Ърскин Колдуел

Джени, жена по природа

I

Сякаш забравила здрача в тази трескава смяна на сезоните, октомврийската нощ внезапно връхлетя и всичко потъна в тъмнина. Беше онова време от годината, когато, задържала се по-дълго, лятната мекота, както всякога, падаше, покосена от безмилостния напор на зимата.

Сутринта чак от Пидмонт на север се спусна леден вятър, помитащ всичко, прескочи хълмовете с пожълтели шубраци, гневно се разбесня под тъмните ниски облаци и донесе първия зимен студ в град Солисо, над околните нивя и над пасбищата в низината. Следобеда бурята премина и под надвисналите небеса въздухът, макар и мразовит, се успокои. В бързото отстъпление на сивата виделина пред мрака високата двуетажна дървена къща издаваше едва чути стенания и цяла се отдаде на студената припадаща нощ. На утрото червените и жълти хризантеми щяха да клюмнат попарени, а смразените зелени листа на лозницата, тъй пищно покривали през лятото асмата в задния двор, щяха да закалят.

Все тъй изпитателно оглеждайки запустялата улица през прозореца, Джени Ройстър се наведе и подигна пламъчето на газената лампа. Закрепи го на желаната височина, облегна се, обгърната от успокояващата топлина на печката, и скръсти ръце в скута. След миг разтърси рамене, да облекчи тежестта на едрата си гръд.

Замърдала устни заедно с мислите, които се гонеха в главата й, Джени с нетърпение чакаше да съзре в гъстеещия мрак съдията Майло Рейни. Надяваше се, че ще дойде преди мръкнало — искаше навреме да го зърне, та додето той изкачи стъпалата на верандата, да изтича и да му отвори.

Забързан автомобил изфуча по Морнингсайд стрийт, светлините му за миг осветиха дебелоклонестите дъбове пред къщата, после колата бързо изчезна от погледа и остави улицата още по-тъмна.

Ненадейно изникнал от мрачината на нощта, някой чевръсто се насочи към къщата.

Сигурна, че е различила изправената фигура на съдията Рейни, Джени тозчас стана и като раздвижи с лекота месесто тяло, припна към антрето, палейки по пътя лампите една по една; тя едва успя да хвърли поглед към огледалото и да стъкне бухналата си кестенява коса.

Затропал с нозе да прогони студа, като дъхна топлина в събраните си шепи, съдията Рейни безмълвно влезе в антрето. Беше му в природата всяка дума и постъпка да обмисля и поради тази му сдържаност малцина можеха да го обвинят, че е прибързан или неразумен. Окачи шапката си, съблече палтото и обърна към Джени своето усмихнато, набраздено от опнати бръчки лице.

— Има нещо, Джени, на което винаги сляпо съм разчитал, когато идвам при тебе — каза той вместо поздрав и пак й се усмихна.

— Какво е това „нещо“, Майло? — попита го тя. — Не всеки път разбирам какво говориш, ама хубаво го казваш.

— Винаги ме чакаш, Джени, на прага ме посрещаш. Толкоз години вече се познаваме, лете и зиме, как един път не ме остави да те чакам на верандата, един път не съм похлопал на вратата ти като обикновените смъртни. Всякога ми внушаваш чувството, че съм особено привилегирован.

Джени пое палтото му и го остави на закачалката, под шапката.

— Такъв ми е навикът, да ти правя лични услуги, Майло — рече тя. — Обичам да ти правя лични услуги. Една от най-хубавите ми слабости.

— Никога няма да забравя — каза той. — Женската грижа е едно от малкото неща, с които е благословен животът на мъжа.

Съдията Рейни беше висок и суховат, нервно пъргав и изглеждаше много млад за годините си. Макар че в гъстата му черна коса едва забележимо преминаваха сиви ивици, имаше изправена стойка и дълбок и плътен глас. Винаги носеше старомодно тъмни костюми, колосани бели ризи, черни обувки и тъмночервени вратовръзки. Имаше дузини вратовръзки, различна ширина и дължина, всичките в различни оттенъци на тъмночервеното. Хвалейки се на шега, че само ерген би могъл да се радва на подобна привилегия — а и на парите, за да си я позволи, — на лявата ръка носеше голям диамантен пръстен.

— И така, Джени — поде той, — все тъй усмихнат, а гласът му отекваше в антрето, — мога да ти предрека, че тази година ще се разбушува една такава зима като едновремешните, че току-виж дори сняг и поледица дошли.

— Никак няма да се изненадам, Майло — съгласи се тя. — От тоя живот разбрах, че изпитанията и страданията вечно се мъкнат едно подир друго като върволица гладни мравки, напипали кутията със захарта.

— Ако захарта е сладка като тебе, Джени, честна дума, не бих ги обвинил! И ако някога съдбата ми отреди да попадна в оковите на брачния живот, искрено се надявам…

Съдията Рейни докосна страната й с ръка, после се упъти към затоплената всекидневна. Джени остана в антрето, да огледа заруменялото си лице в огледалото и понамести кестенявите си коси.

Съдията Рейни топлеше ръце над печката, когато тя се появи.

— Все такива хубави неща ми говориш, Майло! — каза Джени, приближи го и вдигна поглед към очите му. — Не заслужавам да ми говориш за брачен живот. Какво съм аз? Една тлъста бабичка, на която никой не обръща внимание. Да знаеш само колко пъти си мисля: ех, да можеше да се върне младостта, пък и да имам подходяща фигура…

Тя потърка очи, обърна ненадейно гръб на съдията Рейни и седна.

— Тъй не се говори, Джени! — Той сви уста с укор. — Мога да те уверя най-честно и най-искрено, че си крайно желана партия. Всъщност нищо по-лесно — представям си как още тия дни някой ще отиде в съда да подпише акт за собственост. Чисто и просто „юс приме ноктис“[1] на правен език.

Джени го зяпна с мигащи очи.

— Искаш да кажеш, разрешение за брак?

— Не. Просто следствието от това.

— Слушай, Майло, не ме залъгвай! — Лицето й отново се изчерви. — Не ти вярвам, нито дума не вярвам. При тия млади и хубави момичета, пък и още колко никнат всеки ден, със затворени очи да посегнеш… доще ли ти се, само време н място си избери, ти поне знаеш…

— Да, ама на колко неща има да се учат, а времето не чака. Знаеш какво искам да ти кажа. Младежкият вид и въодушевлението не са всеки път в състояние да изпълнят едно обещание, да отговорят на една нужда. Но виж, ти и аз…

В стаята настъпи тишина, мина време. Най-сетне съдията Рейни се отдалечи от печката и седна до стола на Джени.

Каквото ще да става, цял живот ще ти бъда благодарна, Майло — каза Джени. — Поискаш ли някога да се увериш, че те ценя, само ми кажи, аз ще ти докажа колко благодарна мога да бъда. Познаваш ме отлично, знаеш колко ми е голямо сърцето, когато има за кого. Аз съм Джени по име, жена по природа и със закон да речеш, не можеш ме промени. Не съм била никога от тия, дето из къщите им пълно с котки и палета, дето се правят, че нямали нужда от мъж. Ако не беше ти, просто не зная как щях да изтърпя всички изпитания и страдания. Понякога си мисля — сигурно тъй ми е отредено от живота: мъки, лишения и денонощна грижа.

— Този път какво има, Джени? — живо попита той. — Кажи, какво се е случило?

Очите й, замъглени, замигаха, тя разтри чело и пламналите си страни, сякаш да обърше от тях неприятното чувство. Съдията Рейни се наведе близко до Джени и утешително я потупа по ръката.

— Като ми каза, че искаш да намина на връщане тази вечер, защо не ми обади какво е станало? Какво има, Джени? Кажи!

Лявата й ръка изтощено се отпусна в скута и. Дигна другата и посочи към иззиданата от червени тухли църква вън.

— Какво може да има, Майло? — рече тя и уморено сви рамене. — Вече знаеш.

— Пак ли са идвали при тебе? — Той кимна с разбиране. — Това ли беше всичко, Джени?

— Да. — За миг тя затвори очи. — Да. — После заговори с остър глас, в който звучаха гневни нотки.

— Тия отвратителни типове от Църквата на Суровия кръст продължават да правят, каквото им дойде наум, само и само да ми причиняват неприятности. Откога живея тук, с нито един съсед не съм се скарала. С Клара Крокмор, ей там, в жълтата къща, сме приятелки, ходим си на гости всеки ден. А Норма Поуп, съседката откъм задния двор, винаги ми е давала жената разсад от градината си, разменяме си гозби и нито един път не е пропуснала да ми съобщи клюките от нейната улица. А тия верующите… лицемери! Мен ако питаш, няма да мирясат, додето не ме тикнат в затвора на доживотен, или не стана на прах в гробищата. По-рано, беше след първо число от месеца, помъкнаха се и заразправяха какви ли не врели-некипели за Вийзи Гудуили и за мене. Било срамота и грехота, дето съм му дала стая под наем и съм му разрешила да живее под един покрив с мен, че и нощно време дори. Щели да кажат на полицейския началник в Солисо, на областния шериф в Индианола, лично при губернатора на щата щели да отидат да ме обадят — да ме арестуват, ако не изгоня незабавно Вийзи. — Джени млъкна за миг, пое си дълбоко дъх и плътно отри ръце в тялото си. — Бедният Вийзи Гудуили! — очите й се насълзиха, като произнесе името му. — Бедният Вийзи Гудуили! При мен му беше единственият истински дом, който си е имал на този свят. А тия, религиозните, се помъчиха да го изхвърлят и оттук. Всеки знае, че през зимата, три месеца само, когато не ходи по панаирите да си вади хляба, като се показва на хората, тук му е едничкият дом. Човечецът и без това си няма никакъв роднина, нито един близък, при когото да се свре. Разправяше, че дори и да открие някой далечен сродник, никой нямало да го прибере с охота, па дори и наем да предложи за три месеца. Знаеш колко му е трудно да си намери жена от същата порода и да живее, нормално като другите хора. Преди всичко такива като него по света много няма. Вийзи обясняваше, че роди ли се момиченце между техните хора, съшил миг или ден-два по-късно вече го ангажирали, а след туй пък почвали големите препирни между по-видните семейства, предлагали се значителни суми и прочие. Отдавна се беше отказал да си търси обикновена жена, която да го гледа. Сегиз-тогиз, разправяше, като пътувал от панаир на панаир, ще се намери някоя да се позаинтересува от него насаме, но коя ще е тая, дето би се показала с такъв пред хората? Бедният Вийзи Гудуили! Бедният Вийзи Гудуили! Просто не зная какво щеше да прави, ако не бяхме се сприятелили. В такива случаи се радвам, че съм родена с широко сърце и добра душа — иначе кой щеше да се грижи за Вийзи? Че не бил като другите — голяма работа, хайде сега да не се радва на жените като останалите мъже, тъй ли? И той като всеки друг си има силици, човекът. — Джени обра бликналите сълзи с пръсти.

— Всичко това е вярно, зная — рече съдията Рейни. — Но днес какво стана? Още не си ми казала.

— Нещата се трупат, Майло. Днес едно, утре друго, цяла година. Тия от Суровия кръст все се тупат в гърдите, че живеят като верующи, но не остана долна приказка и долна постъпка — всичко опитаха, да ме махнат от къщата ми. Заговорим ли за тия неща, разправят, бог им бил казал, че моето място им трябвало за пристройка, тук да издигнат неделно училище, че съм осквернявала вече определената за тях свята земя. Какво ли не правят да им повярвам, че постъпките ми до една били за грях и за срам. Казвала съм, повтаряла съм — искат ли да ми вземат имота, да ми го платят. А те и един долар не предлагат. Съглася ли се, казват, щели да ме приемат в братството, да ми спасят душата, а пък аз за отплата да си подаря имота на Суровия кръст и да заживея, сигурна в задгробния живот. Беше време, бях и аз добра методистка, на църква ходех, но как един не се помъчи да ми измъкне имуществата, как свещеникът веднъж не ми обеща спасение на душата, ако припиша всичко на църквата. След туй ходех да слушам проповеди в Църквата на Истинната вяра и всеки път пусках четвърт долар в касичката. Но един път проповедникът поиска да отида на разходка с него в гората. Щом стигнахме гората, натисна ме, дига ми роклята и вика, че отсега нататък нямало нужда да пускам пари в касичката, само да му направя кефа и готово Иначе, общо взето, и методистите, и тия от Истинната вяра се отнасяха с мен честно и почтено, но като се научих да не смесвам религията с личния си живот, в църква повече не стъпих.

— Джени — напомни съдията Рейни, — тоя път за какво ти приказваха?

— Ще ти кажа, Майло. Нали трябваше да стигнем дотук. Още малко остава. Всеки в Солисо знае, че съм бедна жена на средна възраст, която нищичко не може да припечели, освен дето си дава стаите под наем, няма си близък човек, на когото да се опре, и това е. Тази къща ми е всичкото на света, а една жена като мен, за да има стаи под наем, всичко на себе си дължи. От двайсет години я имам — бях още младо момиче и в ония дни сама си изкарвах прехраната, отделях, колкото мога. Като поостарях, вразумих се за живота и парите почнаха да се трупат по-бързичко. Ето защо успях да си изплатя ипотеката и къщата стана моя собственост, без дългове, без нищо. Живея тук много преди да дойдат ония от Суровия кръст, дето само крещят думи от Светото писание, много преди да издигнат църквата на границата с имота ми. И ако някой трябва да се оплаква, това съм аз. Сам знаеш, издигнаха църквата толкоз близо, че сега от сутрин до вечер кухнята ми слънце не я вижда. Не ме е страх, ще отворя уста и наляво и надясно ще разправям как верующи вършат греховни и срамни неща.

Телефонът в антрето пронизително иззвъня и отекна силно из цялата къща. Продължаваше да се звъни, когато Бети Уудръф се спусна тичешком по стълбите от стаята си на горния етаж.

Както обикновено в този час на деня, Бети беше с черни кадифени панталони, впит пъстър пуловер и бели обувки с нисък ток. Беше двайсет и четири годишна, нежна, средна на ръст, изправена, с твърди закръглени гърди и бухнала коса. Имаше голяма и налята уста и когато се усмихнеше, сините й очи ставаха жадни и още по-светли. Дрехите й — пола или панталони — бяха всякога спретнати и грижливо подбрани, за да подхождат най-добре на леко мургавата кожа и червеникава коса. Изглеждаше много по-млада от годините си, но тъй като си въобразяваше, че трябва да има вид на по-зряла, на излизане от къщи слагаше големи очила с тъмни рамки. Както и трябваше да се очаква, мъжете по улицата обикновено се изненадваха, и то приятно, от нейната сериозна и прилежна външност и повечето я питаха не е ли учителка.

Още като завърши колежа, Бети Уудръф една година преподаваше в Солиското училище и през това време беше квартирантка на Джени Ройстър. Училищното настоятелство остана доволно от преподавателските й способности и й предложиха договор за още една година. Тя обаче отхвърли предложението, обяснявайки, че кариерата на учителка не й подхождала.

