. Напълно различен по нрав от брат си Фредерик, той е бил галеникът на обществото, най-вече на жените — весел, безгрижен, буен, чувствен, прекалено щедър по природа, разгулен и прочут с нехайството си към моралните задръжки, когато ставало въпрос за жени. Такива бяха фактите, които знаехме — такъв беше характерът му. Едва ли е необходимо да посочваме следващото от всичко това очевидно заключение.

Прочетено в новата светлина, дори писмото на мисис Катърик, въпреки нежеланието й, даваше своето в подкрепа на извода, до който бях стигнал. Тя бе обрисувала мисис Феърли (пишейки ми) като „непривлекателна жена, успяла да улови в капана си най-красивия мъж в Англия и да го ожени за себе си“. И двете твърдения бяха неоснователни и неверни. Ревностната неприязън (която при жена като мисис Катърик по-скоро би намерила израз в долно зломислие, отколкото въобще да не бъде изразена) бе за мен единственото обяснение за проявената от нея изключителна наглост по отношение на мисис Феърли при обстоятелства, изключващи необходимостта да се говори въобще за нея.

Упоменаването тук на мисис Феърли естествено повдига още един въпрос. Подозирала ли е някога чие дете е могло да бъде момиченцето, доведено й в Лимъридж?

Твърдението на Мариан по този въпрос бе категорично. Писмото на мисис Феърли до съпруга й, което мм бе прочетено на времето — писмото, обрисуващо приликата на Ан с Лора и доказващо нейния искрен интерес към непознатото дете, — бе несъмнено написано най-чистосърдечно. Дори като поразмислих, започнах да се двоумя дали самият мистър Филип Феърли е бил по-близо до истината от жена си. Позорните и измамни обстоятелства, при които мисис Катърик се е омъжила, прикритието, за което е трябвало да послужи този брак, спокойно биха могли да я накарат да мълчи не само от предпазливост, но и поради собствената й гордост, дори ако предположим, че е имало как да се свърже с бащата на нероденото си дете.

Когато тази догадка мина през ума ми, в паметта ми изплува споменът за едно от предупрежденията на Светото писание, за което всички ние сме мислили рано или късно с почуда и страхопочитание: „Децата ще отговарят за греховете на бащите.“ Ако не беше съдбовната прилика между двете дъщери на бащата, заговорът, в който Ан бе станала невинно оръдие, а Лора — невинна жертва, не би могъл никога да бъде замислен. С каква безпогрешна и ужасяваща праволинейност дългата верига от обстоятелства водеше от нехайното зло, причинено от бащата, до жестоката несправедливост, причинена на детето!

Такива мисли ме споходиха, а редом с тях и други, които ме накараха да си спомня за малкия църковен двор в Къмбърланд, където сега лежеше погребана Ан Катърик. Размислих се за отдавна отминалите дни, когато я срещнах край гроба на мисис Феърли, при това за последен път. Спомних си как безпомощните й ръце удряха по надгробния камък и измъчените й, копнеещи устни мълвяха на тленните останки на нейната защитница и приятелка: „О, ако можех да умра и да намеря покой при вас!“ Малко повече от година бе минала, откак бе изрекла това желание; и колко загадъчно, колко ужасно се бе изпълнило то! Думите, които бе казала на Лора край брега на езерото, сега се бяха сбъднали. „О, ако можеха да ме погребат при майка ви! Ако можех да се събудя до нея, когато зазвучи тромпетът на ангела и гробовете пуснат своите мъртви в деня на възкресението!“ През какви смъртни престъпления и ужаси, по какви тъмни пътища бе стигнала до смъртта тази изгубена душа, доведена от бога до последното си убежище — там, където жива никога не се бе надявала да стигне! В този свят покой я оставям — нека почива необезпокоявана в това благоговейно обкръжение.

Така призрачната фигура, която спохождаше тези страници, тъй както спохождаше моя живот, потъва в непроницаемия мрак. Като сянка тя се появи за първи път пред мен в самотата на нощта. Като сянка тя преминава в самотата на смъртта.

III

ЧЕТИРИ месеца изминаха. Дойде април — месецът на пролетта, месецът на промяната.

Зимата протече мирно и щастливо в новия ни дом. Оползотворих добре свободното си време, увеличих значително работата си и поставих средствата ни за съществуване на по-сигурна основа. Освободена от напрежението и тревогите, тегнали тъй дълго над нея и поставили я на сериозно изпитание, Мариан възвърна духа си и вродената й неуморимост започна отново да се проявява, макар и не с някогашния замах и жизненост.

По-податлива на промяна от сестра си, Лора показваше явен напредък под здравословното влияние на новия си живот. Изтощеният и блуждаещ поглед, състарил преждевременно лицето й, сега бързо го напускаше и изражението, което някога бе неговото първо очарование, сега бе първата от хубостите, които отново си възвръщаше. Наблюдавайки я съвсем внимателно, открих само едно сериозно последствие от заговора, който неотдавна застрашаваше разума и живота й. Споменът й за събитията от времето, когато бе напуснала Блакуотър Парк до мига на нашата среща в гробището на Лимъридж, бе загубен безнадеждно. При най-малкото споменаване на този период тя се променяше и започваше отново да трепери, думите й се объркваха, паметта й безпомощно се луташе. Тук и само тук лежаха дълбоко дирите на миналото — твърде дълбоко, за да бъдат заличени.

Във всичко останало тя толкова забележимо се бе възстановила, че в най-добрите си и радостни дни понякога изглеждаше и говореше като онази Лора от миналото. Щастливата промяна намери естествено отражение и у двама ни. След дълъг сън у насее пробуждаха нетленните ни спомени от Къмбърланд, които си приличаха по това, че бяха спомените за нашата любов.

Постепенно и неусетно във всекидневните ни отношения започна да настъпва смущение. Нежните думи, с които се бях обръщал към нея тъй естествено в дните на тъга и страдания, сега започнаха необяснимо да застиват на устните ми. По времето, когато страхът, че ще я загубя, владееше най-силно съзнанието ми, винаги я бях целувал вечер на раздяла и при първата ни среща сутринта. Сега, изглежда, целувката бе изчезнала от живота ни. Ръцете ни започнаха отново да треперят, когато се срещаха. В отсъствието на Мариан ние едва задържахме погледите си. Разговорът ни често замираше, когато бяхме сами. Докоснех ли я случайно, усещах, че сърцето ми започва силно да бие, както биеше някога в Лимъридж Хаус, а руменината, обагрила страните й, сякаш ме връщаше отново сред къмбърландските хълмове в някогашните ни роли на учител и ученичка. Тя дълго мълчеше, вглъбена в себе си, и отричаше, че мисли, когато Мариан й задаваше въпроси. Един ден с изненада забелязах, че съм изоставил работата си и съм се замечтал, загледан в малкия акварелен портрет, който й бях направил в беседката, където се срещнахме за първи път — точно така, както на времето изоставях картините на мистър Феърли, за да мечтая над току-що завършената рисунка. Колкото и променени да бяха сега обстоятелствата, с възраждането на нашата любов, изглежда, се възраждаха и отношенията ни от златните дни на първата ни дружба. Сякаш времето ни бе понесло към стария познат бряг върху останките от нашите разбити надежди.

На всяка друга жена бих могъл да кажа решителните думи, които все още се колебаех да изрека пред нея. Пълната безпомощност на положението й, липсата на приятели, поставяща я изцяло в зависимост от добротата и нежността, които можех да й засвидетелствувам, страхът ми, че твърде прибързано мога да докосна някакво тайно чувство в нея, твърде деликатно, за да бъде открито от мъжкия ми инстинкт — тези съображения и други подобни отнемаха увереността ми и ме караха да мълча. И все пак знаех, че трябва да се сложи край на задръжката помежду ни, че взаимоотношенията ни трябва да се променят и да придобият определена яснота в бъдещето и че аз трябваше пръв да осъзная необходимостта от промяна.

Колкото повече мислех за положението ни, толкова по-труден ми се виждаше опитът да го променя, а през това време атмосферата, при която живеехме тримата от зимата насам, оставаше все същата. Не мога да си обясня приумицата, породила това състояние, но бях завладян от мисълта, че някаква промяна на мястото и обстоятелствата, някакво неочаквано прекъсване в спокойното еднообразие на живота ни, осъществени така, че да ни предложат обстановка, различна от тази, в която бяхме навикнали да живеем, биха могли да ми помогнат да заговоря, без да поставям в твърде затруднено положение Лора и Мариан.

Имайки точно това пред вид, една сутрин заявих, че всички ние заслужаваме малко почивка и промяна. След известно обмисляне взехме решение да отидем за две седмици на морето.

На другия ден отпътувахме за един тих град на южното крайбрежие. В този ранен сезон бяхме единствените туристи. Пустите скали, плажът и пътеките, по които се разхождахме, бяха добре дошли за нас. Въздухът бе мек; от играта на априлската светлина и нейните сенки хълмът, гората и долината ставаха още по-красиви; а неспокойното море удряше вълните си под прозорците пи, сякаш и то като земята усещаше топлината и свежестта на пролетта.

Длъжен бях да се посъветвам с Мариан, преди да говоря с Лора, и сетне да действувам според нейното напътствие.

На третия ден след пристигането ни намерих сгоден случай да говоря с нея насаме. В мига, в който се погледнахме, бързият й инстинкт прочете мисълта ми, преди да мога да я изразя. С обичайната си енергичност и прямота тя заговори веднага и при това първа.

— Вие мислите по въпроса, за който стана дума помежду ни вечерта след завръщането ви от Хампшър — каза тя. — От известно време очаквам да заговорите за него; Имаме нужда от промяна в нашето малко домакинство, Уолтър; не можем да продължаваме много дълго тъй, както сме сега. Виждам това тъй ясно както и вие — тъй ясно както и Лора, макар че тя не казва нищо. Колко странно — сякаш отново се върнаха някогашните дни в Къмбърланд! Ние с вас сме пак заедно и Лора е отново тази, която живо ни интересува. Почти си представям, че тази стая е в Лимъридж и че тези вълни се разбиват в нашия бряг.

— Тогава вашите съвети ме напътствуваха — отговорих аз. — И сега, Мариан, с упование десет пъти по-силно ще се оставя да ме напътствувате отново.

Тя отвърна, като притисна ръката ми. Видях, че споменавайки миналото, силно я развълнувах. Седяхме заедно близо до прозореца и докато аз говорех, а тя ме слушаше, наблюдавахме великолепието на слънчевата светлина, огряла морската шир.

— Какъвто и да бъде резултатът от това довереничество между нас — продължих аз, — независимо дали то ще завърши радостно или тъжно за мен, интересите на Лора ще бъдат мои интереси за цял живот. Когато напуснем това място, независимо от обстоятелствата, при които ще го напуснем, моето категорично решение да изтръгна от граф Фоско признанието, което не успях да получа от неговия съучастник, остава непоколебимо. Нито вие, нито аз можем да предскажем какво ще направи този човек, ако го притисна до стената; само знаем от собствените му думи и действия, че е способен да насочи удара си към мен чрез Лора, без да изпита ни за миг колебание или угризение. При сегашното ни положение аз нямам никакви права спрямо нея, които обществото да потвърждава и законът да разрешава, а те именно могат да ми дадат сила в съпротивата срещу него и желанието да я защитя. Този факт създава сериозни пречки. Ако искам да се боря срещу графа за нашата правда с пълното съзнание за сигурността на Лора, аз трябва да водя тази борба в името на моята Съпруга. Съгласна ли сте с това дотук, Мариан?

— С всяка ваша дума — каза тя.

— Нямам намерение да използувам като предлог чувствата си — продължих аз. — Няма да се позовавам на любовта, оцеляла през всички поврати и потресения; ще основа единственото си оправдание, че мисля и говоря за нея като за моя съпруга, върху това, което току-що казах. Ако шансът да изтръгнем признание от графа е, както съм убеден, последният ни шанс да потвърдим публично факта за съществуването на Лора и двамата приемаме изтъкнатата от мен причина за нашия брак като лишена от възможно себелюбие. Но може би греша в това мое убеждение, може би разполагаме и е други средства за постигане на целта — по-сигурни и не тъй опасни. Трескаво дирих в съзнанието си такива средства, но не можах да ги открия. А вие?

— Аз също. Мислих, но напразно.

— По всяка вероятност — продължих по-нататък — възникналите пред мен въпроси по отношение на тази трудна тема са възникнали и пред вас. Трябва ли да се върнем с нея в Лимъридж сега, когато тя отново е предишната Лора, с надеждата, че ще я познаят хората от селото или децата от училището? Трябва ли да поискаме да се извърши проверка с почерка й? Да предположим, че го направим. Да предположим, че я познаят и се установи идентичността на почерка й. Нима, ако успеем в тези два случая, ще постигнем нещо повече от една отлична основа за дело в съда? Ще докажат ли тези факти нейната самоличност пред мистър Феърли, ще се завърне ли тя отново в Лимъридж Хаус въпреки показанията на леля й, смъртния акт, извършеното погребение и надписа върху надгробния камък? Не! Можем да се надяваме само, че ще съумеем да поставим под сериозно съмнение твърдението за нейната смърт — съмнение, което не може да се уреди по никакъв друг път освен юридически. Ще приема, че имаме (което в същност нямаме) достатъчно средства, за да проведем това разследване през всички етапи. Ще приема, че мистър Феърли може да бъде склонен да се откаже от предубежденията си, че лъжливите показания на графа и съпругата му и всички останали фалшификации могат да бъдат опровергани, че разпознаването на Лора няма да бъде отдадено на грешка между нея и Ан Катърик и че враговете ни няма да заявят, че почеркът е плод на ловка измама. Всичко това са предположения, които повече или по-малко са в разрез с обикновените вероятности; но нека ги отминем и се запитаме какъв ще бъде първият резултат или какви ще са първите въпроси, отправени към Лора по повод на заговора. Много добре знаем какъв ще бъде резултатът, защото знаем, че паметта й не може да възстанови събитията, случили й се в Лондон. Независимо дали ще бъде разпитана насаме или публично, тя е напълно неспособна да подпомогне собствените си твърдения. Ако вие, Мариан, не виждате всичко туй така ясно, както го виждам аз, утре ще заминем за Лимъридж и ще направим опита.

— Виждам го, Уолтър. Дори ако имахме средства да заплатим всички съдебни разноски, дори ако в края на краищата можехме да успеем, времето, нужно за тези процедури, щеше да бъде непоносимо дълго; непрестанното напрежение след всичко, което изстрадахме, би ни съсипало. Прав сте относно безнадеждността на отиването в Лимъридж. Бих искала да съм убедена също в твърдото ви решение да опитате този последен шанс с графа. Наистина ли е шанс?

— Безспорно, да. Това е шансът да открием на коя дата Лора е пътувала за Лондон. Без да се връщам към причините, които ви изложих неотдавна, аз все още съм твърдо уверен, че съществува несъответствие между датата на пътуването и датата върху смъртния акт. Там именно се намира слабото място на целия заговор — той ще рухне, ако го атакувам от тази посока, — а средствата за подобна атака са във владение на графа. Ако успея да ги измъкна от него, целта на вашия и моя живот е изпълнена. Ако се проваля, злото, което бе сторено на Лора в този свят, никога няма да бъде поправено.

— Вие самият страхувате ли се от провал, Уолтър?

— Не смея да очаквам успех и именно заради това, Мариан, говоря открито и ясно. Със сърцето и разсъдъка си мога да кажа, че надеждите на Лора за бъдещето са незначителни. Зная, че с наследството й е свършено, зная, че последната възможност да възстановим мястото й в света зависи от милосърдието на най-големия й враг, от един човек, който сега е напълно непристъпен и може да остане непристъпен докрай. След като е лишена от всякакво преимущество на тази земя, след като е повече от съмнително, че могат да й бъдат възвърнати рангът и положението, след като пред нея няма по-ясно бъдеще от това, което съпругът й, може да й осигури, най-сетне бедният учител по рисуване си позволява да разкрие сърцето си пред нея, без да й навреди. В дните на благоденствие, Мариан, аз бях само учителят, който насочваше ръката й; сега в злочестието й искам нейната ръка, за да стане моя жена!

Очите на Мариан ме погледнаха, изпълнени с нежност; не можех да кажа нищо повече. Сърцето ми преливаше, устните ми трепереха. Въпреки волята си чувствувах, че съществува опасността да започна да моля за нейното състрадание. Станах, за да напусна стаята. Тя стана в същия момент, сложи нежно ръка на рамото ми и ме спря.

— Уолтър! — каза тя. — Някога ви разделих за ваше и нейно добро. Почакайте тук, братко мой! Почакайте, мой най-скъпи и най-добри приятелю! Лора ще дойде и ще ви каже какво направих сега.

За първи път след прощалната сутрин в Лимъридж тя докосна челото ми с устните си. Една сълза капна върху лицето ми, когато ме целуна. После се обърна бързо, посочи стола, от който бях станал, и излезе от стаята.

Седнах сам край прозореца в очакване на решителния миг в моя живот. В тези напрегнати минути бях лишен от способността да разсъждавам. Всички познати възприятия ми действуваха с болезнена сила. Слънцето стана ослепително ярко, белите морски птици, конто се гонеха надалеч, сякаш прехвръкваха пред лицето ми, приглушеният шепот на вълните гърмеше в ушите ми.

Вратата се отвори и Лора влезе сама. Така бе влязла тя в стаята за закуска в Лимъридж Хаус сутринта, когато се разделихме. Някога тя се бе приближила към мен бавно и несигурно, изпълнена с горест и колебание. Сега влезе на бързите нозе на щастието, с лице, обляно от неговото озарение. По своя воля скъпите ръце се протегнаха да ме прегърнат, по своя воля сладките устни се устремиха към моите.

— Скъпи мой! — промълви тя. — Сега можем да си признаем, че се обичаме. — Главата й се сгуши с нежно доволство на гърдите ми. — Оо! — каза тя невинно. — Най-сетне съм толкова щастлива!

Десет дни по-късно бяхме още по-щастливи. Станахме семейство.

IV

Този разказ, продължаващ неотклонно своя ход, запълва сутрините на нашия брачен живот и ме носи напред към края. След като изминаха още две седмици, тримата се върнахме в Лондон и над нас надвисна сянката на предстоящата борба.

Мариан и аз внимателно скрихме от Лора причината, ускорила завръщането ни — необходимостта да се уверим, че графът е все още в града. Вече бе началото на май, а срокът за наемането на къщата на Форист Роуд изтичаше през юни. Ако го подновеше (а аз имах основания, които скоро ще съобщя, да предполагам, че ще го стори), бих могъл да бъда сигурен, че няма да ми избяга. Но ако по една или друга причина той разочароваше очакванията ми и напуснеше страната, тогава нямах никакво време за губене и трябваше незабавно да се подготвя колкото се може по-добре за срещата с него.

Имаше мигове, когато, обзет изцяло от новото щастие, изпитвах колебание в решимостта ми да действувам — мигове, когато ме изкушаваше мисълта за спокойствие и удовлетворение, след като най-скъпото стремление на живота ми бе осъществено посредством любовта, с която ме дари Лора. За първи път се уплаших, когато си представих огромната опасност, шансовете на противника, които биха могли да се опълчат срещу мен, безоблачните изгледи за нашия нов живот и риска, на който можех да изложа тъй трудно извоюваното щастие. Да! Нека да си призная честно. Омаян от сладките трепети на любовта, за кратко време се отклоних от целта, на която бях верен през суровите и мрачни дни. Несъзнателно Лора ме бе изкушила да изоставя трудния път — писано било пак тя, несъзнателно, да ме накара отново да го поема.