Истинската причина за отказването на Бети от учителството беше нещастието, която я сполетя след краткотрайната връзка с Монти Биско, футболен треньор и преподавател по атлетика в Солиското училище. Скоро след първата им среща Бети безнадеждно се влюби в Монти и само няколко седмици по-късно се сгодиха. След годежа се виждаха по няколко пъти седмично, вечер излизаха с колата на Монти из околността или ходеха в автокиното на шосето край града. Монти се опитваше — било в колата или във вестибюла на Джени — да интимничи с нея, но Бети винаги му казваше да почака, защото искала да остане девствена до сватбата си.

Но както става, без предварително да й съобщи, Монти се ожени за Мейрита Йигър, също учителка, в деня точно преди започването на коленната ваканция. На другия ден Монти призна пред Бети: Мейрита му казала, че е бременна и че за да не го изхвърлят от работа, бил длъжен да се ожени за нея, защото, заплашила го тя, в противен случай щяла да го обади на директора на училището. Тогава, с разбито сърце и потънала в сълзи, Бети го попитала отде накъде ще се люби с Мейрита Йигър, след като е сгоден за нея, а Монти отвърнал, че тъй като по начало бил атлетически тип, имал нужда от жена, която да му разреши да я притежава.

Бети бе тъй нещастна и сломена, че до края на учебната година отказа да излиза с когото и да било. Лятото прекара с родителите си, които живееха в някакво градче в южната част на щата, а на първи септември се върна обратно в Солисо и помоли Джени да й даде старата стая за още една година.

— Мило дете — посрещна я Джени, просълзена и усмихната, — тъй съм доволна, дето се върна, че не ме интересува ще ми плащаш ли, няма ли. Трябваш ми повече за раздумка, не за пари. Какво пък, щом не щеш да учителстваш, ще си намериш друга работа в града. Хубавица като теб никога няма да тръгне да проси, я. Все и аз разбирам нещичко от живота, не съм вчерашна.

Към края на втората седмица от връщането на Бети в Солисо вечер почнаха по два-три пъти да я търсят по телефона. Но вместо да дойдат при нея или да я изведат някъде, след всяко обаждане по телефона Бети набързо излизаше и запрашваше нанякъде с новичкия синьобял автомобил, който си беше купила през лятото. След два-три часа се прибираше, оставяше колата пред къщата, бъбреше с Джени или гледаше телевизия до следващия телефонен звън.

Докато Бети говореше по телефона, съдията Рейни и Джени мълчаха и я изчакаха да изтича по стълбата нагоре. След няколко минути тя слезе обратно, този път с тежко зимно палто. Спря се за миг на вратата на вестибюла, усмихна се, без да продума, и върза под брадата си яркочервена кърпа. Като нагласи очилата с тъмните рамки, тя излезе и хукна по улицата.

II

Фаровете на колата светнаха и Бети бързо потъна в нощта на Морнингсайд стрийт. Съдията Рейни се наведе, опрял лакти на коленете си, и разтърка длани, да ги постопли. Когато моторът на автомобила заглъхна, той попита:

— Днес какво ти казаха тия от църквата? Нещо за нея? За Бети Уудръф?

Джени кимна.

— Какво точно ти казаха?

Тя скръсти ръце под гърдите си, подигна ги и се намести.

— Тоя път дойдоха двама, заедно с проповедника Клъф. Похлопаха на вратата, отворих им и се намъкнаха, беше следобед, натоплиха се на печката, но не поискаха да седнат, сякаш седнат ли, току-виж се заразили от моите микроби. Като си сгряха гърбовете и предниците, паднаха на колене и дръпнаха някаква молитвичка, ама тъй мънкаха, че нищо не им разбрах. Много важно! Бях сигурна, че говорят за мен или за Бети, или пък и за двете. После проповедникът Клъф се изправи и вика, че ако продължавам да давам стая на мис Уудръф, на Бети, щели да ме арестуват и пъхнат в затвора.

— Заплашва? А как се мотивира?

— Каза, че Бети вече не била като миналата година, когато работеше в училището. Помъчих се да му обясня какво стана миналата година, как оная, другата, излъга футболния треньор да се ожени за нея и той взе, че захвърли Бети, разбита и унизена, и колко естествено е за една жена поне с грам мозък малко да се пообърка, додето се хване отново в ръце. А той — крещи ли крещи, лигави се, плюе и си бърше слюнката с опакото на ръката. Точно туй и той искал да каже! Тръгне ли, вика, по улицата, всеки ще види накъде е тръгнала, как се кълчи като живо женско изкушение за всеки мъж в града, женен и неженен, че колко били ония, дето имали достатъчно сила на волята да не се поддадат на изкушението на момиче, хубаво като нея. Колко време ги дрънка такива, не помня, а накрая взе, че я нарече курва. Не се стърпях — проповедникът Клъф тъй да говори за нея! — и му рекох, не е много учтиво да се назовават с такива имена красивите момичета като Бети Уудръф — та тя е завършила колежа, има си нова-новеничка лимузина с четири врати и откакто я познавам, един път не е изругала. А оня, като почна отново, че пак слюнки по брадата. „Остави — вика, — не е важно как я наричам!“ Него ако слушаш, изкара я щедра проститутка и не знам още какво. И други работи ми надума за нея, но повторя ли ги, ще пламна от срам, дори пред тебе, със затворени очи и на изгасена лампа. Такива думи не бях чувала, откакто закриха военния лагер край Съмър Глейд след войната.

Съдията Рейни извади пура от джоба на сакото си и я запали.

— А отде може проповедникът Клъф да знае толкоз много неща, а, Джени? — попита той.

— И аз това го питам, Майло. А той ми отвръща, че собственикът на мотела „Приятни часове“, дето е на три-четири мили извън града, бил член на тяхната църква и той бил виждал Бети миналата седмица с трима различни в различни часове в три различни стаи.

Съдията Рейни духна облак дим към тавана и се загледа в него. Димът се проточи през целия вестибюл.

— По-добре да му сменят фирмата на тоя мотел с нещо не тъй обещаващо, вместо да се мъчат човешката природа да променят! Да ти кажа, мина ли с колата покрай „Приятни часове“, всеки път в главата ми се поражда върволица от приятни мисли. Под клетва ти казвам, признавам, и аз често съм сбърквал пътя заради тия заместители на удоволствието.

— Но проповедникът говореше страшно сериозно, Майло. Беше ядосан и раздразнен. През цялото време, додето ги брътвеше такива, все на кавга го избиваше и току си бършеше брадата и тропаше с крака. Негов дълг било, разправя, да ни предаде, мен и Бети, на закона и да тури край на нейните деяния.

— Слушай, Джени, откакто на света има хора, да не говорим за писаната история, винаги е имало и по-лични млади жени, като например Бети Уудръф, а тъй като законните им права са ясно определени, винаги ще се намери някой като мен, който да им защити интересите. Бъди спокойна, аз познавам законите, целия си зрял живот съм прекарал или на зелената маса, или пред нея. Законите са неогъваеми оръдия, въведени от гъвкави мозъци. Два-три примера ще ти дам и ще разбереш какво искам да ти кажа. Ако, да речем, Джон Доу дължи на Ричард Роу сто долара по запис на заповед и вземе, че не устои, а Ричард си пази законната разписка, свидетелстваща за наличието на такъв дълг, а пък Джон по една или друга причина пропусне да се освободи от задължението си към Ричард, и нещо повече — ако Ричард се обърне към съда за събиране на сумата, то съдът в съответния срок ще трябва да издаде постановление за задържането на Джон, ако същият не се е явил в ответ на призовката, изпратена му преди това; ще се стигне следователно дотам, че съдът, законно процедиращ, ще поиска принудително заплащане на дълга на Джон към Ричард и дори, ако е необходимо, ще продаде на търг имуществата на Джон, за да възстанови сумата на Ричард. Ако ми следиш мисълта, вече си схванала какво имам предвид, като казвам, че законът е неогъваем инструмент. От друга страна обаче, съдът има и своята човешка страна, той е гъвкав. Да предположим, че делото на Бети е надлежно подготвено и представено, в такъв случай съдът, общо взето, ще се съгласи с факта, че природата сама е запазила правото на единия пол да привлича и съжителства с другия при равноправни условия. Лично аз бих казал, че съвсем не е работа на съда да определя тия условия и да налага ограничения и правила. Във времена като днешните хората имат в изобилие с какво да ангажират своите мисли и внимание, та не им е до решенията на съда. Но да ти кажа ли, като се сблъска с такива случаи, съдът почти всеки път се оказва с гъвкаво съзнание и обикновено постановява, че всякаква подобна дейност поради своето естество попада под разпоредбите на неписания, тъй наречен Закон на дедите, и следователно не е в компетенцията на днешните съдилища и сегашната им система. — Съдията Рейни се протегна и потупа Джени по ръката. — Не се тревожи, Джени, не мисли, че съм изтъкан само от теория, че не съм практичен. Запалвам се по тия въпроси и бавно се опомням. Но що се отнася до теб, Джени, искам да знаеш, че никога не подценявам потенциалната опасност, която представляват фанатиците в религията или политиката. Имай доверие в мен като твой съдник и повече не се безпокой, че проповедникът Клъф днес те е заплашвал. На съдийския стол двайсет години съм седял и чак тогава се оттеглих в частния живот, отдадох се на правна практика и съм напълно способен да се грижа за твоите интереси. Да си призная, дори жадувам за това.

— Искаш да кажеш, че Бети няма нужда да си събира багажа?

— От първата до последната дума точно това исках да ти кажа, Джени — рече той и разпалено тръсна глава.

— Ами ако се върнат пак и кажат, че ще ме арестуват и тикнат в затвора?

— Не — каза той и повторно тръсна глава, — не!

— Какъв товар ми сваляш от главата, Майло — тя се усмихна с благодарност. — Като те слушах преди малко, не бях сигурна какво ли могат да значат големите ти приказки. — Джени дълбоко пое дъх и облекчено въздъхна. — Нямам нищо против да ме сложат в някой от модерните затвори, но в тая кочина зад нашия съд — никога! В тукашния градски затвор човек никога не може да остане сам. Надзирателите и младите тъмничарчета току се разхождат нагоре-надолу и все в тебе гледат, каквото и да правиш, а нощем отключват килията и канени-неканени, намъкват се. За нашия затвор в Солисо знам тия неща случайно, тъй като едно време, преди много години, за управа на града избраха шепа полицаи. Не бяхме успели още приятели да станем, един ден ми запечатват къщата и хайде в затвора. Двеста долара съм дала да се измъкна и да си разпечатам къщата. Та нали разбираш, Майло, какъв товар ми сваляш от гърба? Сега съм порядъчна жена, на години, и никак няма да ми отива на достойнството пак в същия затвор да ме пращат.

— Щастлив съм, че можах да те поуспокоя — рече съдията Рейни и погледна часовника. — А сега, ако ми предложиш една прилична и достойна порция най-обикновено царевично уиски, добре ще се подготвя за излизането в тази зимна нощ. В такова време имам нужда от нещо като топла кожичка на пищялките.

Джени изтича и след малко се върна с бутилка бърбън, две чаши и кана вода. Съдията Рейни наля щедри дози и в двете чаши. Джени посегна да ги допълни с вода от каната, но той дръпна и двете със строга гримаса.

— Не, Джени, не! — твърдо изрече той, все още намръщен. — Първият тост ще бъде за непорочното приятелство, а това се постига само с непорочно уиски.

Той я изчака да остави каната на масата, после седна на червеното плюшено канапе и й направи знак да седне до него. Докоснаха чаши, бавно засърбаха течността и се заслушаха в едва доловимото скърцане на къщата, разнесло се в студената нощ. След малко, когато чашите бяха почти празни, Джени посегна към бутилката и ги напълни. После се намести до съдията Рейни и се облегна на канапето.

— Джени — неочаквано рече съдията и сложи ръка върху нейната, — тъй нашето приятелство от този ден нататък ще си остане непорочно. Затуй най-добре е да излееш тая вода от каната в любимите си саксии.

— Отде знаеш, че имам любими саксии, Майло? — ухили се тя и разтърси месести гърди.

Той я наблюдаваше усмихнат, мълчеше, а смехът й постепенно ставаше по-гръмък.

— Отде знаеш любимите ми саксии, Майло? — настоя Джени.

— Миналия път, когато ти бях на гости, излях каната в една от тях. Никога не забравям приятните неща в живота си.

— Какви ги говориш, Майло — тя замахна с ръка и пак се изкикоти. — Но какво да правя, като ми харесват тия твои приказки. Това ми е най-сладката слабост.

Отпиха още малко уиски, минаха още няколко минути. Дочуха още веднъж далечното проскърцване на гредите в мразовитата нощ. Газовата печка пред тях хвърляше топло сияние.

— Знаеш ли, Джени — обади се след малко съдията Рейни, извръщайки се към нея, — мисля, че най-голямата трагедия в живота ми е била, дето не сме се познавали преди 25–30 години. Говоря за времето на твоята младост, а и за своята. Не се и съмнявам — ти и аз щяхме заедно да се възкачим по канарите на щастието и заедно да открием човешкото блаженство и задоволство.

В очите на Джени бликнаха сълзи, затъркаляха се по закръглените й страни. Тя не се и помъчи да ги изтрие.

— Обичам да ми говориш така, Майло. Цяла нощ бих те слушала. Това ми е най-сладката слабост.

Съдията Рейни обра с пръст пепелта от пурата си и наново я запали. Гъста ивица дим се понесе над главите им.

— Ако можеше човек повторно да живее живота си, щях коренно да го променя — рече той сякаш на себе си. — Положително нямаше да свърша такъв, какъвто съм сега, сам в оная огромна празна къща със Сам Моксли, самичък да си готвя, леглото да си оправям, панталоните си да гладя. По дяволите негърската му кожа! Трябва да го изгоня, от областта да го изгоня, дето толкоз години ме принуди да живея тъй! За всичко е виновен Сам! Нищо на тоя свят не може да замести топлината на жената, нежността на ръката й и утехата на духа й в безкрайните и мрачни часове на нощта. Колко съм самотен, от бога забравен и захвърлен!

— Майло — гальовно каза Джени, — ако искаш, Майло, остани тази нощ при мен. Няма да си самотен — тя се пресегна и плътно му стисна ръката. Ще останеш, нали, Майло?

Той извърна поривисто глава и се взря в лицето й; после се заразхожда до прозореца и обратно.

— Майло…

— Не — рече той твърдо, без да я погледне. — Не!

— Ще ти сготвя нещо много хубаво, Майло. Ако искаш пържено пиле с батати, шунка с яйца на очи или пържола по каубойски. Обещавам ти всичко да направя, че и добре да си дремнеш.

Известно време и двамата мълчаха, той още не смееше направо да я погледне.

— Няма ли да ти хареса, Майло?

— Не. Сам ми е сготвил вечерята. Той никога не закъснява след определеното време.

— Ще звъннем на Сам Моксли по телефона и ще го предупредим, че няма да се прибереш. Има ли нещо по-лесно от това, Майло?

— Сам сега е в кухнята и няма да чуе телефона. Непрекъснато оглушава.

— Тъй ще се радвам, ако останеш — Джени умишлено заговори в добрия тон. — Нали знаеш, Майло, колко обичам да ти правя услуги? Това е най-сладката ми слабост.