От време на време в загадката на съня тя се връщаше, все тъй несвързано, към виденията от ужасното минало, към събитията, останали без диря в нейната пробуждаща се памет. Една нощ (по-малка от две седмици след бракосъчетанието ни), когато я наблюдавах в съня й, видях как през затворените й клепачи бавно се отронват сълзи, чух едва промълвените думи, които ми подсказаха, че духът й преживява отново фаталното пътуване от Блакуотър Парк. Това несъзнателно прошение, толкова трогателно и страшно в светостта на съня й, ме жегна като пламък. Следващият ден бе денят, когато се върнахме в Лондон — денят, когато решителността ме обзе с десеторна сила.

Първом трябваше да науча нещо за този човек. Истинската история на неговия живот бе непроницаема тайна за мен.

Започнах от оскъдните сведения, с които разполагах. Написаното от мистър Фредерик Феърли (което Мариан получи, следвайки указанията, дадени й от мен през зимата) въпреки значението му сега не можеше да ми послужи. Докато го четях, премислих наново разказа на мисис Клемънтс, разкрил ми поредицата от измами, които бяха довели Ан Катърик в Лондон и я бяха поставили в услуга на заговора. Тук отново графът не бе пряко замесен и отново оставаше извън обсега ми.

След това се насочих към дневника на Мариан от Блакуотър Парк. По моя молба тя отново ми прочете един откъс, отнасящ се до някогашното й любопитство спрямо графа и до няколко подробности, свързани с него, които бе открила.

Въпросният откъс се намира в тази част от дневника й, където описва характера и външния му вид. Тя пише, че той „не е прекосявал границите на родната си страна от много години“, че „много иска да разбере дали в най-близкия град до Блакуотър Парк не се е заселил някой италианец“, че „получава писма с най-различни марки върху тях, между които едно с правителствен печат“. Склонна е да смята, че дългото му отсъствие от родината вероятно може да се обясни с политическо изгнание. От друга страна, тя съзнава, че тази догадка е в противоречие с писмото от чужбина, носещо „големия, приличащ на правителствен печат“ — още повече, като се има пред вид, че писма от континента, адресирани до политически изгнаници, обикновено привличат вниманието на чуждестранните пощенски служби.

Изложените дотук в дневника съображения редом с предположенията, извлечени въз основа на тях от моя страна, ми подсказаха едно заключение, което би трябвало отдавна да ми дойде наум. Сега си казах това, което някога в Блакуотър Парк Лора бе казала на Мариан и което мадам Фоско бе чула, подслушвайки на вратата — графът е шпионин!

Лора го бе нарекла така случайно в естествения си гняв от действията му спрямо нея. Аз го нарекох така със съзнателното убеждение, че неговата професия в този живот е шпионството. Но в такъв случай причината за изключително дългия му престой в Англия, след като целите на заговора бяха постигнати, ставаше, според мен, съвсем неразбираема.

Годината, за която пиша сега, бе годината на прочутото изложение в Кристал Палас в Хайд Парк. В Англия бяха пристигнали и продължаваха да пристигат изключително много чужденци. Сред нас имаше стотици мъже, по чиито дири безкрайното недоверие на техните правителства бе пратило платени агенти. Разбира се, нито за момент не можех да поставя човек със способностите и социалното положение на графа сред редиците на обикновените чуждестранни шпиони. Подозирах, че той заема ръководен пост, че е натоварен от правителството, на което тайно служи, да организира и ръководи агентите, действуващи в нашата страна (мъже и жени), и смятах, че мисис Рубел, намерена тъй навреме, за да се яви като медицинска сестра в Блакуотър Парк, по всяка вероятност е една от тях.

Ако допуснех, че тази моя идея се основава на истината, положението на графа можеше да се окаже по-уязвимо, отколкото се бях осмелил да се надявам досега. Към кого можех да се обърна, за да разбера нещо повече за историята на този човек и за него самия?

При така стеклите се обстоятелства естествено ми дойде наум, че най-подходящ за търсеното съдействие о някой негов сънародник, на когото бих могъл да разчитам. Първият, за който се сетих, бе също единственият италианец, с когото ме свързваше близко познанство — моят странен, дребен приятел професор Песка.

Професорът тъй дълго отсъствува от тези страници, че съществува опасност да бъде напълно забравен.

В история като моята е задължително лицата, свързани с нея, да се появяват само когато попадат в хода на събитията — те се появяват и изчезват не в резултат на личните ми пристрастия, а по правото на пряката им връзка с излаганите тук подробности. По тази причина не само Песка, но също майка ми и сестра ми останаха назад още в началото на историята. Посещенията ми в къщичката в Хампстед, нежеланието на майка ми да повярва в самоличността на Лора като пряк резултат от извършения заговор, напразните усилия да ги накарам двете със сестра ми да преодолеят предубедеността, към която поради ревностната си привързаност към мен продължаваха да се придържат, мъчителната необходимост, наложена от тази предубеденост, да скрия от тях брака си, докато не осъзнаят, че трябва да приемат жена ми — всички тези малки домашни случки останаха неотбелязани, защото не са от съществено значение за основната цел на историята. Те не повлияха на моите тревоги и не ме огорчиха допълнително — неотклонният ход на събитията мина неумолимо покрай тях.

По същата причина тук не споменах нищо за утехата, която намерих в братското чувство на Песка към мен, когато се видяхме отново след неочакваното прекратяване на престоя ми в Лимъридж Хаус. Не съм отбелязал верността, с която моят добросърдечен приятел ме изпрати на пристанището, когато отплавах за Централна Америка, нито пък шумно изразената радост, с която ме посрещна, когато отново се срещнахме в Лондон. Ако бях сметнал за оправдано при завръщането ми да приема предложените от него услуги, той би се появил отново много по-рано. Но макар и да знаех, че може безусловно да се разчита на честта и храбростта му, аз не бях също тъй сигурен, че може да се доверя на сдържаността му и поради тази причина тръгнах сам по пътя на моите разследвания. Сега ще стане напълно ясно, че Песка не бе изцяло откъснат от мен и моите интереси, въпреки че дотук стоя настрана от развоя на разказа. Той все тъй си оставаше мой верен приятел, готов да ми помогне.

Преди да призова Песка на помощ, бе необходимо да видя сам с какъв човек щях да си имам работа. До този момент аз никога не бях срещал граф Фоско. Три дни след завръщането ми с Лора и Мариан в Лондон, между десет и единадесет сутринта, тръгнах сам към Форист Роуд и Сейнт Джонс Уд. Денят бе хубав — разполагах с няколко свободни часа и реших, че съществува вероятност графът да се изкуши да излезе на разходка, ако почакам известно време. Нямах особени основания да се боя, че може да ме познае денем, защото ме бе виждал само веднъж, когато ме е проследил до дома късно вечерта.

Никой не се забелязваше по прозорците на къщата. Свих в една пресечка, която минаваше покрай нея, и погледнах над ниската градинска стена. Един от задните прозорци на долния етаж бе широко отворен и на него бе опъната мрежа. Не видях никого, но от стаята се разнесе първо пронизително свиркане и птича песен, а после плътният кънтящ глас, който познавах тъй добре от описанието на Мариан. „Хайде, елате тук за малкото ми пръстче, мои кра-кра-красавици! — провикна се гласът. — Хайде, хоп! Едно, две, три и хоп! Три, две, едно и долу! Едно, две, три — чирик, чирик, чирик!“ Графът упражняваше канарчетата си, както ги бе упражнявал някога в Блакуотър Парк.

Почаках малко и пеенето и свиркането спряха. „Елате да ме целунете, красавици мои!“ — каза плътният глас. В отговор се чу чуруликане и цвърчене — нисък, мазен смях, мината тишина и после входната врата на къщата се отвори. Обърнах се и тръгнах натам, откъдето бях дошъл. Великолепната ария от „Мойсей“ на Росини, изпълнявана със звучен басов глас, се понесе тържествено над крайградската тишина. Градинската порта се отвори и захлопна. Графът бег излязъл.

Той прекоси пътя и се отправи към западната част на Риджънтс Парк. Аз продължавах да вървя по другата страна на улицата, на известно разстояние зад него.

Мариан ме бе подготвила за високия ръст, чудовищните размери, както и за очебийните траурни дрехи, но не и за ужасната свежест, бодрост и жизненост на този човек. Той носеше своите шестдесет години, сякаш бяха по-малко от четиридесет. Кривнал шапката си на една страна, вървеше с лека, наперена крачка, размахваше големия си бастун, тананикаше си и оглеждаше от време на време къщите и градините от двете страни на пътя с възхитителна, покровителствена усмивка. Ако кажеха на някой непознат, че целият квартал му принадлежи, непознатият не би се изненадал при тези думи. Той не се обърна нито един път, видимо не обръщаше никакво внимание не само на мен, но и на хората, с които се разминаваше, като понякога само се усмихваше най-добронамерено на бавачките и децата по пътя си. Тъй вървях след него, докато стигнахме до група магазини, разположени откъм западната страна на парка.

Тук той спря пред една сладкарница, влезе (вероятно за да направи поръчка) и излезе веднага с парче торта в ръка. Някакъв италианец въртеше латерна пред магазина и една нещастна малка сбръчкана маймунка седеше върху инструмента. Графът спря, отхапа от тортата и сериозно връчи остатъка на маймунката. „Мой бедни, малки човече! — каза той с пресилена гальовност. — Изглеждаш гладен. В святото име на човечността аз ти предлагам нещо за обяд!“ Латернаджията жаловито протегна ръка за някое пени от доброжелателния непознат. Графът сви презрително рамене и отмина.

Стигнахме улиците и по-изисканите магазини между Ню Роуд и Оксфърд Стрийт. Графът спря отново и влезе в малък оптически магазин с надпис на витрината, който гласеше, че там се извършват поправки. Той излезе отново с оперен бинокъл в ръка, направи няколко крачки и се спря да разгледа афиша, поставен пред един магазин за музикални инструменти. Прочете внимателно афиша, размисли за миг и после махна към празния файтон, който минаваше покрай него. „Касата на операта“ — каза той на човека и потеглиха.

Пресякох улицата и на свой ред погледнах афиша. Обявеното представление бе „Лукреция Борджия“ и щеше да се състои същата вечер. Бинокълът в ръката на графа, вниманието, с което прочете афиша, и посоката, която съобщи на файтонджията, подсказваха, че той възнамеряваше да гледа спектакъла. Имах начин да се сдобия с две места в задната част на партера чрез един художник-изпълнител от театъра, когото познавах добре в миналото. Така поне аз и този, който щеше да бъде с мен, можехме да видим графа сред зрителите и в такъв случай щях да разбера още тази вечер дали Песка познава своя сънародник.

Пред вид на това реших без колебания как ще прекарам вечерта. Осигурих билетите и по пътя си оставих бележка в квартирата на професора. В осем без петнадесет отидох, за да го взема за театъра. Дребният ми приятел бе в състояние на голяма възбуда. В бутониерата си бе поставил красиво цвете, а под мишницата си държеше най-големия оперен бинокъл, който някога съм виждал.

— Готов ли сте? — попитах го.

— Ол райт, ол райт![16] — отвърна Песка.

Тръгнахме към театъра.

V

Когато Песка и аз пристигнахме в театъра, в залата звучаха последните акорди на увертюрата и всички места в нашия сектор бяха заети, но човек можеше спокойно да се движи по пътеката, която минаваше през него. Тъкмо това положение отговаряше много добре на целта, с която посещавах представлението. Отидох най-напред до парапета, който ни разделяше от редовните места, и потърсих графа в тази част на салона. Не беше там. Връщайки се обратно по пътеката откъм лявата страна на сцената, огледах се внимателно и го открих в нашия сектор. Той се бе настанил много добре на дванадесет или четиринадесет места от края на пейката, три реда след редовните партерни места. Застанах точно на една линия с него, а Песка стоеше до мен. Професорът все още не знаеше с каква цел съм го довел в театъра и бе доста учуден, че не отиваме по-близо до сцената.

Завесата се вдигна и операта започна. По време на първото действие останахме на същото място — графът бе погълнат от музиката и спектакъла и нито веднъж не хвърли дори и случаен поглед към нас. Той не пропусна ни тон от възхитителната музика на Доницети. Седеше, издигнал ръст над тези, които го заобикаляха, усмихваше, се и от време на време поклащаше от удоволствие глава. Когато съседите му аплодираха края на една ария (нещо, което при такива обстоятелства англичаните винаги биха направили), без ни най-малко да се съобразяват с оркестровото изпълнение, следващо непосредствено след нея, той ги изгледа едновременно със съчувствие и възмущение и вдигна едната си ръка в знак на учтива молба. При по-изисканите певчески пасажи, при по-деликатните музикални фрази, които отминаваха без овации от страна на останалите, дебелите му ръце, с черни, съвършено прилепнали ръкавици от шевро, попляскваха лекичко, показвайки високата оценка на музикално образования човек. В такива моменти ласкателният му одобрителен шепот: „Браво! Брааво!“ отекваше в тишината като мъркането на голям котарак. Онези, които седяха от двете му страни — яки, червендалести провинциалисти, явно опиянени от блясъците на модния Лондон, — виждайки и чувайки го какво прави, последваха примера му. Тази вечер много от възторжените изблици на зрителите в задната част на партера започваха от нежното, спокойно ръкопляскане на ръцете в черните ръкавици. Ненаситната суета на този човек видимо поглъщаше с върховна наслада изразявания по този начин възторг към него като ценител, превъзхождащ околните. Усмивки като малки вълнички се разливаха непрекъснато по пълното му лице. По време на музикалните паузи той се оглеждаше наоколо с израз на благо доволство от самия себе си и от тези, сред които се намираше. „Да! Да! Тези диви англичани, научават нещичко от МЕН. Навсякъде аз, Фоско, човекът, който стои над тях, им влияя!“ Ако някога нечие лице е говорело, неговото лице говореше тогава и това бяха думите му.

Завесата се спусна след първото действие и зрителите станаха да се поразтъпчат. Това беше моментът, който чаках — моментът, когато щях да разбера дали Песка го познава.

Той стана на крака заедно с останалите и започна тържествено да оглежда с бинокъла си публиката в ложите. Отначало беше с гръб към нас, но после се обърна към тази част на салона, където се намирахме, и погледна към ложите над нас най-напред с бинокъла, а после без него. Точно когато лицето му бе изцяло обърнато към нас, насочих вниманието на Песка.

— Познавате ли този човек? — попитах го.

— Кой човек, приятелю?

— Високия, пълен мъж, който стои там с лице към нас.

Песка се надигна на пръсти и погледна към графа.

— Не — каза професорът. — Този едър, пълен мъж ми е напълно непознат. Известен ли е? Защо ми го показвате?

— Защото имам определени причини да искам да науча нещо за него. Той е ваш сънародник — казва се граф Фоско. Чували ли сте това име?

— Не, Уолтър. Нито името, нито човекът са ми познати.

— Напълно ли сте сигурен? Погледнете отново — погледнете внимателно. Ще ви кажа защо проявявам такова нетърпение, когато излезем от театъра. Чакайте! Ще ви помогна да се качите тук, за да го видите по-добре.

Помогнах на дребния си приятел да се закрепи на ръба на подиума, където се намираха всички столове от задната част на партера. Тук малкият му ръст вече не представляваше никаква пречка и той можеше да вижда над главите на дамите, седящи в края на пейката.

Някакъв слаб, светлокос мъж с белег на лявата буза, стоящ до нас, когото не бях забелязал дотогава, погледна внимателно Песка, докато му помагах да се качи на подиума, и после още по-внимателно проследи погледа, който Песка отправи към графа. Помислих си, че може би разговорът ни бе достигнал до ушите му и е събудил любопитството му.

В това време Песка се вторачи добросъвестно в широкото, пълно, засмяно лице, обърнато малко нагоре точно срещу него.

— Не — каза ми. — За първи път в живота си виждам този огромен, дебел мъж.

Докато той говореше, графът снижи поглед към ложите, които започваха от нашия сектор нататък.

Очите на двамата италианци се срещнаха.

Миг преди това бях убеден от Песка, че не познава графа. В следващия момент бях не по-малко сигурен, че графът познава Песка!

Познаваше го и още по-изненадващо е, че се боеше от него! В това нямаше никаква грешка — потвърди го промяната, която премина по лицето на злодея. Жълтият му цвят се смени с оловен оттенък, чертите му изведнъж се стегнаха, студените сиви очи започнаха да гледат крадешком, тялото му се вцепени от главата до петите — всичко това бе достатъчно многозначително. Смъртен страх бе сковал тялото и душата му и причината за това бе фактът, че той позна Песка!

Слабият мъж с белега на бузата бе все още близо до нас. Очевидно подобно на мен и той си бе направил заключение от въздействието, което произведе присъствието на Песка върху графа. Той бе тих, добре възпитан мъж, приличащ на чужденец, и интересът, с който ни наблюдаваше, не преминаваше границите на благоприличието поведение.

Колкото до мен, аз бях така втрещен от промяната в лицето на графа, така изумен от напълно неочаквания обрат на събитията, че не знаех нито какво да кажа, нито какво да правя оттук нататък. Дойдох на себе си, когато Песка зае мястото си до мен и ме заговори.

— Как втренчено гледа дебелият мъж! — възкликна той. — Мен ли гледа? Нима съм известен? Как е възможно да ме познава, когато аз не го познавам?

Все още не свалях очи от графа. Видях го за първи път да се раздвижва, когато Песка се премести, за да не изгуби от погледа си дребния ми приятел, след като той слезна от подиума. Любопитно ми беше да видя какво ще стане, ако Песка при тези обстоятелства отвлече вниманието си от него, и съответно попитах професора не забелязва ли някои от своите ученици сред дамите в ложите. Песка веднага вдигна големия бинокъл към очите си и започна бавно да оглежда горната част на салона, търсейки най-съзнателно и настойчиво своите ученици.

В мига, когато той се отдаде на това занимание, графът се обърна, мина покрай зрителите от другата страна на реда, където стояхме ние, и изчезна по средната пътека. Хванах Песка за ръката и за негова неизразима почуда го поведох бързо назад, за да пресрещнем графа, преди да е стигнал до вратата. За моя изненада слабият мъж избърза пред нас, избягвайки струпването на зрителите, напускащи местата си, което забави Песка и мен. Когато излязохме във фоайето, графът бе изчезнал, а чужденеца с белега също го нямаше.

— Да вървим — казах аз. — Хайде, Песка, да отидем в квартирата ви. Трябва да говоря с вас насаме, и то веднага.

— О, мой боже, боже! — извика професорът, напълно объркан. — Какво, по дяволите, става?

Продължих бързия си ход, без да отговарям. Обстоятелствата, при които графът бе напуснал театъра, ме караха да предполагам, че трескавото желание да избяга от Песка би могло да го доведе до нови крайности. Той можеше да избяга и от мен, напускайки Лондон. Бъдещето изглеждаше съмнително, ако му позволях дори и един ден да действува по своя воля. Съмнителен бе също и непознатият чужденец, който ни изпревари и когото подозирах, че съвсем съзнателно проследи графа.

Тези две подозрения ме накараха без много бавене да обясня на Песка какво искам. Щом се оказахме сами в стаята, аз увеличих объркването и изумлението му стократно, излагайки пред него ясно и без всякакви задръжки целта си, тъй както направих това тук.

— Приятелю мой, какво мога да направя аз? — извика професорът, молейки ме жалостиво с двете си ръце. — По дяволите дявола! Как мога да ви помогна, Уолтър, след като не познавам този човек?

— Той ви познава — страхува се от вас, напусна театъра, за да избяга от вас. Песка! Трябва да има някаква причина за това. Поразровете се в собствения си живот, преди да дойдете в Англия. Напуснали сте Италия, както ми казахте, по политически причини. Никога не сте ми казвали какви са и аз не ви питам сега за тях. Само ви моля да се обърнете към спомените си и да видите дали в тях няма нещо, което би могло да обясни ужаса, обхванал този човек, когато ви съзря.