Тя се надигна и допълни чашите. Като подаваше на съдията Рейни неговата, тя застана до него и го погледна в очите.

— Голяма работа! Ще звъним, додето Сам Моксли чуе. Какво толкова! Освен това какво пък, ще кажа, че тази вечер съм поискала да ти покажа колко ми е голямо сърцето.

Пред къщата премина забързан автомобил и фаровете за миг блеснаха в прозорците. Съдията Рейни отново приседна на канапето и загледан в игривия газов пламък на печката, сръбна уиски.

Спокойна и стихнала, Джени седна до него. Облегна се назад и скръсти ръце на корема си. Смущението й бе преминало и вече уверено, тя се усмихна на себе си.

— Ти не знаеш, Майло, колко съм доволна, че няма да се наложи да гоня Бети Уудръф. Първо, имам нужда от наема, но има и нещо друго. Ако дотрябва да й кажа това — че се налага да се изнесе оттук, — в земята ще потъна от срам, защото ще се почувствувам предателка на собствения си пол. В миналото и аз живях, както си исках, и затуй не мога с чисто сърце да критикувам Бети и да смятам за недостатък нейните постъпки и нейния начин на живот. Ако искаш да знаеш самата истина, трябва да ти кажа, че се възхищавам от нея.

— В частния си живот ние всички живеем само с истината, Джени. За очите на света всичко друго е позор и измама.

— Такова нещо за нея никой не може да каже. Откакто я познавам, Бети веднъж не е измамила. Може ли някой да каже същото за Мейрита Йигър, дето излъга футболния треньор? Кой знае, може би стана по-добре за Бети, защото сега проявява истинския си образ. На себе си доказва, че е създадена само за мъжете, а коя ли жена не иска да си докаже това; сума жени не научават гази истина, а когато я научат, е станало късно и вече никаква полза. Сега знаеш защо се възхищавам от Бети, нали, Майло?

Той я погледна замислен, но замълча.

— В този миг, Майло, от нея се възхищават и мъжете в града. Нали тъкмо затова й се обаждат от време на време. В къщи хората не получават вниманието, което им се полага. Зная някои работи, тя ми се е доверявала, на някои и имената е казвала — само погледни какви жени водят и никога не би ги укорил. За момичета като Бети Уудръф би трябвало да има особено наименование — нещо достойно, нещо, което да ги отделя от обикновените. Бети е от друга класа — по нищо не прилича на простите въртокъщници, нито на обикновените проститутки. В света има много такива, но като Бети Уудръф никъде не можеш намери. Повярвай ми, ако бях мъж…

Предната врата се отвори и някой влезе в антрето. Автомобилът на Бети не беше минавал по улицата, а и никой не бе хлопал.

В антрето се разнесе шумно тътрене на нозе и след миг на прага на вестибюла се появи Вийзи Гудуили. Плах и несигурен, той стоеше там, потриваше измръзнали ръце и разтърсен цял от студена тръпка, доверчиво се усмихна на Джени. Изправен, със свити от студа рамене, с тъмните си очички, мигащи от силната светлина, той изглеждаше още по-дребен, миниатюрен. Друг път, като се върнеше в къщи след партия покер в пожарната команда или след някой следобед из бирариите и игралните заведения в центъра на града, той се втурваше към Джени, обхващаше я с ръце и дигнал като малко дете очи към лицето й, почваше да гали месестите й бутове. Но когато при Джени във вестибюла имаше хора, той заставаше несигурен какво трябва да стори, додето тя не го заговори първа.

— Всичко е наред, Вийзи — каза му тя и усмихната му направи знак да влезе. — Съдията Рейни ми е дошъл на гости. Влез, стопли се. Като си ходил в тоя мраз, може и да ти е замръзнало нещо.

Ухилен от благодарност, той пристъпи в стаята.

— Тая нощ за малките хора ще бъде страшно студена — рече той, потривайки ръце в топлината на печката. — Да не дава господ да ме свари нощта навън, та още повече да ме сгърчи. Стига ми. Пък и нищо по-голямо си нямам, с какво да се хваля?

Той обърна глава и едва сега погледна съдията Рейни.

— Е, хайде добър вечер, Малчо! — поздрави го с приятелска усмивка съдията. — „Ангуис ин херба“[2].

— И аз мога да псувам — ядоса се Малчо, — но няма, защото ще разбереш как те наричам.

— Какво означаваше това, Майло? — попита Джени.

— Исках просто по най-приятелски начин да напомня на Малчо, че е като змия в тревата.

— Хей ти, продажен съдия! — извика Малчо с писклив глас. — Иди в друга страна да живееш, дето ще ти разбират приказките!

— Слушай, Вийзи — прекъсна го любезно Джени, — само недей да губиш самообладание!

— Няма! Ще си го запазя, ако престане да ми говори на чужди езици. Омръзна ми. Колкото пъти се видим, все ще изтърси нещо на тоя език — знае, че се ядосвам, затова!

— Недей, Вийзи — все така любезно го спря Джени. — Хайде да се одобрим и тримата! Убедих съдията Рейни да остане при нас да хапне. И докато приготвя вечерята, вие двамата ще направите най-добре да хвърлите едни карти.

— Не мадам! — извика Малчо с пронизителния си гласец. — Без мен! С тоя продажен съдия, измамник на покер, и Черен Петър не бих играл!

III

След вечерята съдията Рейни и Джени се качиха на горния етаж, а Бети и Малчо Гудуили останаха във вестибюла да гледат по телевизията някакви състезания по борба. Съдията Рейни бе вече запалил последната за деня пура и ароматът на горящия тютюн бавно се носеше през коридорите до вестибюла.

Като гледаше двамата набити атлети, Бети ставаше все по-напрегната и неспокойна, безкрайно нещастна. Всяко движение на мускулестите им тела й напомняше Монти Биско и тя неволно се питаше къде ли е той сега, какво ли прави в този момент.

Бети разбираше, че все още е влюбена в Монти, независимо от случилото се, мислеше за него повече и от по-рано. Отдавна бе осъзнала, че ако не го обичаше, при това, както си мислеше, изцяло и вечно, никога не би се върнала в Солисо. В противен случай би заминала колкото може по-далече, само и само да го забрави. Беше се върнала в Солисо, защото искаше да бъде близо до него, но в същото време чувствуваше необходимост с всяка постъпка да му причинява страдание. Нощите минаваха, ходеше с други и всеки път си въобразяваше, че е с Монти; щеше й се той всичко да узнава, дълбоко да страда и да ревнува. А после се връщаше в стаята си, хвърляше се на леглото и безнадеждно ридаеше.

След малко телевизионният екран се замъгли пред очите й, Бети затвори клепачи и се помъчи да задържи сълзите. Знаеше, че Малчо Гудуили обича борба и бокс повече от всичко на света, и затова не поиска да сменят програмата.

Наближаваше вече десет, небето бе чисто, обсипано със звезди. През прозореца се виждаше луната, която се надигаше в кълбо от светлина над върховете на дъбовете, израсли от двете страни на Морнингсайд стрийт. Макар че на сутринта едва ли щеше да бъде по-студено, на съмване по ливадите и покривите положително щеше да има бяла корица скреж.

Малчо Гудуили седеше на ръба на стола, клатеше крака напред-назад високо над пода и възбудено се провикваше към борците на екрана. Изпитваше огромно възхищение от ненормално грамадните размери на двамата мъже, от претенциозната демонстрация на физическата им сила. В никой миг от живота си той не бе тежал повече от 25 килограма, а на височина беше точно 99 сантиметра. Успяваше обаче да увеличи височината си приблизително с осем сантиметра, защото носеше специално поръчани обувки с високи токове.

От седемнайсетата си годишнина, когато лекарите казали на родителите му, че никога няма да порасне повече, отколкото бил тогава, Малчо Гудуили бе тръгнал по циркове и панаири. Когато решил да напусне родния си дом, майка му плакала и го молела да остане, но бащата му подал ръка, сбогувал се и нищо не рекъл. От показване с всевъзможни други изроди и джуджета през тия години получаваше добри пари и всяка година спестяваше значителна сума, за старини. Поради миниатюрните си размери и нежеланието да се врат сред нормалните хора, повечето от другите джуджета зимно време се събираха и прекарваха заедно сезона в някакво градче във Флорида.

Малчо нито веднъж не се върна в родния град да види родителите си, майка си да прегърне и сега, толкова години оттогава, вече и не знаеше живи ли са, не са ли. Така или иначе, не пропускаше Коледа и всеки път пращаше на майка си поздравителна картичка, но адреса си винаги държеше в тайна. Едно лято, по време на панаира в Солисо, Малчо се запозна с Джени Ройстър, която тозчас се заинтересува от него. Изпълнена с майчински съчувствия, освен дето физиката му й се стори много любопитна, след едно от представленията тя го заговори и го покани на гости. В началото Малчо се поколеба — да иде ли в този непознат град в къщата на тази непозната жена, но Джени го убеждаваше, настояваше, обещаваше да му сготви вечеря, канеше го, ако иска, да остане след вечеря при нея. В полунощ, след последното представление, той взе такси, отиде при нея и остана до обед на следния ден, когато трябваше да се върне на работа.

През тая нощ в къщата на Джени помежду им се зароди приятелство и от този миг, дойдеше ли зимният сезон, Малчо наемаше за три месеца една от стаите й. Наближавайки вече трийсет и петата си годишнина, с улегнали навици, привикнал с компанията и пламенната привързаност на Джени, той се надяваше, че завинаги ще може да задържи своята стаичка в нейната къща.

Телефонът в антрето иззвъня, Бети стана и излезе от стаята. След две-три минути се върна, навлече палтото си и грабна шала.

— Ще изпуснеш най-интересното от борбата, Бети — с укорителен поглед каза Малчо. — Времето им изтича и ей сега ще почнат да се хвърлят наляво-надясно, не ти е работа! Ще бие сигурно тоя с белите гащета, защото, както ми се струва, вече са го ангажирали за следващото предаване, но аз съм на страната на черните гащета. Виж му само мускулите! С една ръка може да ми изцеди животеца. Защо не съм и аз голям, че да изляза на тепиха! И двамата ще видят кой съм!

Без да погледне борците, Бети се забради с кърпата и взе да я връзва под брадата си.

— Бухни го в търбуха, бе! — развика се Малчо, смъкна се от стола и развълнуван заподскача. — Извий му врата! Измъкни му ръката и с нея — прас по главата!

Бети наложи очилата с тъмните рамки и се отправи към антрето. Излезе, качи се в колата, запали и с гръмки трясъци зафорсира в студената нощ. След миг фаровете светнаха и тя подкара по Морнингсайд стрийт към мотелите по щатското шосе.

Реферът издигна ръката на бореца с белите гащета, отреждайки му победата. Около ринга се разнесоха пронизителни викове на неодобрение и миг по-късно победеният борец се завтече през тепиха, събори с един удар рефера по гръб и заскача върху стомаха му. Образите на телевизионния екран постепенно избледняха и най-сетне се изгубиха. След интервал от мигаща светлина почна следващата програма. Двама с каубойски дрехи се заловиха да стрелят един в друг.

С ускорено от вълнение дишане, здраво стиснал юмручета, Малчо продължаваше да стои пред екрана, когато на вратата силно се потропа. Той се ослуша тропането се засили, стана по-настойчиво. Той изключи приемника и тръгна към антрето да види кой ли чука в този нощен час.

Още неотворил, в лицето го лъхна вълна студен въздух и вътре се намъкна Сам Моксли.

Облякъл дрипав черен шлифер, той бе увил около врата си парче жълт вълнен плат. Беше висок негър с едър кокал, кажи-речи шейсетгодишен, с приятни черти и сивееща, ниско подстригана коса. В обноските си беше учтив и тих, но още се радваше на младежката си енергия и сила. Като млад се беше женил, но жена му умряла рано и не могла да му роди деца. От него ден Сам разправяше, че никого на света не би нарекъл свой близък и че до смъртта си няма нищо да иска, освен да преживее дните си като слуга на съдията Рейни. Беше иконом и градинар на съдията от трийсет години, грижеше се за къщата и градината за самия Рейни, и правеше това с усърдна гордост.

— Добър вечер, мистър Малчо — рече Сам, като се наведе, и погледна Малчо в очите.

Малчо се покатери на стола до стената и се изправи — да заеме по-изгодна позиция за разговор със Сам.

— За какво си дошъл? — попита го той.

Сам почна да отвива дългото парче жълт вълнен плат, с което ходеше винаги в студено време, да си пази врата и гърлото. После прилежно го сгъна, напъха го в джоба си и съблече тежкия черен шлифер. След туй захвана бързо да търка ръце, че да стопли премръзналите си пръсти.

— За нас, негрите, студът си го бива! — потръпвайки, каза Сам. Белите му зъби заблестяха в светлината на антрето. — А и за белите не е кой знае колко хубаво, мен ако питаш. Тоя леден вятър пронизва всяка кожа, не пита какъв й е цветът. Зимата всички ни ще застигне — досущ като жълтеникав ловджийски пес, който е сгащил в граха ангорски заек и джавка ли, джавка.

— Няма защо да ми казваш колко е студено, знам! — сопна се Малчо. — Питам те, защо се домъкна?

— Вие би трябвало да знаете, мистър Малчо.

— Отде да зная какво ти е хрумнало?

— Дойдох да отведа мистър Майло в къщи.

— Той ли те повика?

— Не, мистър Майло не ме е викал.

— Тогаз отде знаеш, че искал да го водиш в къщи? Слушай, Сам Моксли, ти по-добре си върви и го остави на мира! Горе е човекът, на легло.

— Нали тъкмо това си помислих още в началото — разтревожено издума Сам. — Знаех си, сигурен бях. В костите си го усетих.

— А сега какво мислиш, какво ще направиш?

— Ще си изпълня дълга. Идете и се обадете на мис Джени — да почне полека-лека да го вдига, че да не се уплаши посред нощ.

— Без мен! — запротестира Малчо и заклати глава. — С такива неща не се занимавам — после да се разсърди и мен да ругае. Съдията Рейни се навечеря и се качи горе да си изпуши пурата и да се нагласи за спане. Ако си знаеш интереса, по-добре си върви и го остави на мира!

— Знам си дълга и затуй съм дошъл, да го изпълня!

Като мина покрай Малчо, той стигна в другия край на антрето и спря пред стъпалата.

— Мис Джени! Мис Джени! — високо се развика той — Долу е Сам Моксли. Дойдох да взема мистър Майло, у дома да го водя. Чувате ли, мис Джени?

В къщата цареше тишина. Малчо се смъкна, от стола.

— Не ме ли чувате, мис Дже-е-ени? — развика се Сам още по-високо. — Тук е Сам Моксли, готов съм да отведа мистър Майло в къщи.

Не мина много и в горния край на стълбището застана Джени, плътно загърната в яркорозов халат. Кестенявите й коси се спускаха надолу, тя се мъчеше да ги дигне и изведнъж се взря в едрата фигура на Сам.

— Здравейте, мис Джени! — усмихна се Сам. — Как сте тази вечер?

— Какво търсиш тук, Сам Моксли? — троснато попита тя. — Не знаеш ли вече колко е часът? Друг път поглеждай часовника, преди да безпокоиш съдията Рейни.