За моя неизразима почуда тези думи, колкото и безобидни да ми се бяха сторили, произведоха същото изумително въздействие върху Песка, каквото той самият бе произвел върху графа. Розовото лице на моя дребен приятел побеля мигновено и той се отдръпна бавно от мен, разтреперан от главата до петите.

— Уолтър! — каза той. — Вие не знаете какво искате. Прошепвайки тези думи, Песка ме погледна, сякаш изведнъж му бях посочил някаква скрита опасност и за двама ни. За по-малко от минута той така се промени, че нямаше вече нищо общо с непринуденото, жизнено, чудновато човече, което познавах, и ако сега го срещнех на улицата, сигурно нямаше да го позная.

— Простете ми, ако, без да искам, съм ви причинил болка и съм ви притеснил — отвърнах аз. — Спомнете си жестоката злина, която Фоско причини на съпругата ми. Не забравяйте, че злото никога няма да бъде наказано, ако нямам във властта си средства, с които да го принудя към признание в името на справедливостта. Нейните интереси ме подтикнаха към това, което казах, Песка, моля ви отново да ми простите — останалото не мога да споделя с вас.

Станах, за да си вървя. Той ме спря, преди да стигна до вратата.

— Чакайте — каза ми. — Накарахте ме да се разтреперя целият. Вие не знаете как напуснах родината си и защо. Дайте ми възможност да се успокоя, да помисля, ако мога.

Върнах се обратно на мястото си. Той закрачи напред-назад из стаята, мълвейки неразбрано на собствения си език. Това продължи известно време, после изведнъж се приближи към мен и с необикновена нежност и тържественост сложи малките си ръце върху гърдите ми.

— Сложете ръка на сърцето си, Уолтър, и кажете, няма ли друг начин да се доберете до този човек освен чрез мен?

— Няма друг начин — отговорих аз.

Той се отдръпна отново, отвори вратата на стаята, огледа предпазливо коридора, затвори я и пак се доближи към мен.

— Вие спечелихте това право, Уолтър, в деня, когато ми спасихте живота. От този момент нататък можехте да се възползувате от него, когато пожелаете. Възползувайте се сега. Да! Говоря ви сериозно. Следващите ми думи, тъй истинни, както и добрият бог над нас, ще поставят живота ми във вашите ръце.

Той бе така развълнуван и искрен, изричайки това необикновено предупреждение, че аз се убедих в правотата на думите му.

— Помнете! — продължи той, размахвайки енергично ръце към мен в обхваналата го възбуда. — Никаква нишка в съзнанието ми не свързва този Фоско с миналото, към което ще се върна сега заради вас. Ако откриете такава нишка, запазете я за себе си — не ми казвайте нищо. На колене ви моля най-сърдечно — нека остана в неведение, нека бъда невинен и сляп за това, което предстои, тъй както съм сега!

Той каза още няколко колебливи и несвързани думи и после отново замълча. Видях как усилието да се изразява на английски, когато случаят бе твърде сериозен, за да използува чудатите възклицания и фрази от обичайния си речник, увеличаваше още повече мъчителното затруднение, което изпитваше от самото начало да говори по тази тема пред мен. Тъй като по време на нашата близка дружба се бях научил да чета и да разбирам родния му език (без обаче да го говоря), предложих му сега да се изразява на италиански, докато аз щях да задавам на английски въпросите, които може би бяха необходими, за да разбера нещата по-добре. Той прие предложението. Думите му потекоха гладко, изричани в силно възбуждение, което проличаваше в непрестанната промяна на чертите му, в енергията и бързината на присъщите за него ръкомахания, но той ни веднъж не повиши глас. И ето сега аз чух думите, Дали ми сили да посрещна последната битка, за която тази история трябва да разкаже.[17]

— Вие не знаете нищо за съображенията ми да напусна Италия — започна той, — освен че са от политическо естество. Ако се бях установил във вашата страна поради преследване от страна на моето правителство, не бих пазил в тайна причините от вас или от когото и да е друг. Аз ги крия, защото присъдата за моето изгнание не е произнесена от официалните власти. Вие сте чували, Уолтър, за политическите общества, действуващи тайно във всеки голям европейски град? Аз принадлежах в Италия към такова общество, принадлежа и тук — в Англия. Дойдох в тази страна по нареждане на моя ръководител. На младини бях много разпален и изложих на опасност себе си и други хора. Поради това ми бе заповядано да емигрирам в Англия и да чакам. Емигрирах и все още чакам. Възможно е още утре да ме извикат, а може да бъде и след десет години. За мен е все едно — тук съм, издържам се, като преподавам уроци, и чакам. Не нарушавам никаква клетва (предстои ви да чуете защо), като ви се доверявам изцяло и ви съобщавам името на обществото, към което принадлежа. Това, което правя, е, че поставям живота си във вашите ръце. Ако други разберат, че от устата ми са излезли думите, които споделям сега, с мен е свършено — факт тъй сигурен, както присъствието ни в тази стая.

Той прошепна следващите думи на ухото ми. Запазвам тайната, която ми съобщи. Обществото, към което принадлежеше, ще бъде достатъчно ясно определено, ако в тези страници го нарека „Братството“ в няколкото случая, при които ще се наложи да бъде споменато.

— Целта на „Братството“ — продължи Песка — е, с две думи казано, цел и на други подобни политически общества — унищожение на тиранията и утвърждаване правата на народа. Принципите на „Братството“ са два. След като животът на един човек е полезен, дори и ако е само безвреден, той има право да му се радва. Но ако животът му вреди на добруването на себеподобните му, от този момент нататък той губи това право и е не само престъпление, но заслуга да го лишиш от — него. Не аз съм този, който трябва да каже при какви ужасяващи обстоятелства на подтисничество и страдание се създаде това общество. Нито пък вие като англичанин, като представител на един народ, извоювал свободата си тъй отдавна, можете да кажете, че от удобство сте забравили кръвопролитията и жертвите в нейно име; нито пък трябва да казвате докъде могат или не могат да стигнат в бездната на своето отчаяние влудените мъже на един поробен народ. Оковите, стегнали душите ни, са твърде на дълбоко, за да ги откриете. Оставете изгнаника на мира! Присмивайте му се, не му вярвайте, отворете очи в почуда пред това тайно „аз“, което тлее в него понякога под почтеността и спокойствието на човек като мен или под смазващата бедност и жестокото омерзение на мъже с по-малко късмет, с не тъй голяма гъвкавост и търпение като мен — но не ни съдете! По времето на вашия Чарлз I може би щяхте да ни разберете — предългото удоволствие от собствената свобода ви е лишило от способността да ни разберете сега.

С тези думи на повърхността, изглежда, бликнаха най-дълбоките чувства на неговото същество — за първи път той изливаше цялото си сърце пред мен, но въпреки това гласът му не се повиши, защото страхът от ужасното разкритие, което правеше пред мен, не го напускаше нито за миг.

— Дотук — подхвана пак той — за вас „Братството“ не е по-различно от други подобни. Неговата цел (според англичаните) е анархията и революцията. То отнема живота на лошия крал или лошия министър, сякаш те са опасни диви животни, които трябва да бъдат застреляни при първа възможност. Позволявам ви да мислите така. Но на тази земя нито едно политическо общество няма закони като тези на „Братството“. Членовете не се познават помежду си. Има президент в Италия, има президенти и в чужбина. Всеки от тях има секретар. Президентите и секретарите познават всички членове, но самите членове са непознати помежду си, докато техният ръководител не сметне за целесъобразно поради наложилите се в даден момент политически обстоятелства или нужди на самото общество да ги представи едни на други. Поради тези предохранителни мерки ние не полагаме клетва, когато ни приемат. Принадлежността ни към „Братството“ се установява от таен белег, който всички носим и който остава за цял живот. Наредено е на всеки да си върши работата и четири пъти в годината да се явява пред президента или секретаря, в случай че се нуждаят от услугите ни. Предупредени сме, че ако изменим на „Братството“ или ако му навредим, служейки на чужди интереси, ще умрем според неговите принципи — ще умрем от ръката на непознат, който може да бъде изпратен от другия край на света, за да нанесе удара, или от ръката на най-близък приятел, конто през дългите години на нашата дружба, без да знаем, е бил член на обществото. Понякога смъртта идва по-късно, понякога тя следва непосредствено след предателството. Нашето първо задължение е да знаем как да чакаме, нашето второ задължение е да знаем как да се подчиним, когато ни наредят да действуваме. Някои от нас могат да бъдат в очакване през целия си живот и въобще да не ги потърсят. Други могат да бъдат призовани за някое дело или за подготовката му в деня, когато са встъпили в организацията. Аз самият — дребният, жизнен, бодър човек, когото познавате и който по собствена воля едва ли би вдигнал и кърпичка, за да убие мухата, бръмчаща около лицето му, на младини преживях едно тъй ужасно предизвикателство, че не искам да говоря за него. То ме подтикна да вляза в „Братството“, така както би могло да ме подтикне към самоубийство. И трябва да остана — принадлежа му независимо от това, което мога да мисля за него сега, когато съм в по-добро положение и хладнокръвието ми носи белезите на зрелостта, — докато съм жив. Когато бях в Италия, ме избраха за секретар и тогава всички членове, които трябваше да застанат пред очите на моя президент, заставаха и пред мен самия.

Започвах да го разбирам — виждах накъде клони неговото необичайно разкритие. Той изчака за миг, наблюдавайки ме сериозно, докато очевидно отгатна какви мисли минават през ума ми, и пак заговори.

— Вие вече стигнахте до своето заключение — каза ми Песка. — Разбирам го по лицето ви. Не говорете нищо — дръжте ме настрана от тайната намислите ви. Нека да направя своята последна жертва заради вас и нека с това да сложим край на тази тема и никога вече да не се връщаме към нея.

Той ми даде знак да не отговарям, стана, свали сакото си и нави нагоре левия ръкав на ризата си.

— Обещах, че ще ви се доверя изцяло — прошепна на ухото ми, с очи, обърнати зорко към вратата. — Каквото и да се случи, вие няма да ме упреквате, че съм скрил нещо, което интересите ви са изисквали да знае те. Казах, че „Братството“ разпознава членовете си по знак, който остава за цял живот. Ето, вижте мястото и белега.

Той вдигна оголената си ръка й високо горе от вътрешната страна ми показа дълбок белег от изгаряне в плътта с ярък кървавочервен цвят. Няма да го описвам точно. Достатъчно е да кажа, че бе кръгъл и би могъл изцяло да се покрие от съвсем малка монета.

— Мъж, който носи този белег на това място — каза Песка, смъквайки ръкава си, — е член на „Братството“. Мъж, изменил на „Братството“, бива открит рано или късно от ръководителите — било от президентите или от секретарите. А този, когото ръководителите открият, е мъртъв. Никакъв човешки закон не може да го защити. Помнете това, което чухте и видяхте, направете си заключенията, действувайте както смятате за добре. Но, в името на бога, не ми казвайте нито какво сте открили, нито как сте постъпили. Нека бъда свободен от отговорността, която — щом помисля за нея — всява ужас в мен. В съзнанието си сега зная, че тя не е моя отговорност. За последен път ви казвам — кълна се в честта си на джентълмен и във вярата си на християнин, че ако мъжът, когото ми посочихте в операта, ме познава, той е така променен или предрешен, че аз не го познах. Не зная нищо за заниманията или намеренията му в Англия. Никога не съм го виждал, до тази вечер не бях чувал името, с което се представя. Друго няма. Оставете ме малко, Уолтър. Съкрушен съм от случилото се — потресен съм от това, което казах. Дано да приличам на себе си при следващата ни среща.

Той се отпусна на един стол и извръщайки се от мен, скри лице в ръцете си. Аз отворих лекичко вратата, за да не го безпокоя, и изрекох тихо няколко думи за сбогуване, които според желанието си той би могъл да чуе или не.

— Ще запазя спомена за тази вечер в най-съкровеното кътче на сърцето си — казах му. — Вие никога няма да се разкайвате за оказаното ми доверие. Мога ли да ви посетя утре? Мога ли да дойда още в девет часа?

— Да, Уолтър — отвърна той, като ме погледна мило и заговори отново на английски, сякаш единственото му желание сега бе да се върнем към обичайните си взаимоотношения. — Елате да споделите скромната ми закуска, преди да поема към моите ученици.

— Лека нощ, Песка.

— Лека нощ, приятелю.

VI

Първото ми убеждение, след като се намерих навън, бе, че не ми остава нищо друго, освен да действувам незабавно въз основа на сведенията, които бях получил. Трябваше да се добера до графа още тази нощ. Ако се забавех до сутринта, рискувах да загубя и последния шанс, който Лора имаше. Погледнах часовника си — беше десет часът.

Ни сянка на съмнение не бе останала у мен относно причината, поради която графът бе напуснал театъра. Бягството му от нас безспорно бе прелюдия към бягството му от Лондон. Знакът на „Братството“ бе върху ръката му — бях тъй сигурен в това, сякаш ми бе показал дамгата; а предателството към „Братството“ тежеше на съвестта му — разбрах го, когато той позна Песка.

Съвсем понятно бе защо не се познаха взаимно. Човек като графа никога не би се изложил на ужасните последици, които носи шпионството, без да се погрижи за личната си сигурност, тъй както е обърнал внимание и на възнаграждението си в злато. Може би в миналото обръснатото лице, което бях посочил в операта, е било покрито с брада, тъмнокафявата му коса би могла да бъде перука, а името очевидно бе сменено. Случайностите на времето може би също са му помогнали — огромната му дебелина вероятно бе дошла с напредването на възрастта. Налице бяха всички основания, които обясняваха защо Песка не го позна и защо той можа да познае Песка, чийто необичаен външен вид го отличаваше навсякъде.

Казах, че бях сигурен какво е имал наум графът, избягвайки от театъра. Как можех да се съмнявам, когато видях със собствените си очи, че въпреки външната си промяна той бе убеден, че Песка го е познал и следователно животът му е в опасност? Ако можех да го накарам да проговори тази нощ, ако можех да му покажа, че аз също зная за смъртната гибел, надвиснала над него, какъв щеше да бъде резултатът? С две думи, следният: единият от нас трябваше да стане господар на положението, а другият — в такъв случай — попадаше в неизбежна и пълна зависимост от него.

Длъжен бях пред себе си да обмисля опасността, която поемах, преди да застана лице в лице срещу нея. Длъжен бях пред съпругата си да направя всичко във властта ми, за да намаля премеждията.

Не бе нужно да пресмятам рисковете, пред които бях изправен — те всичките с сливаха в един. Ако графът откриеше чрез собственото ми признание, че пътят към неговата сигурност минава през моя живот, той вероятно щеше да бъде последният човек, който би се поколебал да тръгне в тази посока, когато попадна в обсега му. Единствените начини за отбрана срещу него, на които въобще можех да разчитам, за да се намали рискът, се откроиха достатъчно ясно, след като поразмислих внимателно. Преди Да му разкрия това, което знаех, трябваше да поставя откритието си там, където би могло да бъде използувано незабавно срещу него, и то на място, където домогванията му за натиск не биха успели. Ако поставех мината под нозете му, преди да го доближа, и дадях нареждания на трето лице да я взриви след изтичането на определен срок, освен ако преди това то не получеше писмена или устна разпоредба от мен в обратен смисъл — в такъв случай сигурността на графа бе в пълна зависимост от моята и аз можех да бъда уверен в надмощието си над него дори и в собствения му дом.

Идеята ми хрумна, когато се намирах недалеч от новата ни квартира, която наехме след завръщането си от крайбрежието. Прибрах се, без да обезпокоявам никого, с помощта на собствения си ключ. В преддверието гореше лампа, която взех със себе си в кабинета, за да извърша нужните приготовления и да превърна срещата ми с графа в нещо неизбежно, преди и най-малкото подозрение за моите намерения да възникне у Лора или Мариан.

Едно писмо, адресирано до Песка, представляваше сега най-сигурната предпазна мярка, която можех да взема. Написах следното:

„Човекът, който ви посочих в операта, е член на «Братството», изменил на дадената клетва. Проверете незабавно тези две твърдения. Знаете името, под което е известен в Англия. Неговият адрес е Форист Роуд 5, Сейнт Джонс Уд. В името на обичта, която някога питаехте към мен, използувайте поверената ви власт срещу този човек без милост и незабавно. Рискувах всичко и загубих всичко и залогът за моя провал бе заплатен с живота ми.“

Подписах тези редове, сложих датата, поставих листа в плик и го запечатах. Отгоре написах: „Не отваряйте плика до девет часа утре сутринта. Ако не получите известие от мен или не ме видите преди този час, счупете печата, когато чуете ударите на часовника, и прочетете съдържанието.“ Добавих инициалите си и поставих плика в друг, който също подпечатах и надписах до Песка на домашния му адрес.

Нищо друго не ми оставаше вече, освен да намеря начин да изпратя веднага писмото до предназначението му. Тогава щях да съм направил всичко, което беше по силите ми. Ако нещо се случеше с мен в дома на графа, погрижил се бях той да отговаря за това е живота си.

Нито за миг не се съмнявах, че независимо от обстоятелствата Песка е в състояние да предотврати бягството му, ако реши да използува средствата, с които разполагаше. Изключителната настойчивост, с която се противопостави на опита ми да му дам разяснения за самоличността на графа или — с други думи, желанието да остане в неведение относно фактите, което би оправдало бездействието му пред собствената му съвест, разкриваше недвусмислено, че той е в състояние да изпълни ужасната присъда на „Братството“ незабавно, макар че с вродената си човечност Песка естествено се бе въздържал да заяви това открито пред мен. Място за съмнение нямаше, защото дори и при моя незначителен опит знаех не малко примери за безпощадността, с която чуждестранните политически общества преследват и наказват всеки предател на делото, където и да се е скрил той. Размишлявайки по въпроса само като читател на вестници, аз си спомних случаи, станали в Лондон и Париж, където на улиците намираха намушкани чужденци, чиито убийци оставаха винаги неизвестни, за тела или части от тела, хвърлени в Темза или Сена от ръце, които оставаха неоткрити, за мъртъвци, станали жертва на непонятно насилие, което можеше да се обясни само по един начин. В тези страници не прикривам нищо, свързано с мен, както и убеждението си, че бях подписал смъртната присъда на графа, ако се стигнеше до фаталната неизбежност, даваща право на Песка да отвори плика.

Излязох от стаята, за да отида на долния етаж при хазаина и да го помоля да намери пратеник. Точно в този момент той се качваше нагоре и ние се срещнахме на площадката на стълбището. Синът му, един пъргав младеж, бе пратеникът, който той ми предложи, когато чу какво искам. Извикахме момчето и аз му дадох нарежданията си. То трябваше да отнесе писмото с файтон, да го предаде собственоръчно на Песка, да ми донесе обратно от него няколко думи, потвърждаващи получаването, да се върне с файтона и да го задържи на входа, за да го ползувам аз. Вече наближаваше десет и половина. Пресметнах, че момчето можеше да се върне след двадесет минути и че след още двадесет минути можех да бъда в Сейнт Джонс Уд.

Когато момъкът тръгна, аз се върнах за малко в стаята си да подредя някои документи, за да ги намерят лесно в случай на най-лошото. Ключа от старомодното бюро, в което държах документите, запечатах и малкото пакетче с името на Мариан отгоре поставих върху масата. След като свърших, слязох долу във всекидневната, където Лора и Мариан сигурно очакваха завръщането ми от операта.

В стаята беше само Мариан. Тя четеше и погледна изненадано часовника си, когато ме видя.

— Колко рано се връщате! — възкликна тя. — Преди края ли излязохте?