— Съжалявам, че трябва да ви безпокоя — и вас, и него, но, мис Джени, нямаше как. — Сам говореше с твърд глас. — Истински съжалявам, но чисто и просто трябва да заведа мистър Майло в къщи, а вие каквото щете си приказвайте! От трийсет години денонощно се грижа за него и дългът ме принуждава да не го изоставям. Ако обичате, кажете му, че съм дошъл — да става от кревата и да слиза! Кажете му и веднага ще си ида.

— Съдията Рейни е достатъчно порасъл и знае какво върши, Сам Моксли. Човекът има право да стои там, дето си поиска. Не си ли тръгнеш, току-виж изгубил търпение и сторил нещо необмислено.

— Чух, мис Джени, всичко чух; може да е самата истина, но това няма значение. Обещал съм на мистър Майло да се грижа за него, додето е жив, няма да си наруша думата, я! Затуй съм дошъл, изпълнявам си обещанието.

Сам почака минута-две и се заизкачва по стъпалата.

— Това ще ти струва службицата, Сам Моксли! — предупреди го Джени и отстъпи назад. — Почакай, съдията Рейни сам ще ти го каже! Ще се каеш, че не си ме послушал.

— Може и тъй да е, не искам да споря с вас, мис Джени — рече той, без да спира, — но най-напред съм длъжен да си изпълня обещанието. Не го ли изпълня, до утре няма да мигна.

Джени се загърна в розовия халат и почна да отстъпва, докато най-после застана пред вратата.

— Предупреждавам те за последен път, Сам Моксли! Послушай ме! Ще съжаляваш, че си пропуснал да извършиш една добрина на старини. Ще се лишиш от всички гозби, които обичаш, а нощем няма да има де да се свреш. Ще тръгнеш по улиците да просиш и ще си блъскаш главата, че не си ме послушал, като ти думам.

— Чух, мис Джени, но това няма значение — решително рече той. — Ако се наложи, гладен и гол ще тръгна.

Сам посегна към отворената врата и заопипва стената да намери ключа на лампата. Щракна и в този миг съдията Рейни се надигна в леглото, примижал от силната светлина.

— Здравейте, мистър Майло! — сериозно каза Сам.

— Проклет да си, черна кожо! — викна съдията Рейни. — Какво търсиш тук? Не съм те викал. Какво те е прихванало? Сигурно си се побъркал. Не виждаш ли какво правя?

— Нямаше защо да виждам с очите си, мистър Майло, аз в костите си го усещах. Като се обади мис Джени по телефона да не ви приготвям вечеря, защото тя щяла да ви гощава, веднага разбрах какво има да става. Знаете, сам ми казвахте, че поиска ли една жена да те нагости и да ти приготви постелята, това било сигурен признак, че освен яденето, още куп работи имало да стават. Като се обади мис Джени по телефона, пресметнах колко време ви трябва да вечеряте, колко за пурата и после хукнах насам. Познавам аз кога е точният момент да си изпълня дълга — нали ме накарахте да ви обещая, че изпаднете ли в подобно положение, ще дойда да ви измъкна. Няма нищо лошо човек да поседи надвечер час-два с приятелката си, но цялата нощ в къщата й да останеш, един куп неприятности ще ти се струпат. Много добре помните, мистър Майло, сам сте ми ги казвал тия неща и аз ви обещах винаги да се притичвам и да ви водя у дома, додето не е станало късно.

— Досаден африкански изгнанико! — изрева съдията Рейни с гневен глас. — Друго не знам ще направя ли, но още утре отивам в съда, ще искам да ти издадат заповед за депортиране. Ще те лашнат някъде в Африка на такова затънтено място, че докато си жив, няма повече да видиш изгрева на слънцето. Пречиш ми в живота цели трийсет години, до гуша ми дойде.

— Истина е, мистър Майло, стараех се каквото ми кажете туй да правя. И съм ви благодарен, дето ме оставихте да се грижа за вас.

Сам намери чорапите на съдията и дръпна завивката. Успя да му обуе единия, но Рейни го изрита от леглото. Като се наведе обратно, той сключи здраво ръка около крака на съдията и му нахлузи и другия чорап. Без да го изпуска, Сам му наниза крачолите на панталоните.

— Абе, ти не чу ли какво ти казах, Сам Моксли? — викна съдията Рейни, запъхтян и запотен от напрежение. — Казах, че от твоето досадно пречкане ми е дошло до гуша. Къде е казано, че цял живот съм длъжен твоите гозби да ям? Нито пък ми е много приятно, като ме задърпаш да си съблека дрехите, че да ги гладиш. И още нещо — никак не ми харесва начинът, по който всяка сутрин ми дърпаш завивките и ме караш да ставам за закуска.

Сам закопчаваше ризата на съдията Рейни.

— Да, сър, чух ви, мистър Майло. И на всяка думица ви вярвам… Говорете си, както си щете. А сега нищо не искам от вас, само се изправете, да ви напъхам ризата в панталоните. И не си пъчете корема, че не мога да ви нанижа колана. Бързам, защото трябва да си вървим. Ето ви вратовръзката — ако искате, сложете я, ако не искате, ще я нося в джоба си. А да щете да ми кажете какво сторихте с обувките, когато ги изухте? Тозчас ще ги открия и ще ви ги обуя.

— Изненадана съм от тебе, Майло — обади се Джени от прага. — Не мислех, че можеш да се оставиш тъй да те подмятат разни като тоя тук. Ти гръбнак имаш ли, нямаш ли?

Малчо Гудунли се бе довлякъл на вратата до Джени да гледа.

Сам намери обувките на съдията Рейни под леглото. Като го обу и привърза здраво връзките, той му помогна да си облече палтото.

— Досаден чернокож! — изсъска съдията Рейни, изправил се напълно облечен сред стаята. — За последен път ме измъкващ отнякъде по тоя начин, посред нощ. Утре първата ми работа е да ти извадя удостоверение, че си доказано умопобъркан. С това ще те пратя там, дето трябваше да си от трийсет години. Моя си е грешката, че досега не съм те изпратил в щатската лудница.

— Приказвайте си, каквото искате, мистър Майло. Хич не ме интересува. Толкоз пъти сте ги разправяли тия, че съвсем точно знам, кое какво значи. В миналото никога не са ме взимали за луд, тъй че и сега едва ли някой ще повярва.

Стиснал здраво съдията Рейни за ръката, Сам го поведе от спалнята към антрето. Джени и Малчо ги последваха до стълбите.

— Просто не мога да разбера защо за бога оставяш Сам Моксли тъй да те разиграва — звучно се завайка Джени, когато двамата заслизаха по стълбите. — А кой знае, може и сам да си го измислил, за да не можеш никъде цяла нощ да останеш. И как иначе, никой не би си представил, че мъж като тебе няма да се застъпи за правата си. Каквото и да е, и аз не обичам тъй да ме захвърлят, особено след като ги приготвих вечеря и разчитах, че ще останеш. Сега излиза, че ме е сполетяло още едно от моите изпитания и страдания. Изглежда, ще трябва и аз да си потърся привилегиите — след всички тия неприятности…

С овчи израз на лицето съдията Рейни тръгна по стълбата, следвайки Сам. Той отбягваше пронизващия поглед на Джени и мълчеше. Сам пое шапката му и после му помогна да си облече палтото.

Джени и Малчо бяха вече слезли. Малчо трескаво се покачи на един от столовете и се изправи на пръсти, нищо да не изпусне.

Преди да излезе от къщата, съдията Рейни се извърна да погледне Джени, но като видя колко е ядосана, дума не обели. Тя се готвеше нещо да рече, но в този миг Сам го изблъска навън и затвори вратата зад гърба му.

Джени остана след тях вторачена във вратата, на кръглото й месесто лице бе изписано изумление. Неочаквано тя се наведе, грабна една от саксиите си и с все сила я запрати към вратата. По пода се разсипаха късчета от натрошената саксия и от разцъфналото цвете.

Без да погледне какво е сторила, Джени загърна плътно розовия халат около тлъстите си бедра и се заизкачва нагоре. Неизминала и половината стъпала, тя се спря и погледна назад. Малчо я наблюдаваше с кисела, но жадна усмивка.

— Не мога да разбера какво става — плачевно продума тя, — но колчем реша да се покажа с голямо сърце и някому да докажа, че го уважавам, все тъй ще стане, че нищо не излиза. И това ми е една от сладките слабости.

И продължи да се качва по стълбите за втория етаж. На едно-две стъпала преди последното тя пак се спря и погледна надолу към Малчо. Все тъй обнадежден, той още стоеше в антрето.

— Вийзи — викна го тя и му направи знак да се качи, — ела при мен, Вийзи.

IV

Навлякла розовия халат и подпетените си жълти чехли, Джени Ройстър гладеше в кухнята една от любимите си блузи, когато Клара Крокмор излезе от къщи, прекоси двора и леко похлопа на задната врата.

Беше утрин, минаваше десет, полъхваше сладникав югоизточен ветрец и след студената нощ блесналото слънце дори топлеше. Джени бе сама в кухнята, тананикаше си и без болезнените обръчи на сутиена и корсета се чувствуваше леко и приятно. Не бе си направила труда да среши и нагласи бухналата си коса и тя падаше на кичури от всички страни — по лицето, по врата й.

Както обикновено за този час на деня, Бети Уудръф все още спеше. Тъй като всяка нощ закъсняваше — винаги до полунощ, а понякога и до два-три часа, — Бети свикна да проспива сутрините, а после до ранните следобедни часове, четеше в леглото. Тогава слизаше в кухнята, препичаше хляб, приготовляваше си кафе. След това се изкъпваше, обличаше най-хубавия си тоалет за излизане и бавно се разхождаше до площада на Съдебната палата в центъра на града. Стигнала веднъж там, лениво пазаруваше час-два — купуваше каквото й трябва — и сядаше или пред автомата за сода, или в една от кафетериите. Тя вече познаваше повечето търговци и чиновници в Солисо и когато я заговореха по магазините, обръщаше се приветливо и приятелски, но на улицата не спираше с никого да говори. Бети се връщаше на Морнингсайд стрийт преди мръкнало и до вечерта обличаше панталоните и пуловера.

След закуска Малчо Гудуили също слезе до града да провери в пощата няма ли писмо. Тази проверка в пощата винаги му отнемаше доста време, но му бе станала приятно занимание. Хората бяха любопитни и често го спираха на улицата, канеха го на бутилка бира. Всички очакваха да чуят от него подробности за изродите и джуджетата, с които лично се познава, да им разкаже нещо от преживелиците си с пътуващия цирк.

Тъй като искаше да получи писмо и неотворено да го носи в джоба си няколко часа, в това време изпълнен с гадания, какво ли му пишат, Малчо винаги се надяваше, че все някой ще му пише. Минаваха обаче седмици, без нищичко да получи. Понеже най-редовно си плащаше членската вноска в Организацията на американските лилипути, той бе сигурен, че веднъж в месеца поне ще получи клубното списание. Сегиз-тогиз директорът на цирка му изпращаше циркуляр, в който се даваха ревизирани и точни сведения за турнетата през предстоящия сезон. Друг път — безкрайно зарадван — ще получи картичка с изглед от Флорида, където през зимата живееха останалите джуджета от цирка. Всъщност, когато пътуваше по панаирите, Малчо получаваше по-богата поща, тъй като Джени редовно му пишеше, за да му каже колко самотна се чувствува в къщи без него.

Като отвори на Клара Крокмор с обичайната си служебна усмивка — не размениха ни дума, — Джени се върна при дъската и продължи бавно да си глади блузата.

Джени и Клара бяха тъй навикнали да си разменят визити по различно време на деня и тъй често се виждаха през седмицата, че понякога, като се навестяваха една друга, мълчаха по час и половина без прекъсване. И двете бяха доволни от това мълчание, защото целта им беше чисто и просто да си правят компания, докато една от тях не се разбъбри.

Клара се отправи към един от столовете в кухнята, а Джени й направи знак с глава към кафеничето на печката. Клара приближи печката, наля си чаша горещо кафе и пусна в него захар и каймак. После седна, кръстоса нозе и удобно се облегна. Засърба и търпеливо зачака. Бавно, но грижливо Джени продължи да глади.

Клара Крокмор беше вдовица в края на четиридесетте, няколко години по-млада от Джени, с късо подрязана светлоруса коса, всякога прилежно сресана и ондулирана. Беше дребна и нежна, светлосинеока, с едва забележими трапчинки, запазила и досега младежката си фигура. Не се омъжи повторно, но то не стана, защото нямаше желание. Често признаваше на Джени надеждата си, че няма да си остане до края на живота сама и че ако някой ден се отчае, не ще се подвоуми да застане една сутрин пред вратата и да сграби първия мъж, който мине по улицата. Съвсем неотдавна, уж на шега, а всъщност със сериозни намерения, тя бе заявила, че не побърза ли някой да й поиска ръката, ще си вземе квартирант.

Цели 5 години след смъртта на мъжа си Джордж Крокмор Клара живя сама в съседната къща; времето си посвещаваше най-вече на цветята, които отглеждаше в задния двор. Освен това беше опитна шивачка се гордееше, че сама крои и шие всичките си рокли. Години наред Джордж Крокмор бе касиер в банката и благодарение на предвидливостта и способността си да управлява собственото си финансово положение успя да снабди Клара с достатъчно осигуровки и спестявания, които й даваха възможност да живее безгрижно до края на живота си. Двуетажната й тухлена къща бе напълно изплатена и към нея тя притежаваше луксозна лимузина последен модел.

За свое най-голямо задоволство, Джени привърши гладенето на блузата, вдигна я, огледа я с одобрение и я метна на закачалка — искаше да я отнесе в стаята си, без да я сгъва. После измъкна една от памучните си поли, изпрани предния ден, и я просна на дъската за гладене. Преди да хване отново ютията, тя хвърли поглед към Клара, изразително повдигайки вежди — това значеше, че най-сетне е готова да говори.

— Ужасен, убийствен студ снощи, нали, Джени? Клара веднага заприказва с настървение, което показваше колко нетърпеливо е чакала през цялото време възможността да каже нещо.

— Виждала ли си в живота си такова нещо в толкоз ранна есен, Джени? Аз поне не си спомням.

— Страшно беше — съгласи се Джени и поклати глава. — Направо страшно.

Внимателно повдигайки подгъва на полата ся, Клара кръстоса крака в друга поза. После изпъна едното си стъпало и огледа тънкия си глезен.

— Може би най-сетне ме е налегнала старостта — рече Клара, посегна и погали крака си, — но май зимите с всяка година взеха да стават все по-студени. Ако снощният мраз се повтори, ще се наложи да си купя още едно одеяло. Истина ти казвам… искам да кажа… всъщност нощно време почна да ми става студено, откак Джордж си отиде. — Тя замълча и отново си погали крака. — Яд ме е на снощния студ не за друго, ами затуй, че след толкоз труд и грижи през лятото тая сутрин в градината не бе останало ни едно цвете. Тъй се натъжих, че ми се дощя да седна и да ревна.

Джени кимаше в знак на съгласие.

— А пък аз снощи загубих скъпоценните си червени и жълти хризантеми — въздъхна тя. — По-хубави хризантеми не бях отглеждала. Не мога ти каза защо, но да се грижа за цветята е една от най-сладките ми слабости. Не е ли грехота — студена вълна по това време! Ако на времето не му беше скимнало да се държи тъй дяволски опак, тия мразове нямаше да дойдат поне още три-четири седмици, знам аз. Но от едно съм доволна. Снощи си прибрах всичките саксии. Да ги бях забравила, всичко щеше да се попари. Като си помисля как мога да си погубя цветята, иде ми да се свия на кълбо и да умра като куче.

— Хубави цветя имаш, Джени. Възхитена съм. Пък аз винаги съм казвала, Клара, че в задния двор имаш чудесни цветя.

Джени продължи да глади полата, а Клара, наблюдавайки я над ръба на чашата, допи кафето. Минутите течаха в тишина.

По едно време Клара се надигна от стола и отнесе чашата и чинийката на умивалника. Застанала пред него с гръб към кухнята, едно след друго тя старателно се залови да ги мие в струята гореща вода. Едва като ги избърса, се обърна и погледна Джени.

Джени безгрижно тананикаше и движеше ютията напред-назад върху полата си.

— Не зная колко е вярно, но чух, че си щяла да се откажеш от квартирантите си — поде Клара, като се стараеше да говори с най-безразличен тон. — Много се изненадах, като научих, и веднага си казах, че не може да бъде.

Джени тръшна ютията на дъската. Рязко спря да пее, но все още не вдигаше поглед от полата.

— Какво си чула? — попита тя след малко. — Какво каза?

— Чух, че твоите квартиранти щели да те напуснат и да се преместят другаде, но както ти казах, не знам истина ли е, не е ли…

Извръщайки се полека. Джени погледна Клара право в очите. Лицето й се изчерви, устните й леко потръпваха, сякаш неочаквана болест я бе повалила, опря ръка на дъската и тежко се облегна на нея.

— Къде ги чу тия неща? — остро попита тя. Гласът й бе сух. — Кой ще е тръгнал из града да клюкарства? Откъде ги научавате тия работи, бе? Искам всичко да разбера.

Свела очи да избегне гневния поглед на Джени, Клара се върна на стола и седна. Джени остави дъската, мина през кухнята и застана пред нея.

— Хайде, казвай!

— Какво да ти кажа. Предполагам, че досега целият град е разбрал — каза Клара. — Аз обикновено последна научавам нещата.

— Кога чу?

— Тази сутрин.

— Кой ти каза?

— Норма Поуп.

— Какво рече тя?

— Преди малко си бях в градината, тя се приближи до оградата и всичко ми разказа, но тя откъде е чула, не знам. Сигурно някой от съседите. Нали знаеш, Джени, как се носят приказките от улица на улица. Винаги е било така. И една думица да пуснеш, ще стигне до другия край на Солисо като пожар в гората, когато има вятър.

Джени усука розовия халат и се тръсна върху най-близкия стол. Пое си дълбоко дъх и кръглото й лице се изчерви още повече.

— Хайде, разкажи ми какво си чула — гласът на Джени беше напрегнат, тя скръсти ръце в скута си. — Искам да зная с най-големи подробности какво се говори. Кажи, Клара, какво приказват за мен?

Клара повдигна полата си и прекръстоса нозе.

— Виж какво, Джени, не искам после мен да обвиняват — тя се наведе и отново погали крака си. — Повтарям само това, което ми казаха, Норма Поуп ми го каза. Ние двете с тебе сме добри съседки и приятелки от сума време и сама знаеш, че не бих говорила зад гърба ти неща, които мога в очите да ти Кажа. Е, може и аз да си имам недостатъци, но не съм от тия приятели, които… — Клара се облегна, изпъна се и заигра с най-горното копче на роклята си.

— Не съм казала, че ще ти се разсърдя — искам само да науча какво си чула.

Вторачила се в полата си, Клара усърдно се зае да я приглажда с ръце.

— Ами че… — почна тя, все още без да погледне Джени в лицето. — чух, че… всъщност аз ще ти кажа само онова, което Норма Поуп ми разправи тази сутрин… та чух, всъщност Норма каза, че някои хора… искам да кажа, тя чула, че някои хора щели страхотни неприятности да ти причинят, такива неприятности, че си щяла да продадеш всичко и да напуснеш града… освен ако принудиш Бети Уудръф моментално да ти напусне къщата.

Джени загърна халата още по-плътно и самоуверено се усмихна. Едва сега тя се отпусна на стола.

— Ни най-малко не ми влиза в работа какво правят тия от църквата на Суровия кръст. Моят адвокат казва…

— Но това, което чух, не идва от хора на църквата.

— Че кой друг може да говори за мене така?

— Жените, които са разбрали, че мъжете им се виждат нощно време с Бети Уудръф в мотелите по шосето.

Джени се загледа с мигащи, но невиждащи очи в Клара.

— Моят живот е низ от изпитания и страдания, едно след друго — неочаквано каза тя, — и както е тръгнало, май така ще си остане, додето съм жива. Мислех, като се оттегля, и всичките ми главоболия изведнъж ще престанат. Преди години бях още младо момиче и мъжете още ме искаха много-много не се тревожех какво приказват хората за мене. А сега тия случки всъщност показват разликата между отношението на света към една жена, когато е млада и хубава и когато е стара и грозна. Друго да си чула?

— Как да ти кажа…

— Кажи ми, Клара.

— Разправят, че Бети Уудръф слизала в центъра всеки следобед, всички да я видят, а накрая прелъгвала мъжете един след друг, отивали после из мотелите и всяка нощ вършели скандални истории. Казват че можела всекиго да съблазни. В града се е пуснала дума, че малко необикновена падала, дори, както казват, била скандално различна от другите жени. Не зная какво по-точно искат да кажат, само гадая. Както и да е, говори се, че ти си била виновна, защото мъжете се обаждали на твоя телефон да я търсят и след петнайсет минути отлитала нанякъде.

— Друго, Клара? — Джени стисна устни.

— Това е кажи-речи всичко. Почакай, казват още, че Бети Уудръф била усвоила цялата си опитност от тебе — иначе отде ще знае как се дигат скандали.

— Ти, Клара Крокмор, по-добре виж собственото си поведение и за моето не мисли! Сега съм уважавана възрастна жена и не съм по-лоша от другите. И, освен това всяко момиче е длъжно да знае какво искат мъжете от него.

— Джени, не се сърди, че ти казах това — рече Клара. — Нали сама поиска да узнаеш какво съм чула. Повторих ти онова, което някой вече е споделил с Норма Поуп.

— Имам право да се сърдя, на когото си искам, а особено пък на тия, които не вярват, че съм почтена жена. И ако от добро сърце съветвам Бети Уудръф насаме, това никого не интересува. Разговорът между две жени е също тъй естествен, както и за мъжете, които заедно посрещат утрото. Много добре знаеш. А малко ли й беше на Бети, че оня, треньорът, я захвърли? Има нужда от човек като мен да й помага и да я напътства в света. Има момичета, такъв удар преживяват, че повече мъж не виждат и стари моми си остават. Други пък тръгват по улицата да се предлагат за по някой долар. С Бети не исках да стане нито едното, нито другото. — Тя замълча. — А сега ми кажи и останалото. Какво друго чу за мен, Клара?

— Друго не си спомням — предпазливо отговори Клара.

— Сигурна ли си? Нищо друго ли не казаха?

— Може и да е имало друго.

— А какво друго?

— Някой спомена, че понеже си била вече на години, нямало смисъл тепърва да си променяш досегашните навици и че не било много подходящо да живееш с църквата врата до врата.

Джени се изправи и тръгна напред-назад из кухнята. Беше толкова развълнувана, че, без да усети, изпусна от крака си единия чехъл.

— Много добре зная откъде са тръгнали тия долни клюки — с горчивина изрече Джени. — Верующите от Суровия кръст н техният проповедник Клъф. Друг никой не може такива подлости за мен да надума. Идват вчера и казват, че не изпъдя ли Бети, щяла съм неприятности да си имам. А това е само извинение, защото всъщност искат да ми присвоят имота и да изградят пристройка към църквата. Пък аз до дупка ще се противопоставям, докато ми държат силите. Ще ги науча аз тях! И двойно повече пари да ми дават, пак няма да си продам къщата. Ще им дам да видят!

Най-сетне, разбрала, че е загубила единия си чехъл, тя млъкна и се заоглежда из кухнята. Откри го, протегна крак, без да се навежда, нахлузи чехъла и отново тръгна напред-назад.

— Ще се противопоставя, ще видиш! А Бети Уудръф може да остане при мене още десет години, ако иска. И такива като нея още ще взема, нито едно празно легло да не остане в къщи. И като си напълня къщата с квартирантки, тия, верующите от Суровия кръст, току-виж почнали да съжаляват за долните си приказки. Додето свят светува, моята къща ще бъде пъпът на Солисо.

Сълзи изпълниха очите й, разхълца се, месата й се разтрепериха. Внезапно и за миг ослепяла, тя се довлече до стола на Клара и падна в коленете й. Клара я прегърна и взе утешително да я потупва. Разплакана като малко дете, Джени притисна лице в скута на Клара.

— Не плачи, Джени — нежно каза Клара, оправяйки разбърканите й коси. — Защо се оставяш на такива да те мъчат и да ти тровят живота? Никой не може да те изхвърли от собствената ти къща. Имаш право да живееш тук, докогато си искаш.

Джени посегна, хвана долния край на розовия си халат и избърса очи.

— По някой път ми се струва, че на тоя свят си нямам ни един приятел — сломена продължаваше да хълца тя. — Хората се отнасят с мен като със стар протрит парцал за дъски, годен само за боклука. А като бях млада и хубава, никой не постъпваше подло. Остарях, погрознях, от всичко се отказах и вече никой пет пари не дава за мене. Какво си мислят, къде трябва да се дене жена като мене? Нали и аз все някъде трябва да живея? Не съм ли пестила пари, не съм ли плащала за тая къща? Съм! Тогаз защо да не си живея в къщата и като всички други спокойно да дишам?

— Да, Джени, да, Джени — успокояваше я Клара.

— Срамота и грехота тъй да се отнасят с мене! Като бях млада и хубава, на четирийсет мили нямаше да срещнеш мъж, който да не ме е поискал, а сега, като съм стара и грозна, всички гледат как да се отърват от мене. Като бях младо момиче, каквото поисквах — имах го, а сега не ми дават да живея в собствената ми къща, за която пари съм харчила. Мога да ти изредя с имената неколцина от тия, дето идваха при мен, преди да се запишат в църквата — и добре си прекарваха, повярвай, — а сега те, същите, са против мене, пишат се набожни и ме карат да напускам града. Тъй ме е яд, че мога на десет стъпки да се изплюя.

— Джени, аз съм ти приятелка, на мен винаги разчитай — каза Клара, нежно галейки я по косата. — Не обръщай внимание на хорските приказки. За коя ли жена не приказват, сега и твоят ред е дошъл.

Попила сълзите си, Джени приближи печката и си наля кафе. В чашата изсипа няколко лъжички захар и тъй енергично взе да го разбърква, че кафето се разплиска по розовия халат.

— Нали запомни какво ти казах, Клара? — каза Джени с твърд глас. — Реших: няма да изпъдя Бети. Неотдавна верующите от Суровия кръст и проповедникът Клъф ме караха да изхвърля и Вийзи Гудуили, но той и досега е тук. Казваха, че било грях, неморално било Вийзи и аз да живеем под един покрив. Нямам представа как са разбрали какво правим понякога с Вийзи, защото вечерно време винаги си пускам пердетата, но хайде, разбрали — няма ли жената право на частен живот, когато я прихване? Има-няма, от трийсет и пет години все така я карам — сега заради тях да се откажа ли?

Клара се изправи насред кухнята.

— Да си тръгвам, обед стана — и се отправи към задната врата, но след две-три крачки спря. — Джени, ако се случи нещо… Искам да кажа, ако се наложи Вийзи Гудуили да те напусне … — Клара бе тъй смутена и възбудена, че трябваше да си поеме дъх, преди да се доизкаже — как да ти кажа, у дома имам една стая, ако иска, да заповяда.

Джени изпусна чашата и чинийката в умивалника и те шумно издрънчаха. Вперила поглед в Клара, почервеняла от гняв, тя също се изправи насред кухнята.

— Това е най-подлото и долно нещо, което съм чула в живота си, Клара Крокмор! Знам аз накъде биеш! Нам тия не минават! Искаш Вийзи Гудуили при теб да се премести, а? И мислиш, че можеш да ми го отнемеш, а? Слушай какво ще ти кажа, Клара Крокмор. Той е мой и няма да ти позволя да го завлечеш — ти да намазваш, а аз не, тъй ли?

Клара посегна да отвори вратата, Джени се втурна подире й. Клара не успя да отвори. Джени пипна с две ръце късата й руса коса и диво й разтърси главата. С прерязан път за бягство, закрещяла с цяло гърло, Клара почна да дърпа и мачка розовия халат на Джени, докато най-сетне успя да го свали от гърба й. Като видя това, Джени се помъчи да скъса роклята на Клара. И двете паднаха на пода. Като по-чевръста, Клара успя да се измъкне и отвори вратата. Спусна се по стълбите на верандата и без да се обръща, се завтече към своя двор.

Като реши, че е в безопасност, тя спря и погледна назад. Джени стоеше на верандата с парче от розовия халат в ръка.

— Само да си посмяла да ми стъпиш в къщата, докато си жива, долна мерзавко! — викаше Джени. — Ако ми припариш в къщата още веднъж, до косъм ще те оскубя! И дрешките тъй ще ти накъсам, че ще ми станеш на варено пиле! От днес нататък с теб не говоря. И ако те хвана някога, че се мъчиш да примамиш Вийзи Гудуили в къщата си, ще те удуша, живота ти ще изстискам! От мен мъж никой не може да отнеме, щом аз не искам да го дам! Вийзи ми е жокейчето, хубаво да запомниш!

V

Когато проповедникът Томас Клъф нагласи куфара в колата си, снижи рамене и се изгърби зад кормилото с надеждата, че няма да го разпознаят, като напуска града, и префуча през площада на Съдебната палата, беше току преди здрач. Като стигна края на града, макар и все още напрегнат и възбуден, той бе успял вече да поуталожи вълнението си.

Насочи автомобила по щатското шосе към Съмър Глейд, градче на десет мили южно от Солисо, разположено в плодородна низина. Небето цял ден бе ясно, слънцето бе постоплило света и в късния следобед вятърът се обърна — от югоизточен стана югозападен. С падането на нощта бризът откъм Залива омекна и овлажня.

Проповедникът Клъф размишляваше и от сутринта кроеше как ще изпълни непреодолимото си желание; взел най-сетне решението, той едва дочака идването на тъмнината. Втълпи си, че като божи служител е длъжен да научи всичко за живота — поне колкото може, — та после да съчинява проповедите въз основа на личните си преживявания и наблюдения. Оттук нататък не бе трудно да се самоубеди, че е необходимо само веднъж да пренощува в някой мотел и от първа ръка да натрупа познания в тази особена проява на живота.