— Да — отвърнах й. — Двамата с Песка не го дочакахме. Къде е Лора?

— Получи едно от нейните лоши главоболия и я посъветвах да си легне, след като се навечеряхме.

Излязох от стаята под предлог, че искам да видя дали Лора е заспала. Проницателните очи на Мариан започваха да ме гледат изпитателно — нейният бърз инстинкт започваше да усеща, че нещо ми тежи.

Когато влязох в спалнята и приближих внимателно към леглото, където мъждукаше нощната лампа, жена ми спеше. Все още не бе изминал и месец от сватбата ни. Ако нещо е натежало в сърцето ми, ако решимостта ми се е разколебала за миг, когато видях как в съня си е обърнала предано лице към моята възглавница, когато видях ръката й, отпусната на завивката, сякаш несъзнателно чакайки моята — сигурно съм имал някакво оправдание. Позволих си само за няколко минути да коленича до леглото и да я погледам отблизо — тъй близо, че усетих дъха й върху лицето си. На тръгване само докоснах с устни ръката и бузата й. Тя се раздвижи в съня си и промълви името ми, без да се събуди. Останах за миг на вратата, за да я погледна още веднъж. „Бог да те благослови и да те пази, скъпа моя!“ — прошепнах аз и излязох.

Мариан ме чакаше на стълбите. В ръката си държеше сгънат лист хартия.

— Синът на хазаина донесе това за вас — рече тя. — Пред вратата чака закрит файтон — той каза, че сте му наредили да го държи там на ваше разположение.

— Точно така, Мариан. Файтонът, ми трябва — излизам отново.

Отговорих й, слизайки по стълбите, и надникнах във всекидневната, за да прочета бележката на светлината на лампата върху масата. В нея с почерка на Песка бяха написани тези две изречения:

„Получих писмото ви. Ако не ви видя преди споменатото от вас време, ще разпечатам плика при първите удари на часовника.“

Поставих листа в портфейла си и се отправих към вратата. Мариан ме пресрещна на прага и ме бутна обратно в стаята, където пламъкът на свещта освети изцяло лицето ми. Тя ме хвана с двете си ръце и очите й се втренчиха изпитателно в моите.

— Разбирам! — прошепна тя възбудено. — Тази вечер опитвате последната възможност.

— Да, последната и най-добрата — прошепнах в отговор аз.

— Но не сам! О, Уолтър, за бога, не отивайте сам. Нека да дойда с вас. Не ми отказвайте само защото съм жена. Аз трябва да дойда! Ще дойда! Ще чакам навън във файтона.

Сега бе мой ред да я задържа. Тя се опита да се отскубне от мен и да стигне първа до вратата.

— Ако искате да ми помогнете — заявих аз, — останете тук и спете тази вечер в стаята на жена ми. Нека бъда спокоен за Лора, а за всичко останало отговарям аз. Хайде, Мариан, целунете ме и покажете, че имате достатъчно храброст, за да изчакате завръщането ми.

Не биваше да й давам време да каже дори и дума. Тя се опита да ме задържи отново. Освободих се от ръцете й и на мига вече бях вън от стаята. Долу момчето ме чу и отвори входната врата. Скочих във файтона, преди още кочияшът да слезе от капрата. „Форист Роуд, Сейнт Джонс Уд — извиках му аз през предното прозорче. — Плащам двойно, ако стигнем за четвърт час.“ — „Разбрано, сър.“ Погледнах часовника си. Единадесет часът. Нямаше ни минута за губене.

Бързото движение на файтона, чувството, че с всяка секунда се приближавам все повече към графа, убеждението, че съм се впуснал най-сетне без пречка или препятствие в моето опасно начинание, ме докараха до такова трескаво и възбудено състояние, че извиках на човека да кара още по-бързо. Когато напуснахме улиците и пресякохме пътя към Сейнт Джонс Уд, нетърпението така изцяло ме завладя, че станах прав и подадох глава от прозореца, за да видя края на пътуването, преди да сме стигнали до него. Точно когато в далечината някакъв църковен часовник удари единадесет и петнадесет, ние свърнахме във Форист Роуд. Спрях кочияша малко преди къщата на графа, платих му, освободих го и се отправих към вратата.

Когато приближавах градинската порта, видях, че от обратната посока към нея се е запътил още един човек. Срещнахме се пред газовата лампа на улицата и се погледнахме. Тутакси познах светлокосия чужденец с белега на бузата, а, изглежда, и той ме позна. Не каза нищо и вместо да спре пред къщата, бавно продължи пътя си. Случайно ли се беше озовал на Форист Роуд? Или бе проследил графа от операта?

Не продължих да разсъждавам по тези въпроси. След като изчаках чужденеца да се изгуби от погледа ми, дръпнах звънеца. Вече беше единадесет и двадесет — достатъчно късно, за да може графът да се отърве лесно от мен с извинението, че си е легнал.

Единственият начин да преодолея това непредвидено обстоятелство бе да съобщя името си, без да задавам преди това други въпроси, и същевременно да го уведомя, че желанието ми да го видя в този късен час е продиктувано от сериозна причина. И тъй, докато чаках, извадих визитната си картичка и под името си написах: „По важна работа“. Прислужницата отвори вратата, докато пишех последната дума с молив, и ме попита недоверчиво какво „благоволявам да искам“.

— Бъдете така добра да предадете това на господаря си — отвърнах аз, давайки й визитката си.

Разбрах по колебанието на момичето, че ако бях попитал най-напред за графа, тя щеше само да изпълни дадените й нареждания и да ми каже, че той не е в къщи. Тя се смути от увереността, с която й връчих картичката. След като ме изгледа втренчено, влезе смутено обратно в къщата с моята визитка и затвори вратата, като ме остави да чакам в градината.

След около минута се появи отново. Господарят ме поздравявал и ме молел най-учтиво да кажа по каква работа идвам.

— Поздравете господаря си — отвърнах аз — и му предайте, че работата, по която идвам, може да бъде съобщена само на него.

Тя пак се върна и този път ме покани да вляза. Последвах я незабавно. Миг — и се намирах вече в къщата на графа.

VII

В преддверието нямаше лампа, но на мъждивата светлина на кухненската свещ, която момичето бе взело със себе си горе, видях как една възрастна дама се измъкна мълчаливо от някаква задна стая на партерния етаж. Познавах добре дневника на Мариан, за да бъда достатъчно сигурен, че възрастната дама е мадам Фоско.

Прислужницата ме заведе в стаята, която графинята току-що бе напуснала. Влязох вътре и се намерих лице в лице с графа. Той все още беше във вечерното си облекло с изключение на сакото, което бе хвърлил връз един стол. Ръкавите на ризата му бяха леко навити над китките. От едната му страна имаше пътна чанта, а от другата — кутия. Книги, хартии и различни дрехи бяха разхвърляни из стаята. На масата до вратата бе сложена клетката с белите мишки, тъй добре позната ми от описанията. Канарчетата и какадуто вероятно бяха в някоя друга стая. Когато влязох, той опаковаше кутията и стана да ме посрещне, държейки някакви листове в ръка. Лицето му все още издаваше ясно следите от ужаса, който го бе обхванал в операта. Дебелите му бузи висяха отпуснато, студените му сиви очи дебнеха крадешком, гласът, изражението и поведението му бяха не по-малко подозрителни, когато пристъпи напред, за да ме посрещне, и ме покани със сдържана учтивост да седна.

— По работа ли идвате, сър? — запита ме. — Недоумявам каква би могла да бъде тя.

Неприкритото любопитство, с което ме изгледа докато говореше ме убеди, че в операта не ме е забелязал. Видял е най-напред Песка и оттам нататък, докато напусна театъра, очевидно не бе видял нищо друго. Името ми би трябвало да му подскаже, че не съм дошъл в дома му, воден от някакви приятелски намерения, но дотук той, изглежда, бе в пълно неведение относно истинската същност на моето посещение.

— За мен е шанс, че ви намирам тази вечер тук — казах аз. — По всичко личи, че сте пред заминаване?

— Свързана ли е вашата работа с моето пътуване?

— До известна степен.

— До каква степен? Знаете ли къде отивам?

— Не. Зная само защо напускате Лондон.

Той мина покрай мен с бързината на мисълта, заключи вратата и сложи ключа в джоба си.

— Вие и аз, мистър Хартрайт, знаем твърде много неща един за друг. Когато идвахте в тази къща, не ви ли мина случайно през ум, че аз не съм човек, с когото можете да си играете?

— Мина ми — отвърнах аз. — И не съм дошъл да си играя с вас. Дошъл съм относно един въпрос на живот и смърт и ако вратата, която заключихте, бе отворена в този момент, нищо изречено или сторено от вас не би ме склонило да мина през нея.

Пристъпих към средата на стаята и застанах срещу него на килима пред камината. Той придърпа един стол пред вратата, седна и отпусна лявата си ръка на масата. Кафезът с белите мишки бе близо до него и когато тежката му ръка разклати масата, малките същества се пробудиха и разбягаха, гледайки го втренчено през отворите на красиво боядисаната тел.

— По въпрос на живот и смърт — повтори той на себе си. — Тези думи са може би по-сериозни, отколкото мислите. Какво имате пред вид?

— Това, което казвам.

Капки пот покриха плътно широкото му чело. Лявата му ръка се прокрадна към ръба на масата. Там имаше чекмедже с ключалка и ключът беше в нея. Палецът и показалецът му стиснаха ключа, но не го завъртяха.

— Значи, вие знаете защо напускам Лондон? — продължи той. — Кажете ми причината, ако обичате.

Той завъртя ключа и отключи чекмеджето, докато говореше.

— Мога да сторя нещо повече от това — отвърнах аз. — Мога да ви покажа причината, ако желаете.

— По какъв начин?

— Свалили сте сакото си — казах аз. — Навийте левия ръкав на ризата си и ще я видите сам.

Лицето му се покри със същия оловносив цвят, който бях забелязал в операта. В погледа му, който се стрелна към мен, проблеснаха ужасни искри. Той не каза нищо, но лявата му ръка бавно отвори чекмеджето и гъвкаво се пъхна в него. За миг прозвуча остър, стържещ шум от нещо, което той движеше, без да го виждам, после спря. Тишината, която последва, бе толкова напрегната, че от мястото, където стоях, чувах ясно как мишките ритмично гризат телта.

Животът ми висеше на косъм и аз го знаех. В този последен миг помислих с неговия разсъдък, усетих допира с неговите пръсти — напълно сигурен бях в това, което криеше от мен в чекмеджето, сякаш го бях видял.

— Почакайте малко — рекох му. — Заключихте вратата, виждате, че не помръдвам, виждате, че ръцете ми са празни. Почакайте малко. Имам още нещо да кажа.

— Казахте достатъчно — отговори той с неочаквано самообладание, тъй неестествено и тъй ужасяващо, че то изпъна нервите ми, както никакъв изблик на насилие не би ги изпънал. — Нуждая се от една минута за собствените си мисли, ако обичате. Досещате ли се за какво мисля?

— Може би да.

— Размишлявам — отбеляза той тихо — дали ще увелича безпорядъка на тази стая, ако пръсна мозъка ви край камината.

Ако бях помръднал в този миг, прочетох в лицето му, че би го направил.

— Съветвам ви да прочетете два реда, които нося със себе си — подхванах аз, — преди да вземете окончателно решение.

Предложението, изглежда, възбуди любопитството му. Той кимна с глава. Извадих от портфейла си бележката на Песка, с която потвърждаваше получаването на моето писмо, подадох му я, пресягайки се, и се върнах обратно на мястото си пред камината.

Той прочете редовете на глас: „Получих писмото ви. Ако не ви видя преди споменатото от вас време, ще разпечатам плика при първите удари на часовника.“

Друг в неговото положение би се нуждаел от някакво обяснение на тези думи; графът не изпита подобна необходимост. Един прочит на бележката му бе достатъчен, за да разбере каква предпазна мярка съм взел тъй ясно, сякаш бе присъствувал, когато я предприех. Изражението на лицето му се смени на мига и ръката му се измъкна от чекмеджето празна.

— Не заключвам чекмеджето си, мистър Хартрайт — заяви той, — и не казвам все още, че няма да пръсна мозъка ви около камината. Но аз съм справедлив човек дори към враговете си и ще призная предварително, че те са по-умни, отколкото съм ги смятал. Говорете направо, сър! Искате нещо от мен?

— Искам и имам намерение да го получа.

— При какви условия?

— При никакви условия.

Ръката му се отпусна отново в чекмеджето.

— Ха! Въртим се в кръг — рече той. — И тоя ваш умен мозък отново е в опасност. Тонът ви е осъдително неблагоразумен, сър — обуздайте го незабавно! Рискът да ви застрелям на мястото, където стоите, за мен е по-малък от риска да ви оставя да излезете от къщата, освен ако не диктувам и не одобря условията. Сега нямате работа с моя непрежалим приятел — намирате се лице в лице с Фоско! Ако съществованията на двадесет мистър Хартрайтовци бяха стъпалата към моята безопасност, аз бих ги изкачил, намирайки опора в моето върховно безразличие и вътрешно равновесие. Почитайте ме, ако обичате собствения си живот! Призовавам ви да отговорите на три въпроса, преди да отворите отново уста. Чуйте ги — те са необходими за този разговор. Дайте отговорите им — те са ми необходими. — Той вдигна единия от пръстите на дясната си ръка. — Първи въпрос! Идвате тук със сведения, които могат да бъдат верни или лъжливи — откъде ги получихте?

— Отказвам да ви съобщя.

— Няма значение — аз ще разбера. Ако тези сведения са верни — забележете, че казвам с цялата си категоричност „ако“, — вие се пазарите чрез тях посредством собствената си подлост или нечия друга подлост. Отбелязвам това обстоятелство в паметта си, която не забравя нищо, за да го използувам в бъдеще, и продължавам нататък. — Той вдигна друг пръст. — Втори въпрос! Редовете, които ме поканихте да прочета, са без подпис; кой ги е писал?

— Човек, на когото имам пълно основание да разчитам и от когото вие имате пълно основание да се страхувате.

Моят отговор го жегна до известна степен. Лявата му ръка потрепера силно в чекмеджето.

— Колко време ми давате — попита той, задавайки третия си въпрос по-тихо — преди първите удари на часовника, когато ще бъде разпечатано писмото.

— Достатъчно време, за да приемете моите искания — отвърнах аз.

— Отговорете ми по-ясно, мистър Хартрайт. За кой час става въпрос?

— За девет часа утре сутринта.

— Девет сутринта? Да, да — заложили сте капана си, преди да мога да уредя паспорта си и да напусна Англия. Предполагам, че няма да бъде по-рано? Ще се занимаем с това по-сетне. Мога да ви задържа заложник тук и да се спазаря с вас да изпратите да донесат писмото ви, преди да ви пусна. Междувременно бъдете така добър да изложите исканията си.

— Ще ги чуете. Те са прости и се формулират лесно. Знаете чии интереси представлявам, идвайки тук?

Той се усмихна с върховно спокойствие и безгрижно махна с дясната си ръка.

— Ще се опитам да позная — отговори ми подигравателно. — Интересите на една дама, разбира се!

— Интересите на съпругата ми.

Той ме погледна с първото искрено изражение, изписало се на лицето му в мое присъствие — изражение на пълно изумление. Видях, че от този миг нататък вече не ме смяташе за толкова опасен човек. Затвори веднага чекмеджето, скръсти ръце на гърдите си и с ехидна усмивка се приготви да ме изслуша.

— Вие сте достатъчно добре запознат — продължих аз — с хода на моите разследвания през изминалите не малко месеци, за да знаете, че всякакъв опит за отричане на очевидните факти ще бъде съвършено безполезен в мое присъствие. Вие сте съучастник в позорно съзаклятие. И сте го направили, за да получите едно състояние от десет хиляди лири.

Той не каза нищо, но лицето му се помрачи и свъси напрегнато.

— Запазете придобитото — казах аз. (Лицето му незабавно отново се просветли и очите му се отвориха в още по-голяма почуда.) — Не съм дошъл тук, за да се пазаря за парите, с които е платена цената на отвратителното престъпление…

— Кротко, мистър Хартрайт. Вашите морални брътвежи имат отлично въздействие в Англия — запазете ги за себе си и за сънародниците си, ако обичате. Десетте хиляди лири бяха завещани на моята прекрасна съпруга от покойния мистър Феърли. Разгледайте въпроса в тази светлина и аз ще го обсъдя с вас, ако желаете. Но за човек с моите чувства темата е осъдително долна. Предпочитам да я отмина. Приканвам ви да продължим обсъждането на вашите условия. Какво искате?

— На първо място, искам пълно признание за съзаклятието, написано и подписано от вас в мое присъствие.

Пръстът му отново се вдигна.

— Едно! — отбеляза той съсредоточено като делови човек.

— На второ място, искам явно доказателство, което да не почива на вашите лични тържествени уверения, за датата на заминаването на моята съпруга от Блакуотър Парк за Лондон.

— Така! Така! Напипвате слабото място, както виждам — посочи той спокойно. — Друго има ли?

— Засега не.

— Добре! Поставихте условията си; сега чуйте моите. Отговорността, която ще поема, признавайки това, което благоволявате да наричате „съзаклятие“, като цяло е може би по-малка от отговорността да ви просна мъртъв на килима. Да кажем, че приемам предложението, ако изпълните моите искания. Изявлението, което ви трябва, ще бъде написано и явното доказателство ще бъде предоставено. Предполагам, че за вас ще бъде доказателство писмото на моя покоен, непрежалим приятел, осведомяващо ме за деня и часа на пристигането на съпругата му в Лондон, написано, подписано и датирано от самия него? Мога да ви го дам. Мога също да ви изпратя при човека, от когото наех каретата, за да прибера моята гостенка от гарата в деня, когато тя пристигна; книгата му за поръчки ще ви помогне да уточните датата дори ако кочияшът, който ме откара, се окаже безполезен. Това са нещата, които мога да направя и ще ги направя при известни условия. Чуйте ги. Първо! Мадам Фоско и аз напускаме тази къща, когато и както пожелаем, без каквато и да е намеса от ваша страна. Второ! Оставате тук с мен до седем часа сутринта, когато ще дойде моят пълномощник да сложи в ред нещата ми. Давате му бележка до човека, в когото е запечатаното ви писмо, за да му го предаде. Чакате тук, докато пълномощникът връчи неотвореното писмо в ръцете ми и тогава ми оставяте на разположение точно половин час, за да напусна къщата, след което сте отново напълно свободен да действувате и да отидете, където пожелаете! Трето! Давате ми удовлетворението, присъщо на джентълмена, заради намесата ви в личните ми дела и заради езика, който си позволихте да използувате при този разговор. Времето и мястото — в чужбина — да определя аз в писмо, написано от мен, когато бъда в безопасност на континента, а в писмото ще има лист, отговарящ на точната дължина на шпагата ми. Това са моите условия. Кажете, приемате ли ги, или не?

Необичайната смесица от бързината на взетото решение, прозорливата хитрина и наглото шарлатанство в тази реч ме смаяха за миг, но само за миг. Единственото съображение бе дали имам право да се сдобия със средствата за утвърждаването на Лорината самоличност, позволявайки на мошеника, който й я бе отнел, да избяга безнаказано. Знаех, че подбудата за справедливото приемане на жена ми в родното й място, откъдето бе прогонена като натрапничка, както и за публичното заличаване на лъжата, скверняща все още надгробната плоча на майка й, бе кристално чиста, бидейки неопетнена от импулса за мъст, който от самото начало се бе слял с целта ми. И все пак не мога честно да заявя, че собствените ми нравствени убеждения бяха достатъчно силни, за да решат сами борбата, която се водеше в мен. Помогна ми споменът за смъртта на сър Пърсивъл. Колко ужасно бе отскубнато възмездието в последния миг от слабите ми ръце! Какво право имах аз, смъртният, незнаещ нищо за бъдещето, да решавам дали този човек също трябва да избяга безнаказано, защото е успял да избяга от мен? Размислях за тези неща — може би със суеверието, присъщо на природата ми, а може би и с чувство по-възвишено от суеверието. Трудно бе, когато най-сетне бях стегнал обръча си около него, да го отпусна по своя воля; но си наложих да направя тази жертва. С две думи, реших да се оставя да ме води по-висшата подбуда, в която бях сигурен — подбудата да служа на делото на Лора и Истината.

— Приемам условията ви — заявих аз, — с една уговорка от моя страна.

— Каква е тя?

— Отнася се до запечатаното писмо. Искам в мое присъствие да бъде унищожено неотворено веднага щом ви бъде връчено.

Това мое искане просто трябваше да му попречи да отнесе със себе си писмено доказателство за същността на отношенията ми с Песка. Самия факт той щеше да открие, когато, на сутринта трябваше да дам адреса на пълномощника му. Но нямаше да може да го използува посредством собствените си необосновани доказателства — дори ако се осмелеше да направи такъв опит, което щеше да предизвика у мен опасения за Песка.

— Приемам уговорката ви — отвърна той, след като обмисли сериозно въпроса минута или две. — Не си струва да спорим — писмото ще бъде унищожено, щом попадне в ръцете ми.

Докато говореше, той стана от стола, на който седеше срещу мен до този момент. С едно усилие, изглежда, освободи съзнанието си от цялото напрежение на разговора ни.

— Уф! — възкликна той, протягайки широко ръцете си. — Схватката беше разгорещена. Седнете, мистър Хартрайт. Оттук нататък ще се срещаме като смъртни врагове; нека междувременно, като изискани джентълмени, да си окажем учтиво внимание. Позволете ми да повикам съпругата си.

Той отключи вратата и я отвори.

— Еленор! — извика той с плътния си глас. Дамата със злобното лице влезе. — Мадам Фоско — мистър Хартрайт — заяви графът, представяйки ни с лекота и достойнство. — Ангеле мой — продължи той, като се обърна към съпругата си, — ще намерите ли време сред грижите по прибирането на багажа да ми направите едно хубаво, силно кафе? Имам да уреждам някои писмени дела с мистър Хартрайт и се нуждая от цялата, си интелигентност, за да се представя както трябва.

Мадам Фоско кимна два пъти с глава, веднъж — строго към мен, втория път — в знак на подчинение към съпруга си, и се изнесе плавно от стаята.

Графът, се приближи към една писалищна маса близо до прозореца, отвори бюрото си и извади от него няколко тестета хартия и куп пачи пера. Той разпиля перата по масата, така че да му бъдат подръка, когато потрябват, и после наряза хартията на тесни листчета, каквито използуват професионалните журналисти.

— Ще превърна това в забележителен документ — заяви графът, поглеждайки ме през рамото си. — Много добре съм запознат с навиците на литературното повествование. Едно от най-редките интелектуални качества, които човек може да притежава, е изключителната дарба да подрежда мислите си. Огромна привилегия! И аз я притежавам. А вие?

Той закрачи напред-назад из стаята, докато донесоха кафето, тананикайки си и отбелязвайки местата, където се появяваха спънки в реда на мислите му, като от време на време удряше с длан по челото си. Невероятната дързост, с която овладя създаденото от мен положение и го превърна в пиедестал, връз който да постави суетата си с единствената лелеяна мисъл за самоизтъкване, се наложи с цялата си сила върху изумлението ми. Удивителната мощ на неговия характер, дори и в най-дребните му проявления, ме впечатли пряко волята ми, въпреки искрената ми ненавист към този човек.

Кафето бе донесено от мадам Фоско. Той целуна ръката й в знак на благодарност и я придружи до вратата; върна се, наля си чаша кафе и я занесе на писалището.

— Мога ли да ви предложа кафе, мистър Хартрайт? — запита ме, преди да седне.

Отказах му.

— Какво? Мислите, че ще ви отровя? — развесели се той и като седна, продължи: — Английският разсъдък е достатъчно здрав, но има един сериозен недостатък — винаги насочва предпазливостта си в погрешна посока.

Той потопи перото в мастилницата, постави първото листче хартия пред себе си, тупна с ръка върху писалището, прочисти гърлото си и започна. Пишеше тъй шумно и тъй бързо, с толкова едър и уверен почерк и оставяше такива широки разстояния между редовете, че стигна до края на листа за не повече от две минути. След изписването на всеки лист, той го номерираше и го мяташе през рамото си на пода да не му пречи. Когато първото му перо се изхаби, то също изхвърча зад рамото му и той грабна второ от запаса, разпилян пред него. Лист след лист, дузина, петдесет, сто изхвърчаваха от двете му страни, докато пространството около стола му се затрупа с тях. Часовете течаха един след друг — аз седях и го наблюдавах, а той седеше и пишеше. Спираше само за да отпива от кафето си, а когато то свърши, от време на време се удряше по челото. Удари един, два, три, четири и листчетата все тъй продължаваха да хвърчат около него; неуморимото перо все тъй безспир дращеше от единия до другия край на страниците, а белият безпорядъчен куп от листа нарастваше все повече. В четири часа перото изскърца, разхвърляйки пръски от размаха, с който подписа името си. „Браво!“ — извика той, като скочи на крака с енергията на младеж и ме погледна с победоносна усмивка.

— Готово, мистър Хартрайт! — обяви той, като удари бодро с юмрук широките си гърди. — Готово, за мое голямо задоволство и за ваша голяма почуда, когато прочетете какво съм написал. Темата е изчерпана; човекът — Фоско — не е. Продължавам да нареждам листчетата си, да преглеждам листчетата си, да чета листчетата си, адресирани преди всичко и поверително към вас. Току-що удари четири часът! Добре! Подреждане, преглеждане и прочит от четири до пет. Лека ободрителна дрямка от пет до шест. Последни приготовления от шест до седем. Работа с пълномощника и запечатаното писмо от седем до осем. В осем — en route[18]. Забележете програмата!

Той седна с кръстосани крака на пода сред листата, наниза ги с една дълга игла на връв, прегледа ги, написа на първата страница всичките си титли и почести, а после ми прочете ръкописа с театрална приповдигнатост и буйни жестове. Не след дълго читателят ще има възможност да си състави собствено мнение за документа. Тук е достатъчно да спомена, че той отговаряше на моята цел.

После ми написа адреса на лицето, от което бе наел колата, и ми връчи писмото на сър Пърсивъл. То бе писано в Хампшър, носеше дата 25 юли и оповестяваше пътуването на „лейди Глайд“ до Лондон на 26-и. Тъй в същия ден, когато лекарското удостоверение твърдеше, че Лора е починала в Сейнт Джонс Уд, тя е била жива и в Блакуотър, както сър Пърсивъл сам съобщаваше; а на следващия ден е трябвало да предприеме пътуването! Когато фактът на пътуването се потвърдеше и от кочияша, доказателството щеше да бъде пълно!

— Шест без петнадесет — заяви графът, поглеждайки часовника си. — Време е за моята възстановителна дрямка. Аз самият приличам на Наполеон Велики, както може би сте забелязали, мистър Хартрайт; приличам на този безсмъртен мъж и по способността си да контролирам съня по своя воля. Извинете ме за секунда. Ще повикам мадам Фоско, за да не ви доскучае.

Знаейки не по-зле от него, че вика мадам Фоско, за да бъде сигурен, че няма да си тръгна, докато спи, аз не отговорих и се заех да подреждам листата, които ми бе предоставил.

Дамата влезе сдържана, бледа и по-злобна от всякога.

— Забавлявайте мистър Хартрайт, ангеле мой — заяви графът. Той й поднесе стол, целуна за втори път ръката й, оттегли се на едно канапе и след три минути вече спеше не по-малко спокойно и щастливо от най-добродетелния човек на земята.

Мадам Фоско взе една книга от масата, седна и ме погледна с решителната, отмъстителна злъч на жена, която никога не забравя и никога не прощава.

— Слушах разговора ви с моя съпруг — каза тя. — Ако бях на негово място, бих ви проснала мъртъв на килима.

При тези думи тя отвори книгата си и докато не се събуди съпругът й, повече не ме погледна, нито пък заговори. Той отвори очи и стана от канапето точно един час след като бе заспал.

— Чувствувам се безкрайно освежен — съобщи графът. — Еленор, скъпа ми съпруго, всичко ли е готово горе? Това е добре. Ще опаковам моите нещица за десет минути и още толкова ми трябват, за да си облека дрехите за пътуване. Какво остава, преди да дойде пълномощникът? — Той огледа стаята и видя кафеза с белите си мишки. — Ах! — извика графът жалостиво. — Още една жива рана за чувствата ми. Моите невинни любимци! Моите малки, обичани дечица! Какво ще правя с тях? Засега не сме се установили никъде и ще пътуваме непрекъснато — колкото по-малко багаж носим, толкова по-добре за нас. Моето какаду, моите канарчета и малките ми мишчици — кой ще се грижи за тях с любов, когато татко им замине?

Той закрачи из стаята дълбоко замислен. Писменото признание, което направи, не го разтревожи, но сега бе видимо объркан и разстроен от много по-важния въпрос за любимите му животинки. След дълго обмисляне неочаквано седна отново на писалището.

— Идея! — възкликна той. — Ще предложа канарчетата и моето какаду на този огромен град — пълномощникът ще ги подари от мое име на лондонските зоологически градини. Веднага ще приготвя документа с тяхното описание.

Графът започна да пише, повтаряйки думите, докато излизаха изпод перото му.

— Номер едно. Какаду с превъзходно оперение: атракция за всички посетители с вкус. Номер две. Канарчета с ненадмината жизненост и интелигентност: достойни за Райската градина, както и за градината в Риджънтс Парк. С почит към британската зоология. Подарени от Фоско.

Перото разхвърли мастилени пръски и подписът бе сложен със замах.

— Графе! Вие не включихте мишките — обади се мадам Фоско.

Той стана от масата, взе ръката й и я сложи на гърдите си.

— Всяка човешка решимост, Еленор — заяви тържествено той, — има своите предели. Моите предели са вписани в този документ. Не мога да се разделя с белите си мишки. Проявете търпимост към мен, ангеле мой, и ги отнесете горе в кутията им за пътуване.

— Възхитителна нежност! — отбеляза мадам Фоско, любувайки се на съпруга си, и хвърли последен змийски поглед към мен. Тя вдигна внимателно кафеза и излезе от стаята.

Графът погледна часовника си. Въпреки категоричното самообладание, което си придаваше, той започваше да се тревожи за пристигането на пълномощника. Свещите отдавна вече бяха угасени и слънчевата светлина на новата утрин заливаше стаята. Беше седем и пет, когато се чу звънецът на входната врата и пълномощникът се появи. Той бе чужденец с тъмна брада.

— Мистър Хартрайт — мосьо Рубел — представи ни графът. Той отведе пълномощника (чуждестранен шпионин до мозъка на костите си) в един от ъглите на стаята, пошепна му някакви наставления и после ни остави. Щом останахме сами, „мосьо Рубел“ предложи най-учтиво да благоволя да му дам нарежданията си. Написах два реда на Песка, упълномощавайки го да предаде запечатания плик на „приносителя“, адресирах бележката и я връчих на мосьо Рубел.

Пълномощникът остана при мен, докато работодателят му се върна, облечен в пътнически костюм. Графът прочете адреса, преди да отпрати човека.

— Така си мислех! — каза той, като се обърна мрачно към мен и от този момент нататък промени държането си.

Той приключи с опаковането и седна да разглежда една пътническа карта, като си записваше нещо в бележника и от време на време гледаше нетърпеливо към часовника си. Повече не промълви ни една дума. Приближаващият час на заминаването и доказателството, което бе видял за установената между Песка и мен връзка, очевидно отново бяха насочили цялото му внимание към необходимите мерки за безопасното му бягство.

Малко преди осем часа мосьо Рубел се върна с моето неразпечатано писмо в ръка. Графът погледна съсредоточено надписа и печата, запали свещ и изгори писмото.

— Изпълнявам обещанието си — заяви той, — но този въпрос, мистър Хартрайт, няма да приключи тук.

Пълномощникът бе задържал на вратата файтона, с който бе дошъл. Сега той и прислужницата се заеха да изнасят багажа. Мадам Фоско слезе по стълбите с плътен воал пред лицето си и с пътническата кутия на белите мишки в ръка. Тя нито ме заговори, нито ме погледна. Съпругът й я придружи до файтона.

— Последвайте ме до коридора — прошепна ми той. — Може би ще искам да говоря с вас в последния момент.

Излязох на прага, а пълномощникът стоеше под мен в градината. Графът се върна сам и ме издърпа няколко крачки назад в коридора.

— Помнете третото условие! — прошепна той. — Ще получите вест от мен, мистър Хартрайт — може би ще потърся от вас удовлетворението, присъщо на джентълмена, по-скоро, отколкото предполагате. — Той хвана ръката ми, преди да разбера какво става, и я изви силно; после тръгна към вратата, спря се и се върна отново при мен.

— Само една дума още — заяви той поверително. — Когато видях последния път мис Халкъм, тя изглеждаше отслабнала и болна. Безпокоя се за тази възхитителна жена. Грижете се за нея, сър! С ръка на сърцето, тържествено ви умолявам, грижете се за мис Халкъм!

Това бяха последните думи, които ми каза, преди да вмъкне огромното си тяло във файтона и да отпътува. Пълномощникът и аз останахме за няколко минути на вратата, загледани след него. Докато стояхме тъй, от една малка пресечка се появи втори файтон. Той продължи в посоката, в която бе заминал файтонът на графа, и когато минаваше покрай къщата и отворената градинска порта, човекът отвътре ме погледна през прозореца. Непознатият от операта — чужденецът с белега на лявата буза!

— Вие оставате тук с мен още половин час, сър! — съобщи мосьо Рубел.

— Добре.

Върнахме се във всекидневната. Нямах настроение да говоря с пълномощника или да му дам възможност да говори с мен. Извадих листата, които графът ми бе дал, и прочетох ужасяващата история на съзаклятието, разказана от човека, замислил и извършил престъплението.

Историята продължава от името на ИЗИДОР ОТАВИО БАЛДАЗАРЕ ФОСКО, граф на свещената Римска империя, носител на Големия рицарски кръст на Ордена на Бронзовата корона, доживотен почетен член на музикални, медицински, философски и благотворителни дружества в различни европейски страни и т.н., и т.н.

Разказът на графа

През лятото на 1850 година пристигнах в Англия, натоварен с деликатна политическа мисия от чужбина. Доверени лица бяха полуофициално свързани с мен и аз бях упълномощен да ръководя действията им. Сред тях бяха мосьо и мадам Рубел. Имах на разположение няколко свободни седмици, преди да поема функциите си, установявайки се за целта в предградията на Лондон. Тук любопитството би могло да поиска някои обяснения относно тези мои функции. Проявявам пълно разбиране към тази молба. Съжалявам също, че дипломатически съображения ми забраняват да я изпълня.

Уредих да прекарам този предшествуващ период на отмора, за който току-що споменах, в прекрасния дом на моя покоен, непрежалим приятел сър Пърсивъл Глайд. Той пристигна от континента със съпругата си. Аз пристигнах от континента с моята. Англия е страната на домашното щастие; колко подходящо бе пристигането ни в нея при тези семейни обстоятелства!

Приятелството, което ни свързваше с Пърсивъл, бе заздравено в случая от трогателното сходство в материалните положения и на двама ни. И той, и аз се нуждаехме от пари. Огромна нужда! Всеобща потребност! Има ли цивилизовано човешко същество, което да не ни съчувствува? Колко безчувствен трябва да е такъв човек? Или колко богат?

Не влизам в долни подробности, обсъждайки тази страна на въпроса. Умът ми се отвращава от тях. С неумолимостта на римлянин показвам празната си кесия и тази на Пърсивъл пред боязливия поглед на обществото. Да потвърдим противния факт един път завинаги по този начин и да продължим нататък.

В имението ни посрещна великолепното създание, вписано в сърцето ми като „Мариан“, което е известно в по-сдържаната атмосфера на обществото като „мис Халкъм“.

Справедливи небеса! С каква невъобразима бързина се научих да обожавам тази жена. На шестдесет години аз я боготворях с вулканичната страст на осемнадесетгодишен. Цялото злато на моята богата природа бе изсипано без всякаква надежда в нозете й. Съпругата ми — бедният ангел! — съпругата ми, която ме обожава, получи само дребните монети. Такъв е Светът, такъв е Мъжът, такава е Любовта. Какво сме ние (питам аз), ако не марионетки? О, всесилна Съдба, дърпай нежно нашите конци! Изведи ни милостиво от нашата бедна, малка сцена!

Горните редове, ако бъдат разбрани правилно, изразяват цяла философска система. Тя е моя. Продължавам.

Семейната обстановка в началото на пребиваването ни в Блакуотър Парк е обрисувана с удивителна точност и дълбока проницателност от ръката на самата Мариан. (Простете ми опияняващата ме фамилиарност да назова това възвишено създание на малко име.) Подробното ми запознанство със съдържанието на нейния дневник, до който се добрах скришом — един неизразимо ценен спомен за мен, — предупреждава нетърпеливото ми перо да не се занимава с теми, станали лични за тази изключително задълбочена жена.

Проблемите — сериозни и огромни, с които тук се занимавам, започват с нещастието, сполетяло ни със заболяването на Мариан.

Положението по това време бе твърде сериозно. Изтичаше срокът за изплащането на големи суми, които Пърсивъл дължеше (не казвам нищо за малките суми, не по-малко необходими на мен). Единственият източник, от който можеше да ги набави, бе богатството на жена му, а той нямаше право и на едно пени от него преди смъртта й. Положението бе лошо и щеше да става още по-лошо. Непрежалимият ми приятел си имаше и лични тревоги, за които деликатността на моята лишена от всякакви интереси привързаност към него не ми позволяваше да разпитвам с твърде голямо любопитство. Знаех само, че една жена на име Ан Катърик, която се криеше наоколо, е във връзка с лейди Глайд и че в резултат на това може да бъде разкрита пагубна за сър Пърсивъл тайна. Той самият ми бе казвал, че с него е свършено, ако лейди Глайд не бъде заставена да мълчи и Ан Катърик не бъде намерена. Ако с него бе свършено, какво щеше да стане с нашите парични дела? Колкото и да съм храбър по природа, напълно се разтреперах при тази мисъл!

Цялата сила на моя интелект бе насочена сега към откриването на Ан Катърик. Паричните ни проблеми, колкото и важни да бяха те, допускаха отсрочка; но необходимостта да бъде намерена жената бе неотложна. Знаех само от описание, че тя има изключително външно сходство с лейди Глайд. Упоменаването на този любопитен факт — направено просто за да бъда подпомогнат при разпознаването на лицето, което дирехме, — когато бе съчетано с допълнителното сведение, че Ан Катърик е избягала от лудницата, постави началото на първата ми голяма идея, довела впоследствие до такива удивителни резултати. Тази идея бе свързана не с друго, а с пълната размяна на две отделни самоличности. Лейди Глайд и Ан Катърик трябваше да разменят имената, местата и съдбите си, а предвижданият изумителен резултат от тази замяна бе спечелването на тридесет хиляди лири и запазването за вечни времена на тайната на сър Пърсивъл.