Като чуваше за посещенията на Бети Уудръф в мотела „Приятни часове“, проповедникът Клъф неведнъж бе усещал силното и настойчиво влечение и той да иде там. Няколко пъти, умело скрит зад храсталака в църковния двор, той бе наблюдавал Бети, като излиза от дома на Джени Ройстър и поема с колата си в нощта; веднъж дори я проследи да види къде отива. Всеки път след подобен случай той се връщаше у дома, дето го чакаше неспокойна нощ, въртеше се, мяташе се в леглото с часове, терзаеха го опустошителни мисли за нея.

По шосето между Солисо и Съмър Глейд имаше десетина мотела, някои модерни и светли, други порутени хижи и бараки, и с всеки следващ мисълта за това, което върши, още повече го вълнуваше и възбуждаше.

В някои от по-новите мотели вече прииждаха нощните гости, той виждаше мъже и жени, които слизат от колите си и влизат. Макар че през цялото време се чувствуваше самотен, сега, като знаеше, че и той скоро ще бъде настанен в такава стая, изпълваха го приятни усещания. Когато пристигна в Съмър Глейд и бързешката пое обратния път, бе станало вече съвсем тъмно и мотелите запалваха блестящите си електрически фирми и реклами.

Проповедникът Клъф беше млад човек, нямаше още трийсет, с оредяла черна коса и бледа кожа. Нисък на ръст, едва надхвърлящ метър и петдесет, той имаше слабо, мършаво тяло. По природа беше нервен и вглъбен и лесно пламваше от собствените си проповеди. Понякога викаше и крещеше с такъв плам, че пресипваше, и още нестигнал заключителната част на проповедта, едва смогваше да шепне. Дойдеше ли такъв момент, когато никой вече не го чува, почваше да скача от възбуждение, от време на време се тръшваше на пода и се търкаляше до пълно изтощение. До благословията в края обикновено потъваше в пот, а синият му костюм всякога бе смачкан и прашен.

Бе роден в горите по южния край на областта Индианола, при един от казаните за дестилация на терпентин, където баща му работеше като пожарникар, а майка му — като готвачка. Никога не бе отивал на повече от четиридесет мили от родното си място. Изкара две години в основното училище, после се залови на работа в една дъскорезна и пропусна всякаква възможност да се подготви за църковното поприще. Но на двайсет и три годишна възраст, по време на събрание за религиозна просвета, той бе въвлечен във вярата, стана пламенен и убедителен агитатор за църковни помощи и оттогава с успех се отдаде на проповедничество. Особено добре се проявяваше, когато трябва да се съберат средства за построяване на нова църква.

Помежду си членовете на Църквата на Суровия кръст си казваха, че ще е по-добре техният свещеник да има жена и деца, па макар и само тъй, за пред хората, но той и до ден днешен с нищо не показа, че се интересува от семейния живот. Един от енориашите веднъж го заприказва, обясни му, че нежененият свещеник всякога е подложен на опасността да го замесят в някой скандал, но той така се смути и разпали, че по този въпрос вече никога никой не обели зъб.

Проповедникът Клъф бе стигал само на крачка от брака и това стана след репетиция на църковния хор, когато късно през нощта отиде да изпрати една от по-младите хористки. Застояха се в колата му пред къщата й толкоз дълго, че накрая баща й излезе и ги пипна да се любят върху задната седалка. Бащата бе тъй изненадан от това, което вършеха, че се усъмни да не е надникнал в чужда кола, и бързо се отдалечи. Но като спря да поразмисли, той реши, че е видял именно жълтокафявия автомобил на проповедника Клъф, макар да не можа да познае проповедника без синия му костюм. И се върна да погледне пак. Те още се любеха; този път бащата извика и насочи фенерчето си към тях. Най-сетне проповедникът Клъф се надигна.

Приказките, кавгите, извиненията и заплахите продължиха повече от час, след като проповедникът навлече синия си костюм и се измъкна от колата. Но тъй като момичето бе твърде младо за женитба и на нейната възраст никой не би й дал позволително за встъпване в брак, проповедникът Клъф обеща не само никога вече да не я събаря на седалката, но и да не я изпраща след спявка. За по-сигурно баща й я отписа от църковния хор, тъй че тя изобщо вече не отиде на спявка.

Като стигна мотела „Приятни часове“, проповедникът Клъф насочи без колебание жълтокафявата си двуврата спортна кола към ярко осветената алея. Пред мотела имаше вече няколко автомобила. Той забеляза Стенли Причърд, който отвори една от стаите за току-що пристигналите мъж и жена. Проповедникът Клъф спря пред канцеларията, угаси мотора и нетърпеливо зачака Стенли.

Собственик и управител на мотела, Стенли Причърд беше верен член на Суровия кръст. Освен дето предварително бе решил да посети именно „Приятни часове“, проповедникът Клъф вярваше, че все пак за него ще е по-уместно да прекара нощта на място, където го познават. Той никога не бе се сещал за вероятността да му се струпат затруднения и неприятности, идваше за пръв път в мотел и се чувствуваше сигурен и защитен в заведението на човек, който е член на неговата енория.

Докато чакаше в колата, въображението му се впусна в трескави мисли за предстоящите му деяния. Искаше Стенли по-скоро да се върне в канцеларията, защото, пристигнал най-после в мотела с настъпилия мрак, повече от всичко мечтаеше да му дадат стая за нощуване.

Накрая — стори му се, че измина неоправдано дълго време — Стенли Причърд се върна в канцеларията. След малко забеляза, че Стенли го гледа през прозореца, измъкна се светкавично от колата и влезе при него.

Намъкна се в малката канцелария и затвори вратата зад гърба си. Стенли изненадано го измери с поглед.

— Аз съм, Стенли — ухили се свенливо проповедникът Клъф и с нервно движение прокара ръка през оредялата си коса. — Проповедникът Клъф.

— Да пукна! — възкликна Стенли, излезе напред и подаде ръка, — Но това е наистина голяма изненада, отче Клъф! Видях ти колата отвън на алеята, но си помислих, че някой турист иска да провери колко ще му излезе едно пренощуване. Хич и не си помислих, че може да бъдеш ти.

Заравяйки ръце в джобовете си, проповедникът Клъф се усмихна с неспокойно изкривени устни.

— Абе, то и аз, кажи-речи, съм такъв. Недоумяващ, Стенли се поколеба.

— Какво искаш да кажеш, отче Клъф? Как може ти да бъдеш турист?

— Ще ти обясня, мистър Причърд — почна той, смутено усмихнат. — Напоследък много сериозни мисли ме занимават и стигнах до заключението, че от никой друг и единствено от мен самия зависи да узная, каквото мога, за живота и поведението на хората, които пътуват по пътищата на страната в наши дни. Това е нов, различен начин на живот и един събуден свещеник не бива да си позволява да го приема, без да се осведомява и без да научава всички по-важни промени в жизнените навици на хората. Ето защо реших да дойда тук, на място да се поуча.

— Значи наистина искаш да прекараш нощта тук, в мотела?

— Разбира се, искам, мистър Причърд.

— Сам ли си?

— Да, естествено. Сам самичък.

— Ама че глупав въпрос! — смутено прихна Стенли. — Не искам да си помислиш, че ме интересуват личните ти работи, отче Клъф. Просто съм свикнал всички туристи да питам, защото по някой път, дам на пътника стая с едно легло, и хоп, след малко от стаята излиза и влиза жена, а току-виж и цялата нощ останала. Та затуй още в самото начало се опитвам да разбера двойка ли са, че да ги таксувам двойно. Като влезе веднъж човек в стаята и удари ключа, иди, че му искай допълнително още един долар!

— Колко ще ми струва да остана тук? — попита проповедникът Клъф, извади ръце от джобовете и запрехвърля тежестта си от единия крак на другия.

— Да ти струва? — Стенли поклати глава. — Нито един цент, отче Клъф! Аз само тъй, обясних ти как се справям с обикновените пътници. А на теб ще дам най-хубавата стая, защото ми стига гордостта, че си гостувал в мотела „Приятни часове“. И освен това мога ли и да помисля дори — от нашия проповедник пари да искам! Не е праведно!

— Не желая да ти се натрапвам …

— Ти, отче Клъф, никому не се натрапваш. Ти ми правиш огромна чест. По това време на годината и без това разполагам с доста празни стаи. Големият наплив още не е почнал; ела да видиш след месец, като тръгнат на тълпи за Флорида! Но въпреки това обичам и в по-слабия сезон да давам стаи, помага на търговията. Като види обикновеният пътник, че един мотел се посещава, че отпред са спрели повечко коли, това му действува, приисква му се и той да спре.

Стенли заобиколи масата и от лавицата на стената избра ключ.

— Отче Клъф, давам ти номер 24 — каза той Както ти рекох, искам да имаш най-доброто в мотела. Освен това е чак на другия край на двора, тихо, изолирано, няма да те смущават, като ходят на сам-натам. Колкото ми е възможно, искам да те предпазя и затова не ти препоръчвам много-много да се мяркаш насам, че има някои, като отидат на мотел, съвсем други стават. Откак имам вземане-даване с хората, много неща разбрах за чудатостите на човешката природа.

— Нали и аз искам тъкмо това да разбера …

— Мога да ти кажа, много неща научих само като наблюдавах хората как се държат по мотелите. Няма никакво съмнение — мъжете пият повече уиски от обикновено, а в мотелската стая жените са винаги по шавливи, отколкото в домашна обстановка. Чукат си един друг по вратите и ако откажеш някому от неговата бутилка да сръбнеш, оня побеснява и псува, а жените — виждал съм ги, — като се втурнат разсъблечени, само смей да им откажеш.

— Аз по принцип не пия уиски — побърза да отбележи проповедникът Клъф.

— Зная и ако някой се опита насила да ти дава, веднага ми обади. Не ми се ще да ти се случват такива работи, отче Клъф. А сега качи се в колата и ме последвай в другия край на двора. Ще ти покажа как да се настаниш.

Следвайки ръкомаханията на Стенли Причърд, проповедникът Клъф подкара своята прашна жълтокафява кола към вратата с номер 24. Свали куфара от автомобила и го внесе.

Стенли бе вече запалил лампата и електрическия радиатор и спускаше завесите на прозореца. В единия ъгъл имаше телевизионен приемник, в другия — хладилниче за ледени кубчета, а край масата — две удобни кресла. Останалото пространство в стаята се заемаше от огромно двойно легло, застлано с ярка оранжева покривка. От единия до другия край на пода бе опънат килим, а тук-таме светеха лампи с мъждиви абажури.

Зяпнал от удивление, проповедникът Клъф остави куфара на пода и се вторачи в леглото.

— Не бях виждал толкова широко легло — рече той, доближавайки се до него. — Не знаех, че и такива ги правят. Почти двойно по-голямо от най-голямото, което съм виждал. Тук спокойно могат да си легнат трима-четирима души.

— Най-много двама, отче Клъф — каза Стенли и се засмя, — Ако са повече от двама, на другите се полага отделна стая.

— Тогаз защо са го направили толкова голямо?

— Ще ти кажа, отче Клъф. Откакто съм открил мотела и приемам гости, установих, че хорските навици от време на време се изменят. Една от тези промени е и спането на големите легла. Имаше време — и не беше много отдавна, — когато всички искаха долепени легла и за да угодя на публиката, доставих долепени легла. Не се мина много и пътниците изведнъж взеха да питат за тия, широките; наложи се на бърза ръка да ги сменям, за да не допусна загуби. Ако можеш да ми кажеш защо хората си променят навиците по тоя начин, значи много по-добре от мен познаваш човешката природа.

Проповедникът Клъф поклати глава.

— Вече научавам доста неща, които не съм знаел.

— То да е само това! — продължи Стенли. Може да ти се стори невероятно, но някои туристи искат още по-широки легла. Оная вечер спира един и вика, че искал за себе си и жена си легло с великански размери, а аз по-голямо от това, което виждаш, не можах да му предложа. Естествено, нямаше как да се уверя дали тая с него му беше наистина жена, тъй че си отдъхнах, като се отказаха и продължиха нататък да търсят мотел с великански легла. Може и да греша, но жената, която беше с него, нямаше вид на омъжена за когото и да било. А такива в моя мотел не искам. По тия работи съм много строг и непрекъснато следя какво става, та овреме да предотвратявам неприятностите. — Той подаде ключа на проповедника Клъф. — Ако ти се ще нещо да сложиш в уста, точно насреща има едно чудесно чисто кафене. Не се чака, влизаш, хапваш на крак. А колата можеш и тук да оставиш, близо е.

— Вечерях, преди да тръгна — каза проповедникът Клъф. — Повече нищо не мога да хапна. — Той почна неспокойно да кръстосва стаята напред-назад, нетърпелив по-скоро да остане сам. — По начало не съм от много яшните.

— Тогава можеш да прескочиш само за едно кафе. — Стенли намигна. — Има няколко млади и засукани келнерки, като седнеш на бара очите ти право в тях.

Проповедникът Клъф се извърна и стрелна Стенли, но замълча.

— Ако ти трябва нещо — рече Стенли, приближавайки се до вратата, — дрънни по телефона.

Проповедникът Клъф едва преглътна.

— Ако пък ти се гледа телевизия, пусни си. Не се плаща допълнително. — Като обърна глава към ъгъла, Стенли продължи. — А дотрябва ли ти външен номер, вдигаш телефона и въртиш. Сложих си тази нова телефонна централа, понеже някои от по-деловите ми гости не желаят да им се подслушват служебните разговори. Разбира се, при междуградски разговори ме уведомяват от телефонната компания да си прибера таксата. Тебе, знам, няма да безпокоя, ти и без това едва ли ще водиш междуградски разговори.

— Не, толкова далече с никого няма да говоря — побърза да каже проповедникът Клъф.

— А сега — най-сетне рече Стенли и отвори вратата — да се връщам в канцеларията. Може някой да е дошъл за стая, а мен такива не ми се изпускат, да си дават парите по другите мотели. В тая работа е важен всеки долар. По шосето има толкова много мотели, че всяка нощ от годината борбата се води на живот и смърт. — Стенли излезе, притвори вратата и миг след това широко я отвори. — Знаех си, отче Клъф, имаше нещо много важно да ти казвам. Ако ти се приказва и няма с кого, намини към канцеларията. Не се стеснявай, зная колко скучно може да ти стане, като киснеш в стаята сам. Та… като ти доскучае, прескочи при мене. Там съм до полунощ.

Когато най-сетне вратата се затвори и проповедникът Клъф се увери, че Стенли Причърд си е отишъл, той седна на леглото. Погледна си часовника, после блестящия нов телефон върху масичката до леглото. Още не решил какво най-много му се иска, той се сети за разказа на Стенли Причърд — мъжа и жената, които се отбили в мотела предишната нощ. По-добре изобщо да не беше му разправял това.

Изправи се, нервно прекоси стаята няколко пъти и в този миг от съседната стая долетя женски смях. Той спря и внимателно се ослуша. И колкото по-дълго слушаше безгрижния смях, толкова по-неспокоен ставаше. Опита се да си я представи как изглежда и какво върши, но в това време смехът премина в момичешко кикотене. Разтреперан, спря пред леглото и го погледна. След миг се хвърли напред, просна се върху него и посегна за една от възглавниците. Затвори очи, зарови лице в нея и я блъсна с все сила.