Когато преразгледах обстоятелствата, инстинктите ми (които рядко грешат) ми подсказаха, че нашата невидима Ан ще се върне рано или късно при навеса за лодки в Блакуотър Парк. И така, погълнат от книгата, застанах на пост в това усамотено място, като предварително споменах на мисис Мичелсън, икономката, че ако потрябвам, мога да бъда намерен там. Мое правило е да не създавам ненужни загадки и да не карам хората да ме подозират само защото не съм проявил малко разумна прямота. Мисис Мичелсън ми вярваше от първия до последния миг. Тази особа с поведение на дама (вдовица на протестантски свещеник) преливаше от вяра. Трогнат от подобен изблик на непресторена доверчивост от страна на една жена в зряла възраст, аз отворих огромните резервоари на моята природа и я поех цялата.

Стражата ми край езерото бе възнаградена с появата не на самата Ан Катърик, а на една особа, грижеща се за нея. Тази личност също преливаше от простосърдечна вяра, която аз прегърнах както в споменатия вече случай. Предоставям на нея да опише обстоятелствата (ако все още не го е сторила), при които ме запозна с обекта на нейната майчина грижа. Ан Катърик спеше, когато я видях за първи път. Настръхнах от приликата между тази нещастна жена и лейди Глайд. Подробностите на големия замисъл, крито до този момент бяха само очертани в съзнанието ми, се откроиха пред мен в своята съвършена комбинация при вида на спящото лице. В същото време сърцето ми, което винаги е подвластно на нежността, се обля в сълзи пред гледката на страданието. Незабавно се заех да го облекча. С други думи, доставих необходимото възбудително средство, за да може Ан Катърик да извърши пътуването до Лондон.

На това място се налага да изразя протеста си и да поправя една ужасна грешка.

Най-добрите години от живота си прекарах в страстно изучаване на медицината и химията. Химията особено винаги непреодолимо ме е привличала с огромната, неограничена сила, която дава на този, който я е овладял. Химиците — подчертавам го дебело — могат да управляват, ако пожелаят, съдбините на човечеството. Нека да обясня това, преди да продължа по-нататък.

Казват, че умът властвува над света. Но какво властвува над ума? Тялото (следете внимателно мисълта ми) зависи от благоволението на най-всевластния от всички владетели — Химика. Дайте на мен — Фоско — химията; и когато у Шекспир се породи идеята за Хамлет и той седне, за да създаде своето творение, поставяйки някакъв прах в храната му, аз чрез функциите на тялото ще повлияя на ума му до такава степен, че под перото му ще излезе най-противната безсмислица, за която някога е хабена хартия. Възкресете ми знаменития Нютон при подобни обстоятелства. Гарантирам, че когато види ябълката да пада, той ще я изяде, вместо да открие принципа на земното привличане. Вечерята ще превърне Нерон в най-кроткия от всички мъже, преди още да е успял да я смеле, а една утринна глътка ще накара Александър Велики да търси спасение в бягството, щом зърне врага същия този следобед. Кълна се в честната си дума — обществото е наистина щастливо, че съвременните химици по някакъв необясним късмет са най-безобидните представители на човечеството. Повечето от тях са достойни бащи на семейства, които имат аптекарски магазини. По-малка част от тях са философи, опиянени от възторг при звука на собствените си гласове, когато държат лекции, мечтатели, които пропиляват живота си за фантастични и невъзможни начинания, и шарлатани, чиято амбиция стига дотам, откъдето нашата започва да изкласява.

Защо е този изблик? Защо е това изтощително красноречие?

Защото поведението ми се представя невярно, защото мотивите ми се тълкуват погрешно. Предполага се, че съм използувал големите си химически знания срещу Ан Катърик и че бих ги използувал, ако съм имал възможност, срещу възхитителната Мариан. Отвратителни намеци и в двата случая! Всичките ми интереси бяха насочени (както ще стане ясно след малко) към запазването на живота на Ан Катърик. Всичките ми грижи бяха съсредоточени към спасението на Мариан от ръцете на този глупак с диплома, който я лекуваше и когото лекарят от Лондон убеди в правотата на всичките ми съвети. Само два пъти извиках на помощ химическите си познания, като и двата случая бяха напълно безвредни за лицето, върху което ги упражних. Първия път, след като проследих Мариан до странноприемницата в Блакуотър (изучавайки, скрит зад една каруца, поезията на движението, въплътена в походката й), се възползувах от услугите на моята безценна съпруга, която преписа едното и унищожи второто от двете писма, поверени от моя обожаван враг на една уволнена прислужница. Тъй като писмата се намираха в пазвата на момичето, мадам Фоско можеше да ги отвори, прочете и изпълни дадените й нареждания, а след това да ги запечата отново, да ги постави на мястото им само с помощта на науката, чиято помощ аз предоставих в едно малко шишенце. Вторият случай, когато същите средства бяха приложени (за който скоро ще разкажа), бе при пристигането на лейди Глайд в Лондон. За нищо друго не съм задължен на моето Изкуство, както аз го наричам. При всички други непредвидени положения и усложнения природната ми способност да се справям без чужда помощ с обстоятелствата бе неизменно на висота. Потвърждавам всеобхватността на тази способност. За сметка на Химика браня Човека.

Отнесете се с уважение към този изблик на благородно негодувание. Той ми донесе неизразимо облекчение. En route! Да продължим.

След като подсказах на мисис Клемънт (или Клемънтс — не съм сигурен точно), че най-доброто средство да запазим Ан извън обсега на Пърсивъл е да я преместим в Лондон, след като разбрах, че предложението ми е прието с готовност, и след като насрочих деня, когато да се срещна с пътничките на гарата и да ги видя, че заминават, аз вече можех да се върна в къщата и да се изправя пред трудностите, с които все още имах да се справям.

Първата ми стъпка бе да се възползувам от върховната преданост на моята съпруга. Уредил бях с мисис Клемънтс — в интерес на Ан — да съобщи лондонския си адрес на лейди Глайд. Но това не бе достатъчно. В мое отсъствие някои лукави личности можеха да разколебаят простосърдечната доверчивост на мисис Клемънтс и тя можеше въобще да не пише. Кой бе в състояние да пътува до Лондон със същия влак и тайно да разбере къде се намира домът й? Зададох си този въпрос. Семейният човек в мен веднага ми отговори — мадам Фоско.

След като взех решение относно мисията на съпругата ми в Лондон, сторих тъй, че пътуването да послужи и на друга цел. Една медицинска сестра за страдащата Мариан, която да е еднакво предана на пациентката и на мен, бе необходимост за моето положение. За щастие имах на разположение една забележителна по своята лоялност и способности жена. Говоря за почтената мадам Рубел, до която по съпругата ми изпратих писмо на лондонския й адрес.

В уречения ден се срещнах на гарата с мисис Клемънтс и Ан Катърик. Изпратих ги вежливо. Със същия влак изпратих вежливо и мадам Фоско. Късно вечерта съпругата ми се върна в Блакуотър, след като бе изпълнила с безукорна точност моите нареждания. Тя бе придружена от мадам Рубел и ми донесе лондонския адрес на мисис Клемънтс. Последвалите събития доказаха, че тази предпазна мярка не се е налагала. Мисис Клемънтс прилежно уведоми лейди Глайд за местопребиваването си. Проявявайки бдителност спрямо възможни непредвидени обстоятелства в бъдеще, запазих писмото.

Същия ден водих кратък разговор с лекаря и в святото име на човечността изразих протеста си срещу прилаганото от него лечение на Мариан. Той бе нагъл като всички невежи. Не показах негодуванието си. Отложих скандала с него, докато не се наложи да се скараме с определена цел.

Следващата ми стъпка бе самият аз да напусна Блакуотър в очакване на предстоящите събития трябваше да си намеря жилище в Лондон. Имах също да уреждам една дребна семейна работа с мистър Фредерик Феърли. Намерих къщата, която търсех, в Сейнт Джонс Уд. Намерих мистър Феърли в Лимъридж, Къмбърланд.

Бидейки по лични пътища запознат с естеството на водената от Мариан кореспонденция, аз бях предварително осведомен, че тя е писала на мистър Феърли и за да намери изход от брачните затруднения на лейди Глайд, е предложила да я заведе на гости при чичо й в Къмбърланд. Благоразумно позволих на това писмо да стигне до предназначението си, усещайки тогава, че то не може да навреди и дори би могло да бъде от полза. И така, явих се пред мистър Феърли да подкрепя предложението на Мариан — с известни изменения, станали за мой късмет и за успеха на плановете ми наистина неизбежни поради болестта й. По покана на чичо си лейди Глайд трябваше да замине от Блакуотър и по неговия изричен съвет да преспи в дома на леля си (къщата, която бях наел в Сейнт Джонс Уд. Целта на посещението ми при мистър Феърли бе да постигна тези резултати и да се сдобия с писмена покана, която да бъде показана на лейди Глайд. Отбелязах вече, че гореспоменатият джентълмен е еднакво немощен, физически и умствено и че отприщих цялата сила на характера си върху него и това е достатъчно. Отидох, видях и победих Феърли.

При завръщането си в Блакуотър Парк (с писмената покана) открих, че малоумното лечение, което докторът прилагаше на Мариан, е довело до крайно тревожни последици. Треската бе прераснала в тифус. В деня на пристигането ми лейди Глайд се опита насила да влезе в стаята, за да се грижи за сестра си. Ние не изпитваме никакви симпатии един към друг — тя бе оскърбила непростимо чувствителността ми, наричайки ме шпионин, и бе препятствие по моя път и по пътя на Пърсивъл; но въпреки всичко това великодушието не ми позволяваше със собствената си ръка да я изложа на опасността от заразата. В същото време не предприех нищо, за да й попреча да се постави на този риск. Ако бе успяла, сложният възел, върху който работех тъй бавно и търпеливо, би могъл вероятно да бъде разрязан от обстоятелствата. Но в случая докторът се намеси и тя не бе допусната в стаята.

Самият аз бях вече препоръчвал да потърсим съвет от Лондон. Тази стъпка сега бе предприета. При пристигането си лекарят потвърди моето мнение за случая. Кризата бе сериозна. Но на петия ден от появата на тифуса вече хранехме надежда за нашата очарователна пациентка. По това време отсъствувах само веднъж от Блакуотър — когато заминах за Лондон със сутрешния влак, за да направя последните приготовления в къщата ми в Сейнт Джонс Уд, да се уверя по свои пътища, че мисис Клемънтс не се е преместила, и да уредя един-два въпроса от предварително естество със съпруга на мадам Рубел. Върнах се вечерта. Пет дни по-късно лекарят обяви, че нашата привлекателна Мариан е извън всякаква опасност и се нуждае само от внимателни грижи. Това бе моментът, който бях чакал. Сега, когато медицинският надзор вече не бе необходим, изиграх първия ход, обявявайки се срещу лекаря. Той бе един от многото свидетели по пътя ми, когото бе нужно да отстраня. Една бурна препирня помежду ни (в която Пърсивъл, предварително поучен от мен, отказа да се намеси) послужи за целта. Аз се нахвърлих върху нещастния човек с неудържимата лавина на негодуванието си и го пометох от къщата.

Следващата пречка, която трябваше да премахна, бяха слугите. Отново дадох напътствия на Пърсивъл (чиято морална устойчивост изискваше непрекъснати подтици) и мисис Мичелсън остана напълно изненадана един ден, когато чу от господаря си, че прислугата трябва да се уволни. Прочистихме къщата от всички и задържахме само една прислужница за домакинството — толкова тъпа, че бяхме напълно застраховани срещу всякакви неудобни разкрития. Когато си отидоха, оставаше ни само да се освободим от мисис Мичелсън — нещо, което постигнахме лесно, изпращайки тази симпатична дама да намери квартира за господарката си в един морски курорт.

Сега обстоятелствата бяха точно такива, каквито се искаше да бъдат. Лейди Глайд пазеше стаята поради нервно разстройство и тъпата прислужница (не й помня името) прекарваше нощите там, за да се грижи за господарката си. Въпреки бързото си възстановяване Мариан все още бе на легло, гледана от мисис Рубел. Освен съпругата ми, мен и Пърсивъл други хора в къщата нямаше. При това положение, когато всички шансове бяха в наша полза, аз застанах с лице пред следващата критична ситуация и изиграх втория ход.

Целта бе да се внуши на лейди Глайд да напусне Блакуотър без сестра си. Можехме да я отстраним по нейна воля от къщата само ако успеехме да я убедим, че Мариан е заминала вече за Къмбърланд. За да й втълпим тази мисъл, скрихме нашата прелестна болна в една от необитаваните спални в Блакуотър. Това бе сторено посред нощ от мадам Фоско, мадам Рубел и мен (на Пърсивъл не можехме да се доверим поради това, че не се владееше достатъчно). Епизодът бе неподражаем, тайнствен и крайно драматичен. По мое указание леглото бе поставено сутринта върху здрава, преносима дървена рамка. Оставаше ни само да вдигнем нежно рамката от двете й страни и да пренесем нашата болна, където си пожелаем, без да я обезпокоим. В случая нямаше нужда и не се прибягна до помощта на химията. Нашата прекрасна Мариан бе потънала в дълбок оздравителен сън. Предварително сложихме свещи и отворихме вратите. По правото на голямата ми физическа, сила аз хванах рамката откъм главата, а съпругата ми и мадам Рубел застанаха откъм долната й страна. Носех своя дял от този безценен товар с мъжествена нежност, с бащинска грижа. Къде е съвременният Рембранд, за да нарисува нашето среднощно шествие? Жалко за Изкуството! Жалко за тази най-живописна от всички теми! Няма го съвременния Рембранд.

На следващата сутрин жена ми и аз заминахме за Лондон. Мариан лежеше в уединение в необитаемата средна част на къщата под грижите на мадам Рубел, която любезно прие да остане затворена с пациентката си за два-три дни. Преди да тръгнем, дадох на Пърсивъл писмото, с което мистър Феърли поканваше племенницата си (нареждайки й да преспи в къщата на леля си при пътуването до Къмбърланд), с указанието да го покаже на лейди Глайд, след като получи вест от мен. Освен това получих от него адреса на приюта за душевноболни, където бе държана Ан Катърик, и писмо до собственика, в което му се съобщаваше, че избягалата пациентка отново ще бъде предадена на лекарските грижи.

При последното ми посещение в столицата бях уредил нещата така, че нашето скромно домакинство да бъде готово да ни приеме, когато пристигнем в Лондон с ранния влак. В резултат на това мъдро предвиждане бяхме в състояние още същия ден да изиграем третия ход — да се сдобием с Ан Катърик.

Тук датите са от значение. Аз съчетавам в себе си противоположностите на Чувствения и Деловия човек. Помня ги всичките наизуст.

На 24 юли 1850 година, сряда, изпратих жена си с файтон, за да отстрани най-напред от пътя ни мисис Клемънтс. Едно въображаемо съобщение от лейди Глайд в Лондон бе достатъчно, за да се постигне това. Мисис Клемънтс бе отведена с файтона и оставена да чака в него, докато жена ми (под предлог, че трябва да купи нещо) се измъкна и се върна, за да посрещне очакваната гостенка в дома ни в Сент Джонс Уд. Едва ли е нужно да пояснявам, че гостенката бе описана пред слугите като „лейди Глайд“.

Междувременно взех друг файтон и отидох при Ан Катърик с една бележка, в която просто се споменаваше, че лейди Глайд възнамерява да задържи през целия ден мисис Клемънтс при себе си и че Ан трябва да отиде при тях, придружена от добрия джентълмен, чакащ отвън, който веднъж вече я бе спасил от преследването на сър Пърсивъл в Къмбърланд. „Добрият джентълмен“ изпрати тази бележка по едно момче и зачака две-три къщи по-надолу. В мига, когато Ан се появи на входната врата и я затвори, този изключителен мъж й бе вече отворил вратичката на файтона, пое я вътре и потегли.

(Позволете ми тук едно възклицание в скоби. Колко е интересно това!)

По пътя към Форист Роуд моята спътничка не прояви никакъв страх. Когато пожелая, мога като никой друг да се държа бащински и в този случай надминах себе си. Какви бяха преимуществата ми, за да спечеля доверието й? Дал й бях лекарство, от което се бе почувствувала по-добре, и я бях предупредил за опасността от страна на сър Пърсивъл. Може би се осланях твърде безрезервно на тези преимущества, може би подцених проницателността на първичните инстинкти, присъща на хората със слаб интелект — във всеки случай сигурно е, че пропуснах да я подготвя достатъчно за разочарованието при влизането в дома ми. Когато я заведох във всекидневната и когато не видя никого другиго освен мадам Фоско, която не познаваше, тя изпадна в крайно раздразнение; ако бе подушила опасност във въздуха, тъй както кучето подушва присъствието на някакво скрито същество, тревогата й не би могла да се изрази по-ненадейно и по-неоснователно. Напразно се намесих. Бих могъл да успокоя страха й, но сериозното сърдечно заболяване, от което страдаше, бе извън обсега на всякакви морални утешители. За мой неизразим ужас тя бе разтресена от конвулсии — организмът бе обхванат от шок, който при нейното състояние можеше да я просне мъртва в нозете ни всеки миг.

Изпратихме да повикат най-близкия лекар, комуто бе съобщено, че „лейди Глайд“ се нуждае от неотложна помощ. За мое безкрайно облекчение той бе способен човек. Представих му моята гостенка като жена със слаб интелект, страдаща от халюцинации, и уредих за болната да се грижи само съпругата ми без медицинска сестра. Горкото създание бе толкова болно, че не бе в състояние да ни създава притеснения с това, което би могло да каже. Страхът, който сега ме подтискаше, бе страхът, че лъжливата лейди Глайд може да умре, преди истинската лейди Глайд да пристигне в Лондон.

Сутринта бях писал на мадам Рубел да дойде в дома на съпруга си в петък на 26-и. Писах и на Пърсивъл, че трябва да покаже на съпругата си писмото с поканата на чичо й, да я увери, че Мариан е заминала преди нея, и да я изпрати в града с обедния влак също на 26-и. Имайки пред вид здравословното състояние на Ан Катърик, размислих и реших, че може би е необходимо да ускоря събитията и лейди Глайд да бъде на мое разположение преди така определеното време. Какви нови указания можех да дам три ужасната несигурност на моето положение? Не ми оставаше нищо друго, освен да се доверя на шанса и на лекаря. Чувствата ми се изразяваха в трогателни обръщения, към които — в присъствието на други хора — все още имах достатъчно самообладание, за да прибавям името на „лейди Глайд“. Във всяко друго отношение Фоско бе напълно помръкнал в този паметен ден.

Тя прекара нощта тежко, събуди се изтощена, но по-късно през деня удивително се оживи. Заедно с нея и моето настроение възвърна оптимизма си. До утринта на следващия ден — 26-и, не можех да получа отговори от Пърсивъл и мадам Рубел. В очакване, че ще бъдат изпълнени указанията ми, което те щяха да направят, ако не се случеше нещо непредвидено, излязох, за да поръчам карета за лейди Глайд, която трябваше да бъде пред дома ми на 26-и в два часа следобед. След като видях, че записаха поръчката, отидох да уредя някои въпроси с мосьо Рубел: Осигурил си бях също услугите на двама джентълмени, които можеха да ми доставят необходимите медицински свидетелства за умопобърканост. Единия от тях познавах лично, другият бе познат на мосьо Рубел. И двамата бяха хора с разкрепостени умове, издигнали се над дребните скрупули, и двамата бяха изпаднали във временни затруднения, и двамата ми вярваха.

Минаваше пет часът следобед, когато се върнах, изпълнил тези си задължения. Когато се прибрах, Ан Катърик бе мъртва — бе починала на 25-и, а лейди Глайд щеше да пристигне в Лондон на 26-и.

Бях потресен. Помислете върху това. Фоско — потресен!