След малко, още по-смутен отпреди, се надигна и отново погледна часовника. Наближаваше осем.

— Ще се обадя — рече той гласно. В началото се боеше от желанието си, но сега, като чу гласа си, куражът му се върна. Застана откъм широката страна на леглото, взе телефонния указател и запрелиства страниците. — Зная какво върша ще го извърша!

Когато пое слушалката и завъртя намерения в указателя номер, ръцете му трепереха. От другата страна няколко пъти иззвъня и най-после, сякаш седнала до него, той чу гласа на Бети Уудръф. Знаеше какво точно иска да каже, но езикът му пресъхна и се втвърди, помъчи се да говори, но се уплаши, че ако не продума веднага, тя може да затвори телефона.

— Мис Уудръф … Бети … Мис Уудръф — едва изрече той отпаднал.

Сега гласът й прозвуча като от хиляди мили — питаше кой се обажда.

— Аз съм, Том — невинно каза той, като се стараеше да говори със самоуверен тон. — Аз съм, аз съм Том, тъй се наричам. И ви позвъних, защото… защото искам да ви видя … и то веднага!

Треперенето на ръцете му изведнъж обхвана и раменете — тя го бе попитала за цялото му име! Единственото презиме, което му идваше на ум, бе неговото собствено, а знаеше, че разбере ли кой всъщност се обажда, тя никога не би дошла в мотела.

— Наричам се Том, това съм аз — Том — отчаяно рече той. — Всички ме познават. И вие ме знаете Том!

Тя не отговори. Той стана от леглото и се изправи до масичката, а тялото му цяло се тресеше. Усети потта, която избива по челото, под ризата. Изтри чело с ръка. И въпреки отчаянието, стана му ясно, че ни кога не би си позволил да изрече лъжа.

— Казвам ви истината, трябва да ми повярвате! Аз съм в номер 24, мотел „Приятни часове“, на щатското шосе… всеки знае къде е… Мис Уудръф… Бети, аз съм, Том! Позвъних, защото …

Последва продължително мълчание, той напрегнато чакаше думите й. Вълнението пулсираше в цялата му снага, от горе до долу. И внезапно разбра, че тя няма да проговори, защото вече не се намира в другия край на жицата.

Изтощен и разтреперан, той рухна на леглото, но смогна да постави слушалката на мястото й, без да я изпусне. Седна задъхан и се загледа в телефона.

— Не излъгах — рече си той на глас, — казах самата истина. Нито една дума не съм излъгал. Никой не може да ме обвини. В лъжа не съм виновен. Не съм излъгал.

После отново стана и се заразхожда с неспокойна крачка от едната стена до другата. Тъй като нямаше как да разбере дали тя ще дойде в стаята му, не му оставаше нищо друго, освен да чака и да се надява, че скоро ще я види. А какво щеше да прави, ако не дойде, не знаеше.

VI

Седнал зад масата си в мотелската канцелария, Стенли Причърд четеше следобедния вестник, когато в алеята кривна лъскав синьобял автомобил и без да намалява, продължи към дъното на двора. Не представляваше кой знае каква необикновена комбинация от цветове — такива коли той бе виждал всяка нощ.

Погледнал бегло навън и предположил, че колата е на някой от туристите, който се връща от ресторанта, Стенли продължи да чете вестника. Минаваше осем, из въздуха се носеше лека мъглица и повечето гости, тъй като щяха рано да стават, вече си бяха легнали. В мотела имаше още незаети стаи, но ставаше късно и той не се надяваше тази вечер и тях да попълни.

Не след много Стенли привърши вестника и го захвърли. Разбра, че прозевките му миришат на легло, стана и доближи прозореца да се разсъни. И както наблюдаваше автомобилите и камионите, летящи по шосето в мъгливата нощ, замисли се за синьобелия автомобил и се помъчи да си спомни кой от гостите тази вечер можеше да има кола с тъкмо тази комбинация на цветовете. Колкото повече се блъсваше, толкова по-ясно му ставаше, че никой не е дошъл именно с такава кола, но въпреки това с положителност знаеше, че не я вижда за пръв път.

Разсънил се от любопитство, той почна да става неспокоен и подозрителен, излезе от канцеларията и тръгна по чакълестата алея. В добре осветения двор виждаше добре всяка кола и ускори крачки да открие тази, която го интересува.

Стенли я намери едва в дъното на двора, синьо-бялата кола бе паркирана колкото бе възможно по-далеч от останалите. Автомобилът му изглеждаше не само познат, той си спомни и номера, защото миналата седмица си го беше записал в мотелския регистър. Убеден, че Бети Уудръф се намира в някоя от стаите (коя обаче, не можеше да предположи), той реши на всяка цена да я открие и незабавно предаде на полицията.

Изтича обратно в канцеларията и моментално телефонира на областния шериф. Обади се заместникът му.

— Тук е Стенли Причърд, собственик на мотел „Приятни часове“. В една от стаите има незарегистрирана жена. Същата, дето идва три пъти миналата седмица. Повече така не може! Настоявам шерифът да дойде час по-скоро, да я арестува и прибере! Нарушава законите, не се регистрира и още не знам какво! Каквото и да е, противозаконно е.

— Казахте, че сте собственикът на заведението, нали, мистър Причърд? — заинтересуван, попита заместникът на шерифа.

— Как да не съм! И управител съм отгоре! В Солисо всеки ме знае. Предайте на шерифа какво съм ви казал …

— Не ви познавам, мистър Причърд, но за вашето заведение съм чувал — прекъсна го заместникът. — Името звучи хубаво. Мотел „Приятни часове“. На шосето за Съмър Глейд, на три мили от Солисо, нали? Думи няма, хубаво име сте му избрали. Колкото пъти мина оттам, почвам да си мисля разни работи. Мой приятел разправяше: преди една седмица прекарал при вас една нощ, чудесно било. Каза, пак щял да дойде.

— Пак ли? — Стенли повиши глас. — Добре де, тъкмо затуй се обаждам на шерифа. Моят мотел е за истински туристи, за пътници, а на тия противозаконни неща, дето стават тук напоследък, аз ще туря край, ще видите!

— Ще подпишете ли оплакването си, мистър Причърд?

— Как няма да го подпиша! Двайсет подписа ще завъртя! А сега кажете на шерифа, че искам да побърза, да арестува тая и да я тикне в затвора!

— Едно не забравяйте, мистър Причърд — след кратка пауза рече заместникът.

— Какво именно?

— Ами че… не е съвсем безопасно да се правят грешки. В наше време сума народ, законни съпрузи, спят по мотелите и никак не им става драго да ги разкарваш. Затуй по-добре проверете, да сме сигурни какво правим! Неоснователният арест е сериозно нещо. За такива работи осъждат на купища пари глоба. Ако искате съвет, по-добре затворете телефона и поразмислете. И по-късно пак дръпнете.

— Няма какво да размишлявам, зная какво правя! — нетърпеливо рече Стенли. — Казал съм, че ще сложа край на тия работи, и никой не може да ме разубеди. Аз държа порядъчен мотел за пътници и всичко ще сторя, за да си остане порядъчен. Плащам си данъците, знам си правата. И ако шерифът с нищо не може да ми помогне, ще поема закона в свои ръце! Ще я пипна тая и…

— Добре, мистър Причърд. В коя стая е тя?

— Не знам в коя — това е работа на шерифа, да я намери! Нали за това му плащат тая тлъста заплата от парите на данъкоплатците! Преди една година гласувах за Клинт Хъфман, да го изберат за шериф, защото обеща да спазва закона, и сега очаквам от него да си изпълни дълга, както се полага според заплатата. Пък, ако не държи и следващия мандат да остане шериф на Индианола…

— Добре, мистър Причърд, добре! — заместникът повиши глас по-силно и от Стенли — Престанете да викате и запазете самообладание! Ще се свържа с шериф Хъфман и ще му докладвам за вашето оплакване. А сега седнете, съберете си ума, че ще дойдат за проверка.

Стенли не успя да каже нищо повече, защото заместникът затвори телефона.

Стенли извади шперца и го пусна в джоба си. Дръпна чекмеджето и погледна автомобилния номер, записан миналата седмица на късче хартия. Беше абсолютно сигурен, че това е същата кола и Бети Уудръф в този момент е някъде из мотела.

Той излезе от канцеларията и нетърпеливо очаквайки пристигането на Клинт Хъфман, тръгна по чакълестата алея. Наблюдаваше през мъглата синьобелия автомобил и мислеше как да задържи Бети Уудръф, да не избяга, преди да е пристигнал шерифът да я арестува. И додето се разхождаше напред-назад, почна да се пита в коя ли стая ще я намерят. Мотелът се състоеше от трийсет стаи, за тази нощ бяха дадени седемнайсет. В този миг той внезапно си припомни, че една от стаите е заета от проповедника Клъф, и се спря като закован. Беше забравил, че проповедникът Клъф също е тук, и сега го обхвана безпокойство. Свещеникът трябваше да дойде в мотела друга вечер, не тъкмо тази; не знаеше — да препоръча ли на проповедника Клъф да напусне, преди да е дошъл шерифът. За Клъф — мислеше Стенли — би било конфузно, ако разбере какво става.

Стенли все още стоеше на алеята и се чудеше какво да предприеме, когато се появи автомобилът на шерифа. Заместникът му, който шофираше, спря насред алеята, препречвайки по този начин единствения изход на двора.

Шерифът Клинт Хъфман излезе от колата и се протегна. Беше едър веселяк, дружелюбен, набит и силен. Макар че сега прослужваше първия си мандат като шериф на областта Индианола, в служба на закона той бе прекарал почти целия си живот — в миналото беше федерален полицай, а по едно време и надзирател в затвора. Заемащ вече политическа служба, обземаше го страшна ленивост, когато трябваше да се заеме с криминален случай и когато можеше, избягваше арестите, тъй като му се щеше да спечели за приятели всички, които ще гласуват в следващите избори.

— Е, Стенли, как те сварвам в тази чудна вечер?

— Поздрави Клинт, подавайки ръка. — Изглеждаш ми в цветущо здраве. Вярвам, жена ти също е добре със здравето. — Стенли не можа да отвърне, защото Клинт отново заговори. — Бях в пожарната команда и да знаеш от какъв славен покер се отказах, за да дойда тук! Но трябва да ти е ясно, Стенли, че го сторих с радост, като разбрах кой ме вика. Два пъти поред блъфирах съдията Рейни и бих Малчо Гудуили на честна игра. И ако тая дреболия в твоя неповторим мотел не отнеме много време, ще се върна в пожарната, преди да са свършили играта. Кажи сега, Стенли, какво става тук? Искрено се надявам, че няма нищо сериозно.

— В една от стаите има жена, искам да я арестуваш и затвориш. Напоследък стават едни работи… но аз ще им туря край. Казва се Бети Уудръф. Живее при Джени Ройстър на Морнингсайд стрийт, до църквата на Суровия кръст. Миналата година учителстваше в Солисо, но сега с какво се занимава, дявол знае. Не знам дали ме разбираш. Миналата седмица ми се домъкна три пъти, поне толкоз пъти я видях, пък кой знае дали не е идвала и повече…

Клинт заклати бавно глава и на лицето му се изписа истинска печал.

— Какво има? — попита го Стенли. — Защо клатиш глава?

Клинт килна шапка назад, без да откъсва от Стенли печалния си поглед.

— Ще ти кажа нещо, Стенли. Щом настояваш, ще се видя принуден да я задържа — нали клетва съм дал да спазвам закона в кръга на човешките възможности. Но трябва да знаеш, че според моето искрено мнение не бива да правим това, за което говориш.

— Защо?

— Ще ти отговоря по мъжки, Стенли. С такива работи човек не печели, нови приятели, по-скоро губи тия, които вече е спечелил. С въпросната млада дама и аз се познавам, само че от разстояние. И, както знаеш, момичето си го бива. А на никого няма да му стане драго, че са разкарвали едно хубаво момиче по затворите, че грубо са го третирали само защото се е държало тъй, както му повелява природата. Защо да не я оставим на мира, Стенли? Мъж на място тъй би постъпил. Доколкото съм чувал, неприятности никому не е причинила. Направим ли каквото си наумил, бъди сигурен, против тебе ще се надигнат един куп мъже от Солисо.

— Това няма нищо общо с нашата работа. Тя е тук и нарушава закона.

— А ти кой закон имаш предвид? — попита Клинт.

— Не го зная точно кой, важното е, че го нарушава.

— Слушай, Стенли, млъкни и размисли: на тоя свят половината от хората са жени и ти всъщност нищо, нищичко няма да докажеш, ако почнеш между тях да търсиш една само защото е била жена. Това ти е ясно, нали?

— Но аз мога да докажа, че тя не е свястна жена.

— А нима можеш да докажеш коя е свястна?

— Това е друго.

— Добре де, какви са ти доказателствата?

— Тя е в една от стаите, какво повече?

— Дявол да го вземе, жени има и в другите стаи — изруга Клинт. — Това, че някоя си е платила два долара, съвсем не означава, че върши нещо по-различно. Хайде да бъдем разумни, Стенли. Толкоз време сме приятели, аз съм ти благодарен, че гласува за мене, и жена ти гласува, и затуй ще бъда прям. Знаеш, че не съм от тия, дето гледат на една страна, а плюят на друга. Послушай ми съвета…

— Никой не е в състояние да ме убеди, че съм на крив път — раздразнено рече Стенли. — Аз съм човек верующ, енориаш на Суровия кръст. Аз също плюя, накъдето гледам. И не съм те викал да спорим. Искам да я арестуваш.

Клинт нахлупи шапка над челото си.

— Значи не се шегуваш?

— Ни най-малко.

— Дадено бе — насила рече Клинт. — Дадено! — Той повика с ръка заместника си, който стоеше до колата.

— Хайде, Джо, да почваме.

Тръгнаха в мъглата по алеята и токовете им заскърцаха в едрия пясък.

— В коя стая е младата дама? — безразлично попита Клинт.

— Отде да зная — каза Стенли. — Тази вечер имам дванайсет незаети и осемнайсет заети.

— Мен, ако питаш, тази вечер всичките стаи трябваше да бъдат празни, проклетнико — измърмори Клинт, подритвайки чакъла.

Похлопаха на първата врата. Тя се отвори и на прага застана мъж с лъскаво голо теме. Попита ги какво искат.

— Сам ли сте? — заинтересува се Клинт.

— Не — троснато отвърна оня. — Защо?

— Кой е с вас?

— Жена ми. Какво толкова?

Клинт се извърна и погледна Стенли.

— Тази ли е?

Стенли приближи вратата и съгледа една възрастна жена, която наблюдаваше телевизията.

— Не — каза той и бързо отстъпи назад.

— Какви са тия работи? — попита човекът.

— Страшно съжалявам, че ви обезпокоихме — с извинение добави Стенли, продължавайки да отстъпва. — Грешка. За пръв и последен път!

— А как тъй ви се случва за първи път? — настоя плешивият, вече раздразнен. — Преча ли ви аз, като седнете да гледате телевизия? И отде накъде тия интимни въпроси? Че аз да не съм ви платил да ме смущавате? И кои, по дяволите, сте вие?