Твърде късно бе да се връщаме назад. Преди да се прибера, за да ми спести всички неприятности, лекарят услужливо бе регистрирал смъртта със собствената си ръка на точната дата. Неуязвимият ми дотук грандиозен, план сега имаше своето слабо място — никакви усилия от моя страна не можеха да променят фаталното събитие от 25-и. Обърнах се смело към бъдещето. Тъй като интересите на Пърсивъл и моите все още бяха изложени на опасност, не оставаше нищо друго, освен играта да се доведе докрай. Възвърнах непроницаемото си спокойствие и продължих.

На 26-и сутринта получих писмото на Пърсивъл, с което ми съобщаваше за пристигането на съпругата си с обедния влак. Мадам Рубел също писа, че се връща вечерта. Тръгнах с каретата, оставяйки лъжливата лейди Глайд мъртва у дома, за да посрещна истинската лейди Глайд в три часа на гарата. Под седалката на каретата бях скрил дрехите, с които Ан Катърик бе облечена при идването си в дома ми — те бяха предопределени да помогнат за възкресението на мъртвата. Какво положение! Предлагам го на печелещите признание романисти в Англия. Предлагам го, като напълно ново, на изхабените драматурзи на Франция.

Лейди Глайд беше на гарата. Получаването на багажа й бе свързано с голямо стълпотворение, бъркотия и забавяне, което не ми се понрави (защото някой неин приятел можеше внезапно да се окаже сред нас). Щом потеглихме, първите й въпроси бяха за сестра й. Съчиних най-успокоителни новини, уверявайки я, че ще види сестра си в дома ми. Домът ми, за случая само, се намираше близо до Лестър Скуеър и в него живееше мосьо Рубел, който ни посрещна в преддверието.

Заведох гостенката си в една от задните стаи на горния етаж, а двамата джентълмени, които трябваше да видят болната и да издадат медицинските свидетелства, чакаха на приземния етаж. След като успокоих лейди Глайд, уверявайки я, че сестра й е добре, представих й поотделно приятелите си. Те извършиха формалностите по случая бързо, интелигентно и добросъвестно. Влязох в стаята веднага след като те излязоха и ускорих събитията, споменавайки за тревожното здравословно състояние на „мис Халкъм“.

Последвалото бе според предвижданията ми. Лейди Глайд се изплаши и й прилоша. За втори и последен път повиках на помощ науката. Чашата вода и амонячното шишенце, в което имаше лекарства, я освободиха от всякакви по-нататъшни притеснения и тревоги. Допълнителните дози по-късно, вечерта, й осигуриха скъпоценната благодат на добрия нощен сън. Мадам Рубел пристигна навреме, за да се заеме с облеклото на лейди Глайд. Спазвайки най-голямо благоприличие, добрите ръце на почтената Рубел свалиха през нощта собствените й дрехи и на сутринта я облякоха с тези на Ан Катърик.

През целия ден поддържах нашата пациентка в състояние на полусъзнание, докато умелото съдействие от страна на моите двама приятели ми даде възможност да се снабдя с необходимата заповед значително по-рано, отколкото смеех да се надявам. Същата вечер (вечерта на 27-и) мадам Рубел и аз отведохме нашата съживена „Ан Катърик“ в приюта за душевноболни. Тя бе приета с голямо учудване, но без подозрение благодарение на заповедта, удостоверенията, писмото на Пърсивъл, приликата, дрехите, както и на обърканото й душевно състояние в този момент. Върнах се веднага, за да помогна на мадам Фоско в приготовленията за погребението на лъжливата „лейди Глайд“, тъй като в мен бяха дрехите и багажът на истинската лейди Глайд. Те бяха след това изпратени в Къмбърланд с превоза, използуван за погребението. Присъствувах на погребението, облечен с подобаващо достойнство в пълен траур.

Моят разказ за тези забележителни събития, написан при не по-малко забележителни обстоятелства, свършва тук. По-маловажните предпазни мерки, които предприех, установявайки връзката с Лимъридж Хаус, са вече известни, както и великолепният успех на моето начинание й големите материални резултати, последвали от него. Искам да заявя с цялата сила на убеждението си, че единственото слабо място в моя план нямаше никога да бъде открито, ако преди това не бе разкрито единственото слабо място в сърцето ми. Нищо, освен фаталното ми обожание на Мариан, не би ме възпряло да се намеся за собственото си спасение, когато тя организира бягството на сестра си. Поех риска и се доверих на пълното унищожение на самоличността на лейди Глайд. Ако Мариан или мистър Хартрайт пожелаеха да удостоверят тази самоличност, те щяха да си навлекат обществено порицание заради опита си да докажат такава отявлена измама, съответно щяха да предизвикат подозрение, да се дискредитират и нямаше да могат да изложат на опасност моите и на Пърсивъл тайни. Аз направих една грешка, доверявайки се слепешката на шанс като този. Извърших и друга, когато Пърсивъл си плати за упорството и невъздържаността, като допуснах освобождението на лейди Глайд от лудницата и за втори път дадох възможност на мистър Хартрайт да ми избяга. Накратко — в това критично положение Фоско не бе верен на себе си. Пагубна и нетипична грешка! Ще съзрете причината в сърцето ми, ще я съзрете в образа на Мариан Халкъм — първата и последна слабост в живота на Фоско!

В зряла, шестдесетгодишна възраст аз правя това небивало признание. Младежи, призовавам за вашето съчувствие; девойки, настоявам за вашите сълзи.

Още една дума и вниманието на читателя (съсредоточил притаения си дъх върху мен) ще бъде освободено.

Моето проникновение ми подсказва, че любознателните хора ще зададат тук три неминуеми въпроса. Те ще бъдат формулирани и ще получат отговори.

Първи въпрос. Каква е тайната на непоколебимата преданост на мадам Фоско към осъществяването на най-смелите ми желания и подкрепата на най-съкровените ми замисли? Бих могъл да отговоря, позовавайки се просто на собствения си характер и питайки на свой ред къде в световната история мъж от моята класа не е имал край себе си жена, принесла се в саможертва пред олтара на неговия живот? Но аз не забравям, че пиша в Англия, не забравям, че се ожених в Англия и питам дали в брачните задължения на жената в тази страна е включено личното й мнение за принципите на нейния съпруг? Не! От нея се изисква безпределна любов, почтеност и послушание. Това именно прави и моята съпруга. От позицията на върховна морална възвишеност аз достойно заявявам, че тя прилежно изпълнява брачните си задължения. Замълчи, Клевета! Английски съпруги, отнесете се с разбиране към мадам Фоско!

Втори въпрос. Ако Ан Катърик не бе умряла, когато умря, какво щях да правя? В такъв случай щях да помогна на изтощената Природа да намери вечен покой. Щях да отворя вратите на Затвора на Живота и да даря пленницата (неизличимо болна телом и духом) с щастливо освобождение.

Трети въпрос. При едно спокойно преразглеждане на всички обстоятелства заслужава ли моето поведение сериозно обвинение? Най-категорично — не! Нима най-внимателно не се предпазвах от позора да извърша ненужно престъпление? С огромните си познания в областта на химията аз можех да отнема живота на лейди Глайд. При една невероятна жертва от моя страна аз следвах повелите на собствената си изобретателност, човечност и предпазливост и вместо туй й отнех самоличността. Съдете ме по това, което бих могъл да направя. От тази позиция, колко в същност невинно и добродетелно изглежда стореното от мен!

В началото заявих, че този разказ ще бъде един забележителен документ. Той отговори напълно на моите очаквания. Приемете тези пламенни редове — моето последно завещание към страната, която напускам завинаги. Те са достойни за случая и достойни за

ФОСКО.

Историята завършва от името на УОЛТЪР ХАРТРАЙТ

I

Когато затворих последния лист от ръкописа на графа, половината час, през който бях приел да остана на Форист Роуд, бе изтекъл. Мосьо Рубел погледна часовника си и се поклони. Станах веднага и оставих пълномощника сам в празната къща. Повече не го видях, нито чух нещо за него или за жена му. Из тъмните храсталаци на злодейството и измамата те бяха изпълзели на нашия път, тайно пропълзяха отново там и изчезнаха.

Четвърт час след като напуснах Форист Роуд, аз бях вече у дома. Няколко думи бяха достатъчни, за да кажа на Лора и Мариан как е приключило моето отчаяно начинание и какво би могло да бъде следващото събитие в нашия живот. Оставих подробните обяснения за по-късно и забързах обратно към Сейнт Джонс Уд, за да се срещна с човека, комуто граф Фоско бе поръчал каретата, когато е посрещнал Лора на гарата.

Адресът ме отведе в някакви „конюшни“ на четвърт миля от Форист Роуд. Собственикът се оказа възпитан и почтен човек. Когато му обясних, че важно семейно дело ми налага да го помоля да направи справка в книжата си относно установяването на една дата, която бих могъл да получа от счетоводните му документи, той не възрази. Книгата бе доставена и на дата „26-и юли 1850“ поръчката бе записана със следните думи:

„Затворен файтон за граф Фоско, Форист Роуд 5. Два часа. (Джон Оуен.)“

Когато запитах, разбрах, че вписаното в поръчката име „Джон Оуен“ е на кочияша на файтона. По това време той работеше в конюшнята и по моя молба изпратиха да го извикат.

— Спомняте ли си да сте возили през миналия месец юли един джентълмен от Форист Роуд № 5 до гарата при Уотърлу Бридж? — попитах аз.

— Не мога да кажа със сигурност, сър — отвърна човекът.

— Може би си спомняте самия господин? Не се ли сещате за един чужденец, когото сте возили миналото лято — висок и невероятно пълен господин?

Лицето на човека веднага просветна.

— Спомням си, сър. Най-дебелият господин, когото съм виждал, и най-тежкият клиент, когото някога съм возил. Да, да — сещам се, сър! Наистина ходихме на гарата и тръгнахме от Форист Роуд. На прозореца крещеше папагал или нещо таквоз. Господинът ужасно бързаше да вземем багажа на дамата и добре ме възнагради затуй, че си отварях очите и прибрах куфарите.

Прибрал куфарите! Спомних си веднага, че разказвайки за пристигането си в Лондон, Лора бе споменала, че багажът й бил освободен от някакъв човек, когото граф Фоско бил довел със себе си на гарата. Това беше човекът.

— Видяхте ли дамата? — запитах аз. — Как изглеждаше тя? Млада ли беше или стара?

— Вижте какво, сър, толкоз бързахме и блъсканицата беше тъй голяма, че не мога да кажа правичката как изглеждаше дамата. Не мога да си спомня нищо за нея освен името й.

— Помните името й!

— Да, сър. Тя се казваше лейди Глайд.

— Как можете да помните това, след като сте забравили как изглежда?

Човекът се усмихна и запристъпва леко притеснен.

— Ами да ви кажа правичката, сър, по това време бях женен отскоро и името на съпругата ми, преди да вземе моето, бе като на дамата — искам да кажа, Глайд, сър. Дамата сама го съобщи. „Надписани ли са куфарите, госпожо?“ — питам аз. „Да — казва ми тя, — надписани са с името ми — лейди Глайд.“ — „Виж ти — рекох си аз, — мозъкът ми не помни много благороднически имена, но това ми звучи като на стар познайник.“ За времето нищо не мога да кажа, сър. Може да има година, а може и да няма. Но за оня едрия господин и за името на дамата мога да се закълна.

Не беше необходимо да си спомня времето — датата бе надлежно вписана в книгата за поръчки на господаря му. Почувствувах в миг, че вече разполагам с неопровержимото оръжие на фактите и незабавно мога да нанеса унищожителния удар срещу съзаклятието. Без никакво колебание дръпнах настрани собственика на конюшните и му казах какво е истинското значение на доказателството в книгата за поръчките и на думите на коняря. Лесно уредих компенсацията за неговото загубено работно време, сетне самият аз направих копие от вписаните в книгата данни, чиято вярност собственикът удостовери с подписа си. Напуснах конюшните, след като уговорих Джон Оуен да бъде на мое разположение през следващите три дни или за по-дълго време, ако се наложи.

Сега притежавах вече всички документи, от които се нуждаех, като копието от смъртния акт и датираното писмо на сър Пърсивъл до графа се намираха на сигурно място в портфейла ми.

С тези писмени доказателства и с пресния спомен за отговорите на кочияша аз се отправих за първи път от началото на моите разследвания към кантората на мистър Кърл. Една от целите на второто ми посещение при него естествено бе да му кажа какво съм направил. Втората бе да го уведомя за решението си да заведа съпругата си в Лимъридж на следващата сутрин, за да бъде публично приета и призната в дома на чичо си. При тези обстоятелства и в отсъствието на мистър Гилмор предоставих на мистър Кърл сам да реши дали е задължен като адвокат на семейството да присъствува на този случай.

Няма да споменавам нищо за удивлението на мистър Кърл или за думите, с които изрази мнението си за моето поведение от първия до последния етап на разследването. Ще кажа само, че той веднага реши, че ще ни придружи до Къмбърланд.

Тръгнахме на другата сутрин с ранния влак — Лора, Мариан, мистър Кърл и аз се настанихме в едно купе, а Джон Оуен и чиновникът от кантората на мистър Кърл заеха друго. Пристигайки на гарата в Лимъридж, отидохме най-напред във фермата в Тодс Корнър. Твърдо бях решил, че Лора няма да влезе в дома на чичо си, преди да бъде публично призната като неговата племенница. Оставих Мариан да уреди с мисис Тод въпроса за настаняването веднага след като добрата жена се съвземе от изумлението, в което изпадна, чувайки какво ни води в Къмбърланд, и уредих със съпруга й Джон Оуен да бъде предоставен на гостоприемството на работниците във фермата. След тези приготовления мистър Кърл и аз се отправихме към Лимъридж Хаус.

Не мога да пиша изчерпателно за разговора ни с мистър Феърли, защото не съм в състояние да го възстановя, без да изпитам чувства на отвращение и негодувание, които превръщат тази сцена, макар и в спомените ми, в крайно неприятна. Предпочитам просто да заявя, че постигнах своето. Мистър Феърли се опита да се отнесе с нас по обичайному. Ние отминахме, без да забелязваме вежливата му безочливост в началото на разговора. Изслушахме без съчувствие възраженията, с които след това се опита да ни убеди, че разкриването на заговора го е объркало напълно. Накрая той буквално застена и захленчи като капризно дете. Как можел да знае, че племенницата му е жива, когато му било казано, че тя е мъртва? Той би приел скъпата Лора с удоволствие, ако само му дадем време да дойде на себе си. Нима сме мислили, че изглежда на човек, който бърза за гроба? Не. Тогава защо да го караме да бърза? Той повтаряше тези възражения при всяка възможност, докато аз не ги прекратих един път завинаги, изправяйки го категорично между две неизбежни алтернативи. Предложих му да избира: или да прояви справедливост към племенницата си при условията, поставени от мен, или да бъде изправен пред последиците от публичното утвърждаване на съществуването й в съда. Мистър Кърл, към когото той се обърна за помощ, му каза, че трябва незабавно да реши въпроса. Типично за него той избра алтернативата, която му обещаваше по-скорошно освобождение от всички лични притеснения, и с неочакван изблик на енергия заяви, че нямал достатъчно сили, за да бъде тормозен още, и че можем да постъпим както пожелаем.

Мистър Кърл и аз слязохме веднага долу и съставихме текста на писмото, което трябваше да бъде разпратено до арендаторите, присъствували на лъжливото погребение, призовавайки ги от името на мистър Феърли да дойдат на по-следващия ден в Лимъридж Хаус. За същата дата написахме поръчка до едно скулптурно ателие в Карлайл да изпрати човек в църковния двор на Лимъридж, за да бъде изтрит един надпис. Мистър Кърл остана да спи в къщата, поемайки задължението писмата да бъдат прочетени на мистър Феърли и подписани лично от него.

Прекарах следващия ден във фермата, като описах ясно историята на заговора, добавяйки към нея изявление за произлизащото от фактите противоречие, което именно оборваше твърденията за смъртта на Лора. Това писание предоставих на мистър Кърл, преди да го прочета на другия ден пред събраните арендатори. Ние също уточнихме начина, по който доказателството трябваше да бъде представено след завършването на прочита. След като бяха уредени тези въпроси, мистър Кърл направи всичко възможно, за да насочи разговора към делата на Лора. Тъй като не знаех и не желаех да зная нищо за тях и се съмнявах, че той като делови човек ще одобри моята позиция по отношение на доживотното право на съпругата ми върху завещанието на мадам Фоско, помолих мистър Кърл да ме извини, че предпочитам да се въздържа от обсъждането на тази тема. Тя бе свързана с онези мъки и неволи от миналото, за които никога не говорехме помежду си и които инстинктивно избягвахме да обсъждаме с други хора.

С приближаването на вечерта последното нещо, което ми оставаше да направя, бе да се сдобия с „Разказа на надгробния камък“, като си направя копие от фалшивия надпис върху гроба, преди да бъде изтрит.

Денят дойде — денят, когато Лора отново влезе в познатата стая за закуска в Лимъридж Хаус. Всички, които се бяха събрали, станаха на крака, когато Мариан и аз я въведохме. Изненадата ги потресе и любопитен шепот премина през редиците им при вида на лицето й. Мистър Феърли присъствуваше (по мое изрично настояване) и до него бе мистър Кърл. Зад тях стоеше камериерът му, приготвил шишенце с амонячни соли в едната си ръка и бяла кърпичка, напоена с одеколон — в другата.

Пръв заговорих аз, обръщайки се с молба към мистър Феърли да потвърди дали се появявам с негово знание и по негово изрично нареждане. Той протегна двете си ръце съответно към мистър Кърл и към камериера си; подпомогнат бе от тях да се изправи на крака и тогава изрече следните фрази: „Позволете ми да ви представя мистър Хартрайт. Аз съм по-немощен от всякога и той е така любезен да говори от мое име. Темата е извънредно неудобна. Моля, изслушайте го и не шумете!“ С тези думи той бавно потъна в стола си и намери убежище в парфюмираната си носна кърпа.

Последва разкритието на заговора, като преди това направих известни предварителни обяснения, възможно най-кратки и най-ясни. Дошъл бях (осведомих аз слушателите ми) да заявя, първо, че моята съпруга, седяща до мен, е дъщерята на покойния мистър Филип Феърли; второ, да докажа с категорични факти, че погребението, на което са присъствували в църковния двор на Лимъридж Хаус, е било погребението на друга жена; трето, да им разкажа точно как се е случило всичко това. Без други предисловия — прочетох историята на заговора, като я обрисувах ясно и се спрях на материалните подбуди за него, за да не усложнявам изложението си с ненужни пояснения за тайната на сър Пърсивъл. Приключвайки с това, припомних на аудиторията датата от надписа в църковния двор (25-и) и потвърдих верността му, представяйки смъртния акт. Сетне им прочетох писмото на сър Пърсивъл от 25-и, известяващо за предвиденото пътуване на съпругата му от Хампшър до Лондон на 26-и. След това доказах, чрез личните показания на кочияша на файтона, че тя е предприела това пътуване, и удостоверих, че го е извършила в уречения ден чрез книгата за поръчки на конюшните. След това Мариан направи своето изявление за срещата между Лора и нея в лудницата и за бягството на сестра й. Всичко приключи с това, че осведомих присъствуващите за смъртта на сър Пърсивъл и за моя брак.

Мистър Кърл стана, след като заех мястото си, и заяви като адвокат на семейството, че в живота си не е чувал по-безспорни факти, които да доказват един случай. Докато говореше, аз прегърнах Лора и я накарах да стане, за да я видят всички в стаята. „Всички ли сте на същото мнение?“ — запитах ги, като пристъпих няколко крачки към тях и посочих към жена ми.

Въпросът предизвика бурна реакция. Някъде долу, в отдалечения ъгъл на стаята, един от старите арендатори в имението скочи и в миг поведе останалите със себе си. И сега виждам този човек, с неговото честно обветрено лице и стоманена коса, качен на перваза на прозореца, как размахва тежкия си камшик и насърчава възторжените възгласи. „Ето я, жива и здрава — бог, да я благослови! Кажете нещо, момчета, кажете!“ Виковете, които му отговориха, повторени и потретени, бяха най-нежната музика, която съм чувал. Селяните и момчетата от училището, събрани на ливадата, подхванаха като ехо възгласите. Жените на арендаторите се скупчиха около Лора и започнаха да се боричкат коя първа да се ръкува с нея, молейки я с облени в сълзи лица да бъде храбра и да не плаче. Тя бе тъй развълнувана, че се принудих да я отдръпна от тях и да я поведа към вратата. Там я оставих на грижите на Мариан, която досега не ни бе изоставяла, чието храбро самообладание не ни изостави и сега. Останал сам на вратата, аз поканих всички присъствуващи (след като им благодарих от Лорино и от мое име) да ме последват в църковния двор, за да видят със собствените си очи изчукването на лъжливия надпис от надгробния камък.

Те всички напуснаха къщата и се присъединиха към селяните, събрани около гроба, където ни чакаше човекът от скулптурното ателие. Първият остър удар на желязото върху мрамора прозвуча в пълна тишина. Глас не се чу и никой не помръдна, докато не изчезнаха трите думи „Лора, лейди Глайд“. Тогава сред тълпата премина голяма въздишка на облекчение, сякаш хората почувствуваха, че последните окови на заговора са свалени от самата Лора, и бавно се разотидоха. Когато целият надпис бе заличен, денят вече преваляше. По-късно на негово място бе издълбан само един ред: „Ан Катърик, 25-и юли 1850 година.“

Върнах се в Лимъридж Хаус навреме, за да се сбогувам с мистър Кърл. Той, чиновникът му и кочияшът заминаваха за Лондон с вечерния влак. След тяхното отпътуване получих една безочлива бележка от мистър Феърли, който, напълно разстроен, бе изнесен от стаята, когато прозвучаха първите възторжени изблици на арендаторите. Бележката ни предаваше „най-сърдечните поздрави на мистър Феърли“ и неговото запитване дали „възнамеряваме да останем в къщата“. Изпратих отговор, че единствената цел, заради която сме прекрачили прага му, е постигната, че не възнамерявам да живея в друга къща освен в своята и че мистър Феърли не бива да изпитва и най-малкото опасение, че някога ще ни види или ще получи от нас вест. Прекарахме нощта при нашите приятели във фермата и на следващата сутрин се върнахме в Лондон, изпратени най-сърдечно, възторжено и доброжелателно от цялото село и от всички арендатори в околността.

Когато хълмовете на Къмбърланд се загубиха в далечината, аз си спомних за първите обезсърчителни обстоятелства, при които започна останалата вече в миналото дълга борба. Странно е, но сега, когато се обръщам назад, виждам, че принуждавайки ме да действувам сам, бедността, която ни лиши от всякаква надежда за помощ, се бе превърнала косвено в средство за нашия успех. Ако бяхме достатъчно богати, за да потърсим правно съдействие, какъв ли щеше да бъде резултатът? Сполуката (по твърденията на мистър Кърл) би била повече от съмнителна, загубата, съдейки по протичането на събитията — сигурна. Законът никога нямаше да ми осигури разговора с мисис Катърик. Законът никога нямаше да използува Песка като начин за изтръгване на признание от графа.

II

Остава да се добавят още две събития към веригата, за да бъде тя завършена от началото на историята до края й.

Докато все още не можехме да свикнем с новото ни чувство за свобода, бях повикан от моя приятел, който ми бе осигурил първата ми работа като гравьор на дърво, за да получа от него ново доказателство за грижите му за моето благосъстояние. Той бе упълномощен от своите работодатели да замине за Париж, за да се запознае с новите открития в практическото приложение на неговото Изкуство, в чиито достойнства те искаха да се уверят. Поради собствените си задължения не разполагал със свободно време, за да се заеме с поръчението, и най-любезно предложил да го възложат на мен. Приех предложението без никакви колебания, защото, ако изпълнех поръчението както трябва, в което се надявах, резултатът щеше да ми осигури постоянна служба в илюстрования вестник, където сътрудничех само от време на време.

Получих наставленията и се приготвих да замина на следващия ден. Оставяйки пак Лора (при какви променени обстоятелства!) на грижите на сестра й, отново се замислих за едно сериозно съображение, което неведнъж вече бе минавало през ума на съпругата ми, както и през моя собствен — имам пред вид съображението за бъдещето на Мариан. Какво право имахме да позволяваме на егоистичните си чувства да приемат предаността на цялата нейна щедра природа? Не беше ли наш дълг, най-добрият израз на признателността ни, да забравим за себе си и да мислим само за нея? Опитах се да кажа това, когато, преди да тръгна, останахме за миг сами. Тя взе ръката ми и при първите думи ме накара да замълча.

— След всичко, което тримата изстрадахме — каза Мариан, — помежду ни не може да има никаква друга раздяла освен последната. Сърцето ми и щастието ми, Уолтър, са с Лора и с вас. Почакайте малко, докато прозвучат детски гласчета край огнището ни. Ще ги науча на техния език да говорят вместо мен и първото, което ще кажат на баща си и на майка си, ще бъде: „Ние не можем да се лишим от леля си!“

Пътуването до Париж не предприех сам. В последния момент Песка реши да ме придружи. След вечерта в операта той все още не бе възвърнал обичайната си жизнерадост и реши да направи всичко възможно, за да подобри настроението си през тази едноседмична ваканция.

На четвъртия ден от пристигането ни в Париж изпълних възложеното ми поръчение и изготвих необходимия доклад. Петия ден реших да посветя на забележителностите на града и на забавления в компанията на Песка.

Поради това, че хотелът бе много пълен, с Песка бяхме настанени на различни етажи. Моята стая бе на втория етаж, а Песка бе над мен — на третия. Сутринта на петия ден се качих горе, за да видя дали професорът е готов за излизане. Точно преди да стигна площадката, видях, че вратата му е отворена; една дълга, изящна, нервна ръка (безспорно не на моя приятел) я държеше открехната. В същото време чух гласа на Песка, който разпалено, но тихо говореше на родния си език: „Спомням си името, но не познавам човека. Вие видяхте — в операта той бе така променен, че не можах да го позная. Ще препратя съобщението — повече не мога да направя.“ — „Това, което не може да се направи, трябва да бъде направено“ — отвърна гласът на другия. Вратата се отвори широко и светлокосият мъж с белега на бузата — мъжът, когото преди една седмица бях видял да тръгва след файтона на Фоско — излезе навън. Той се поклони, когато се отдръпнах, за да му сторя място да мине — лицето му бе ужасно бледо, — и хващайки се здраво за перилото, заслиза надолу.

Блъснах вратата и влязох в стаята на Песка. Беше се свил по най-странен начин в ъгъла на канапето. Когато се приближих, той като че ли поиска още повече да се отдръпне от мен.

— Преча ли ви? — запитах го. — Не знаех, че имате на гости приятел, докато не го видях да излиза.

— Не ми е приятел — отвърна Песка нетърпеливо. — Днес го виждам за първи и за последен път.

— Боя се, че ви е донесъл лоша вест?

— Ужасна вест, Уолтър! Да се връщаме в Лондон — не искам да оставам тук. Съжалявам, че въобще дойдох. Злочестините на моята младост не ме оставят на мира — каза той, извръщайки лице към стената. — Особено напоследък. Опитвам се да ги забравя, но те не искат да ме забравят!

— Боя се, че преди следобеда не можем да се върнем — отговорих аз. — Бихте ли искали дотогава да се поразходите с мен?

— Не, приятелю, ще чакам тук. Но нека тръгнем днес, моля ви, нека си заминем.

Оставих го с уверението, че ще напусне Париж същия следобед. Предната вечер се бяхме уговорили да разгледаме катедралата „Нотр Дам“, като за водач щеше да ни служи прекрасният роман на Виктор Юго. Нямаше друго във френската столица, което да искам да видя с по-голямо желание, така че тръгнах сам за църквата.

Приближавайки „Нотр Дам“ откъм реката, минах покрай страшния дом на мъртвите в Париж — моргата. Около вратата вдигаше врява и се вълнуваше огромна тълпа. Очевидно вътре имаше нещо, което възбуждаше хорското любопитство и подхранваше хорския апетит за страховити преживявания.

Щях да продължа към църквата, ако до слуха ми не достигна разговорът между двама мъже и една жена, застанали на края на тълпата. Те току-що бяха излезли от моргата и разказваха на околните за видяното — трупа на един мъж с необикновени размери и със странен белег на лявата ръка.

Щом тези думи стигнаха до мен, аз спрях и се присъединих в движещата се напред тълпа. Някакво неясно предчувствие за истината мина през ума ми, когато чух гласа на Песка през отворената врата и видях лицето на непознатия. Сега вече ми бе разкрита и самата истина — разкрита чрез случайните думи, стигнали до ушите ми. Нечия друга мъст бе проследила този обречен човек от театъра до дома му и от дома му — до убежището му в Париж Нечия друга мъст бе определила деня на разплатата и му бе отнела живота. Мигът, когато го бях посочил на Песка в театъра и непознатият, стоящ до нас, който също го търсеше, бе чул думите ми, бе определил неговата гибелна присъда. Спомних си собствената си вътрешна борба, когато двамата с него застанахме лице в лице, преди да го оставя да ми избяга, и изтръпнах при тази мисъл.

Бавно, крачка по крачка, напирах напред с тълпата, приближавайки все повече и повече към голямата стъклена преграда, която разделя живите от мъртвите в моргата — все повече и повече, докато се озовах зад първата редица от зрители и можех да погледна.

И ето го — лежеше ничий, неизвестен, изложен на непочтителното любопитство на френската тълпа! Това бе ужасният край на неговия дълъг живот, изпълнен с подли деяния и жестоки престъпления! Смълчано от вечния покой на смъртта, широкото му, решително, голямо лице, бе обърнато към нас с такова величие, че бъбривите французойки наоколо ми вдигнаха във възторг ръце и се развикаха с пискливи гласове: „Ах, какъв красив мъж!“ Раната, която го бе убила, бе нанесена с нож или кама точно над сърцето му. По тялото не се забелязваха други следи от насилие с изключение на лявата ръка и там, точно където бях виждал жигосването на Песка, имаше два дълбоки разреза във формата на „Т“, които изцяло заличаваха знака на „Братството“. Дрехите му, закачени над него, показваха, че самият той е осъзнавал опасността — това бяха дрехи на френски занаятчия. За няколко секунди, не за по-дълго, се принудих да видя всичко това през стъклената преграда. Не мога да пиша повече за него, защото и не видях повече.

Няколкото факта, свързани със смъртта му, които впоследствие установих (отчасти чрез Песка, отчасти от други източници), ще бъдат изложени тук, преди да приключа окончателно с тази тема.

Тялото му било извадено от Сена в дрехите, които описах. В него не било намерено нищо, което да покаже кой е, какъв е или къде живее. Нито ръката, нанесла смъртоносния удар, нито обстоятелствата, при които е бил убит, не бяха разкрити. Оставям другите да направят собствените си заключения във връзка със загадката на убийството, така както аз направих моите. Приносът ми за осветляване на тайната около смъртта на граф Фоско се заключава в предположението, че чужденецът с белега е по всяка вероятност член на „Братството“ (приет в Италия след заминаването на Песка от родината му) и по-късно, когато добавих, че двата разреза във формата на „Т“ на лявата ръка на мъртвия означават италианската дума „Traditore“[19] и показват, че „Братството“ е наказало справедливо предателя.

Трупът бе идентифициран един ден след като го видях посредством анонимно писмо, изпратено до съпругата на графа. Той бе погребан от мадам Фоско в гробището „Пер ла Шез“. Ръката на графинята до ден-днешен продължава да закача свежи погребални венци по декоративните медни перила около гроба. Тя живее в пълно уединение във Версай и неотдавна издаде биография на своя покоен съпруг. Книгата обаче не пояснява ни най-малко дали това е било истинското му име, или каква е била тайната история на неговия живот; тя почти изцяло е посветена на възхвалата на добродетелите му като семеен мъж, утвърждаването на редките му способности и изброяването на почетните звания и ордени, с които е удостоен. Обстоятелствата около смъртта му са отбелязани съвсем накратко и са обобщени на последната страница с изречението: „През целия си дълъг живот той отстояваше правата на аристокрацията и светите принципи на Класата и умря като мъченик на своята кауза.“

III

Лятото и есента отминаха след моето завръщане от Париж и не донесоха никакви промени, които заслужават да бъдат отбелязани тук. Живеехме тъй скромно и тихо, че парите, които сега печелех редовно, задоволяваха всичките ни нужди.

Следващата година през февруари се роди нашето първо дете — син. Майка ми, сестра ми и мисис Веси бяха наши гости за малкото кръщелно тържество, както и мисис Клемънтс, която помагаше на жена ми. Мариан бе кръстницата на нашето момче, а Песка и мистър Гилмор (който бе представен от пълномощник) — неговите кръстници. Ще добавя тук, че след завръщането си година по-късно мистър Гилмор подпомогна замисъла на тези страници, като по моя молба написа от свое име Историята. Макар и първа поред в този разказ, тя бе получена последна.

Единственото събитие, което остава да бъде отбелязано, се случи, когато нашият малък Уолтър бе на шест месеца.

По това време бях пратен в Ирландия да направя скици за вестника, където работех. Отсъствувах близо половин месец, като водех редовна кореспонденция с жена ми и Мариан с изключение на последните три дни, когато местопребиваването ми се менеше твърде често, за да мога да получавам писма. На връщане пътувах през нощта и когато сутринта се прибрах у дома, за мое пълно удивление там нямаше никой. Лора, Мариан и детето бяха заминали в деня преди моето завръщане.

Изненадата ми бе още повече увеличена от бележката на жена ми, предадена ми от прислужницата. В нея тя ме уведомяваше, че отиват в Лимъридж Хаус. Мариан бе забранила всякакви писмени обяснения. Умоляваха ме да ги последвам веднага щом се завърна, а при пристигането си в Къмбърланд щях да получа разяснения. Дотогава не биваше да изпитвам и най-малко притеснение. С това бележката приключваше. Все още бе твърде рано за сутрешния влак. Същия следобед бях вече в Лимъридж Хаус.

Съпругата ми и Мариан се намираха на горния етаж. Те се бяха настанили (с което изумлението ми достигна върха си) в малкия кабинет, където някога работех върху картините на мистър Феърли. Мариан седеше на стола ми и държеше в скута си детето, което упорито гризеше своята залъгалка, а Лора стоеше права до масата, която тъй често бях използувал, и държеше в ръка малкия албум, в който бях рисувал за нея.

— Какво, за бога, ви доведе тук? — попитах аз. — Знае ли мистър Феърли…

Мариан прекъсна моя въпрос, съобщавайки ми, че мистър Феърли е мъртъв. Получил удар, парализирал се и не могъл да се възстанови. Мистър Кърл ги осведомил за смъртта му и ги посъветвал да заминат незабавно за Лимъридж Хаус.

През ума ми премина някакво неясно предчувствие за голяма промяна. Лора заговори, преди да мога да го осъзная. Тя пристъпи тихо към мен, за да се порадва на изненадата, която все още бе изписана на лицето ми.

— Мой скъпи Уолтър — каза тя. — Наистина ли трябва да даваме обяснения за смелостта ни да дойдем тук? Боя се, любими, че мога да я обясня само като наруша нашето правило и заговоря за миналото.

— Това съвсем не е необходимо — намеси се Мариан. — Той може да ни разбере не по-малко ясно и при това ще бъде много по-интересно, ако говорим за бъдещето. — Тя стана и вдигна детето, което риташе и гукаше в ръцете й. — Знаете ли кой е това, Уолтър? — запита тя, а очите й се изпълниха с радостни сълзи.

— Дори и моето недоумение има своите граници — отговорих аз. — Мисля, че все още мога да позная детето си.

— Дете! — възкликна тя с цялата си някогашна непринудена веселост. — Тъй фамилиарно ли говорите за един от представителите на английското поземлено дворянство? Давате ли си сметка в чие присъствие се намирате, когато представям на вниманието ви това знатно бебе? Очевидно не! Позволете ми да представя един на друг две изтъкнати личности: мистър Уолтър Хартрайт и Наследника на Лимъридж.

Така каза тя. С тези последни думи приключва и историята.

Ръката ми едва държи перото. Дойде краят на дългия, щастлив многомесечен труд. Мариан бе добрият ангел на нашия живот; нека с нейните думи да завърши нашата история.

Информация за текста

© 1983 Мариана Шипковенска, превод от английски

Wilkie Collins

The Woman in White, 1859

Сканиране, разпознаване и редакция: Борис Борисов, 2008

Издание:

Уилки Колинс. Жената в бяло

Английска. Първо издание

Народна култура, София, 1983

Превод от английски Мариана Шипковенска

Рецензент Бояна Петрова

Редактор Жечка Георгиева

Художник Светлана Йосифова

Художник-редактор Стефан Десподов

Технически редактор Йордан Зашев

Коректори Грета Петрова, Стефка Добрева

Литературна група ХЛ. 04 9536622611/5557-46-83

Дадена за набор юли 1983 г. Подписана за печат септември 1983 г. Излязла от печат октомври 1983 г. Формат 84×108/32. Печатни коли 40,50. Издателски коли 34,02. УИК 36,22. Цена 4,08 лв.

Печат: ДП „Димитър Благоев“, София

Wilkie Collins. The Woman in White

Everyman’s Library London, 1962

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9401]

Последна редакция: 2008-10-25 19:27:07

1

Някогашна английска златна монета от 21 шилинга. — Б.пр.

2

Низша наследствена титла; пред името на баронета, както и пред името на рицаря, се слага титлата „сър“. — Б.пр.

3

Живописна област в Северозападна Англия. — Б.пр.

4

С инкрустации от бронз, слонова кост и пр., от времето на Луи XIV. — Б.пр.

5

Титла на рицари и баронети. Слага се пред името или пред двете имена — напр. сър Пърсивъл или сър Пърсивъл Глайд. — Б.пр.

6

Лично дворянско звание, давано обикновено за особени политически и други заслуги. — Б.пр.

7

Добър път (фр.). — Б.пр.

8

Пропуснатите тук и другаде пасажи от дневника на мис Халкъм са само онези, които нямат никакво отношение към мис Феърли или някои от другите лица, с които тя е свързана в тези страници.

9

Шоколад с ванилия (фр.). — Б.пр.

10

Джон Бул — типичният англичанин. — Б.пр.

11

Бързо (ит.). — Б.пр.

12

„Моята Каролина“ — Б.пр.

13

Подсладена вода (фр.). — Б.пр.

14

Английско хумористично списание, основано в 1841 г. — Б.пр.

15

Начинът, по който разказът на мистър Феърли и други, следващи след него, бяха получени, се нуждае от обяснение, предоставено по-нататък.

16

Добре, добре! (англ.) — Б.е.р.

17

Редно е да спомена, че повтарям споделеното от Песка пред мен с известни изменения, продиктувани от сериозността на темата и чувството ми за дълг към моя приятел.

18

На път (фр.). — Б.пр.

19

Предател (ит.). — Б.пр.

Content

Уилки Колинс
Жената в бяло

ПЪРВА ЧАСТ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

I

II

III

IV

I

II

ВТОРА ЧАСТ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

I

II

1. Разказът на Хестър Пинхорн, готвачка на служба при граф Фоско

2. Разказът на лекаря

3. Разказът на Джейн Гулд

4. Разказът на надгробния камък

5. Разказът на Уолтър Хартрайт

ТРЕТА ЧАСТ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

I

II

III

IV

V

VI

VII

I

II

III

Информация за текста

1