— Стана отвратителна грешка — каза Стенли, — но ви обещавам, че няма да се повтаря. Гледайте си работата.

Отдалечиха се от първата врата, приближиха втората. Заместникът почука няколко пъти и едва тогава тя се открехна.

— Какво обичате? — попита с отварянето един едър мъжага по фланелка.

— Кой е с вас? — рече Клинт.

— А вие кои сте, дяволите да ви вземат? — попита едрогърдият, разтвори поривисто вратата и ги изгледа. — Какво ви е прихванало да си пъхате носа тук-там?

Клинт измъкна от джоба си шерифската значка и му я показа на длан. Мъжагата се наведе и я разгледа отблизо.

— Какви са тия работи? — каза той.

— Тази там жена ли ви е? — попита Клинт.

— Да, жена ми е, какво от туй?

Като се подигна на пръсти, Стенли надникна през рамото на човека и видя на леглото да седи тъмнокосо момиче, дръпнало чаршафа до брадата си. Изглеждаше на около осемнайсет години и видимо бе уплашено от разпита. Отстъпвайки, Стенли сръга Клинт с лакът и поклати глава.

— Не ми изглежда на женена, на всичко отгоре пък за тоя, ама не е тая, която търсим — пошушна той на Клинт. — Да вървим по-нататък.

— Хич не ми е приятно, дето дигаме гражданите — каза Клинт, упътвайки се към следващата врата. — Първо на първо законната процедура не е такава. Ако някой ми поиска заповедта за претърсване, ще се почувствувам като последния глупак. Джо, ти и Стенли вървете напред и отваряйте вратите, пък аз ще вървя подире ви!

Като стигнаха номер 24, Стенли избърза нататък, без да похлопа, и се отправи към съседната врата. Клинт го настигна и го хвана за ръката.

— Момент — рече той, — минутка само! Защо не проверихме в тази стая?

— Защото няма никакъв смисъл — отвърна Стенли, мъчейки се да отскубне ръка и да продължи.

— Защо да няма смисъл, Стенли?

— Защото вътре е проповедникът Клъф.

— Какво търси тук проповедникът Клъф?

— Абе и аз не го знам — рече Стенли и отново се опита да приближи другата врата. — Наумил си нещо. Разправяше, искал да опознае живота в един мотел и аз му дадох тази стая без пари. Сигурно вече е заспал, няма защо да го безпокоим. И освен това как да му обясним с какво сме се заловили?

— Джо, отвори тая врата — заповяда Клинт на заместника си. — Щом Стенли е поискал претърсване, ще го направим, както му е редът. Отвори стая 24 Джо!

— Почакай, Клинт — примоли се Стенли. Недей, моля те, недей! Ще разтревожим проповедника Клъф. Човекът за пръв път спи в мотел и не е свикнал на тия работи. Такива са всички свещеници, знаеш. Клинт избута Стенли с лакът.

— Хайде, Джо, отваряй, както ти казах! Заместникът потропа, но отговор не дойде. Потропа втори път, по-силно — и този път никой не се обади. Тогава заместникът поиска от Стенли шперца. Стенли се възпротиви, но накрая го даде.

Когато вратата бе отключена и отворена, съзряха проповедника Клъф, който напразно се мъчеше да се скрие зад тънките завеси на прозореца. Съсредоточена и невъзмутима, Бети Уудръф седеше на широкото легло, обхванала колене, подпряла на тях брада, и ги гледаше иззад тъмните рамки на очилата си.

— Тук има ужасна грешка — възбудено извика Стенли. — Затворете вратата, не гледайте! Затворете вратата!

Джо подпря вратата с крак и попречи на Стенли да я затвори. Тогава Стенли се обърна и понечи да издърпа Клинт от стаята.

— Махай се, Клинт примоли се той. — Не гледай!

— Не ме докосвай! — грубо заповяда Клинт и тласна Стенли встрани. — Аз шериф ли съм, или какво? Не можеш тъй да ме разиграваш.

— Но не виждаш ли, че с нея е проповедникът Клъф? — запротестира Стенли. — Не можеш да го арестуваш, той е проповедник, проповедникът Клъф.

— Млъкни и ме остави на мира, аз ще говоря — каза Клинт. — Нали искаше арест, нали беше съгласен да подпишеш оплакването?

— Но то излезе друго. Не знаех…

— Разправях ли ти аз да се вслушаш в разума? Не ти ли казвах, че не бива да правим това, а? Ама ти, нали си твърдоглав… Ето ти сега! Проповедника Клъф няма да арестувам, но ще го призова в съда като свидетел.

— И там ще му задават най-различни неудобни въпроси — знаеш какви въпроси задават адвокатите. И той, ще-не ще, ще трябва да каже истината, нали е свещеник. И всички в Солисо ще разберат, че са били двамата в моя мотел.

— Ще разберат, я! — кимна Клинт. — Никога в живота си не си казвал по-верни неща.

— Момент, почакай — обади се Стенли, — ще повикам адвокат, имам законното право. Сега ще звънна.

— Звънни, но по-бързо! Ще си позволя още малко да почакам.

Стенли хукна към предната част на мотела.

— Пази ги тия да не излизат от стаята — нареди Клинт на Джо, — че искам да видя каква ще я свърши Стенли.

Когато Клинт стигна канцеларията, Стенли бе вече завъртял номера. Почака известно време, но никой не му отговори.

— Все така ще стане — оплака се Стенли и лицето му безпомощно хлътна. — Като имаш нужда от адвокат, никога не можеш да го откриеш.

— Щом искаш съвет по законите, по-добре позвъни на съдията Майло Рейни — каза Клинт. — Веднага ще ти разясни положението. Знаеш ли къде да го търсиш? Обади се на пожарната команда. Покерът още продължава.

Стенли се поколеба миг-два, но като се сети за проповедника Клъф, грабна слушалката, завъртя номера на пожарната команда и поиска да извикат съдията Рейни. След малко съдията Рейни се обади.

— Тук е Стенли Причърд, от мотела „Приятни часове“ на шосето за Съмър Глейд — развълнувано почна той. — Искам да ви помоля за правен съвет.

— А кога ще ми платите хонорара, Стенли?

— Колко ще ми искате?

— Двайсет и пет долара.

— Толкоз пари за две думи?

— А колко според тебе, Стенли, трябва да бъде един хонорар?

— Да речем пет, най-много десет долара.

— Ако в тия времена на смут и нещастие разумният правен съвет за теб струва само толкова, Стенли, ще ти дам тогава безплатен съвет: намери си някой загубен адвокат, дето с радост ще ти приеме пикливите пари срещу глупостите, които заслужаваш.

— Добре тогава — побърза да обещае Стенли, — ще ви дам двайсет и пет долара, съдия. Утре сутрин ще ги имате.

— В брой, Стенли, в брой.

— Добре, добре, в брой. Утре сутрин първата ми работа…

— Кажи сега, каква ти е болката, Стенли? Струваш ми се малко развълнуван.

— При мен в мотела е шерифът Хъфман, помолих го да арестува Бети Уудръф и да я откара в затвора. А той казва, че в такъв случай проповедникът Клъф трябвало да се яви в съда като свидетел. Аз пък не искам да намесваме проповедника в такъв грозен скандал…

— По-бавно, Стенли, не те разбирам. Кой трябвало да бъде свидетел?

— Проповедникът Клъф.

— Че какво търси проповедникът Клъф при тебе с Бети Уудръф? — попита съдията Рейни.

— Абе, тя е дълга и широка, как да ви обясня, всичко се обърка. Знаех, че проповедникът е в стая 24, но отде да знам, че и тя е при него? Повиках Клинт Хъфман да я арестува, но не предполагах, че проповедникът Клъф… Станаха едни работи…

— А ти сега какво искаш, Стенли?

— Искам Клинт Хъфман да арестува Бети Уудръф и да я натика в затвора, но хич не ми се ще и проповедникът да се мъкне по съдилища. Какво ще му стане с репутацията, ако…

— Добре де, Стенли, кое най-много ти се иска? Помисли и ми кажи.

— Да я арестуват, а него да оставят.

— Добре, Стенли — спокойно отсече съдията Рейни, — разбирам, ти си в състояние на пълно умствено объркване. Затуй ще ти дам и съвет. Нали вече обеща утре сутрин да ми платиш двайсет и пет долара в брой, значи заслужаваш моя съвет.

— А какъв е той? — нетърпеливо попита Стенли.

— Изтегли оплакването срещу Бети Уудръф.

— Никога! — извика Стенли.

— Дори след като си се отнесъл към мировия съдия, дал си съгласие да му платиш хонорар за консултацията и си получил разумен правен съвет?

— Да, господине! Няма да се откажа.

— Отлично, Стенли, всичко ми е ясно. Утре сутрин отивам в съда и обвинявам проповедника Клъф, че е примамил Бети Уудръф в една от мотелските стаи с очевидно користна цел. После ти пращам призовка да се явиш в съда, тъй като ще се наложи мотелът „Приятни часове“ да бъде затворен и запечатан заради своето нездраво влияние сред обществото. Срещу теб допълнително ще бъде отправено обвинение, че поддържаш заведение с лошо име. Освен туй утре сутринта очаквам да получа твоите двайсет и пет долара. С това, мисля, изчерпваме въпроса. Нещо да попиташ, Стенли?

— Момент така, мистър Рейни! — Стенли извиси глас. — Само това не правете! Не бъркайте! Утре сутринта ви донасям парите.

— А Бети Уудръф, Стенли?

Стенли хвърли поглед към Клинт Хъфман. Сякаш у дома си, без да показва никаква тревога, Клинт се беше вдълбочил в някаква шосейна карта. Показалецът му бавно се местеше по разтворената хартия, проследявайки едно от най-живописните шосета за Флорида.

— Мистър Рейни… Не държа да я арестуват.

— Ти вече промени решението си?

— Да — с отпаднал глас рече Стенли, — промених си решението. Нищо не искам. Да си остане всичко, както е било. И на шерифа ще кажа. Не обичам неприятностите.

— Какво мисли Клинт Хъфман по този въпрос? — попита съдията Рейни. — Може би смята, че е длъжен да постъпи съгласно твоето първоначално оплакване?

— Вземи — Стенли подаде слушалката на Клинт. — Говори с него. И му кажи, че никакво оплакване не искам да правя.

Без да бърза, Клинт грижливо сгъна шосейната карта, остави я на масата и едва тогава пое телефона от Стенли.

— Какво става, съдия? — попита той.

— Ще се върнеш ли да продължим играта, дяволите да те вземат? Измъкна ми три долара и държа да си ги върна. Хайде, Клинт, побързай! Наближава часът ми за вечеря, трябва да се прибирам в къщи.

— След десет минути съм при вас — каза Клинт и затвори телефона. После излезе бързо от стаята, без дори да дочака Стенли. Упъти се към номер 24, влезе и кимна на Бети Уудръф.

— Скоро в къщи, госпожице — усмихна се той. — Късно е вече! В тоя час хубавите момичета не се разхождат сами.

VII

Телефонът в антрето на долния етаж звънеше от няколко минути и макар че пронизителният му звук кънтеше из цялата къща, Бети си остана в стаята и не отиде да се обади.

Бе още рано, едва девет и половина; Бети обикновено дигаше слушалката до полунощ, а понякога и по-късно. Джени знаеше, че Бети си е в стаята, защото се върна малко след девет. Нямаше го и Малчо Гудуили да види кой звъни — още играеше покер в пожарната команда. Вместо да се обади сама, нещо, което не бе правила от няколко седмици, тъй като по това време търсеха Бети, Джени се отправи към стаята на Бети.

Още не приближила вратата, тя дочу високо хълцане и плач. Влезе, без да чука. Спря в тъмното, ослуша се и запали лампата.

Просната по очи на леглото, Бети се тресеше от плач. Прегърнала възглавницата, тя притискаше в нея лице, сякаш нищо друго на света не би могло да я утеши. Бе събула белите си обувки с нисък ток, червената копринена кърпа се бе свлякла от главата й, но зимното палто беше все тъй на гърба й. Черната й кожена чанта се мъдреше на пода в другия край на стаята, като че е паднала там, след като е била запратена към стената. Всичко се беше разпиляло — ключовете от колата, червилото, гребенът, дребни пари.

Джени се спусна към леглото, седна до нея и потупвайки я утешително, като заоправя разбърканите й коси, се помъчи да я успокои. Бети притисна лице във възглавницата още по-плътно и тъй се разхълца, че цяла се разтрепери.

— Какво, за бога, ти се е случило, миличка? — нежно я попита Джени, наведе се над нея и поиска да обърне лицето й. — Кажи, миличко, кажи на Джени какво се е случило. Никога не си била такава. Какви страхотии си ми преживяло? На Джени всичко можеш да разкажеш. Мъж ли някой се отнесе зле с тебе? Като дъщеря си ми била, искам да ми вярваш. Хайде, разкажи всичко на Джени.

Бети потъна още по-дълбоко в измокрената възглавница и поклати глава, продължавайки все тъй сломена да ридае.

Джени прескочи до банята, напои пешкира със студена вода, върна се и покри с него пламналите страни и чело на Бети. След малко тя успя да я обърне и обърса лицето й с влажната кърпа. Лека-полека Бети отвори очи и вдигна поглед към Джени.

— Откак се помня, такъв плач не съм чувала. — Джени внимателно вдигна косата на Бети, паднала на челото й. — Сякаш най-големите лошавини на тоя свят на главата ти се струпаха. Тъй ми е жално, че не издържам просто. И нямаше нищо да разбера, ако не беше звъннал телефонът — дойдох да видя защо не слизаш да се обадиш. Сега вече не звъни, но след мъничко пак ще почне. Като го чух, спомних си — тъй се дере от звън само когато някой умира да му се обадиш. Може и да си въобразявам, но всеки път, когато се обажда мъж и е в голяма нужда, телефонът звъни някак особено. Нали знаеш, по това време се чува другояче, а особено пък когато чакаш и вярваш, че някой ще ти се обади. И аз най-много обичах тъй да ми звъни. Тръгваш към телефона и си знаеш, че те очакват приятни преживявания.

— Не! — проплака Бети и заудря леглото с пестници, — Не, няма да се обадя! Никога вече. Не ме питай защо. Не искам да го чувам. Вече никога няма да вдигна слушалката, никога, никога!

Джени изненадано я погледна. Бети продължаваше да клати глава.

— Никога? — недоверчиво попита Джени. — Не ти отива тъй да приказваш, миличка. „Никога“ е много време. Какво искаш да кажеш? Какво се е случило, сладката? Разкажи ми, нали знаеш, на Джени всичко можеш да кажеш, тя ще те разбере.

Бети отново се разхълца. Посегна към възглавницата и ожесточено я смачка в ръце.

— Просто не зная какво да си мисля — каза Джени и вдигна рамене. — Съвсем се обърках, не разбирам. По-рано тичаше на телефона, а сега — такива приказки! Последния път се обади преди час-два, нали те чух, някой ти се обади и ти веднага излезе. А сега какво тъй изведнъж?

— Казвам, каквото казвам, вече никога няма да вдигам телефона — проплака Бети, — никога, никога, никога!

Джени сложи ръка върху пламналото лице на Бети, нежно и любещо погали челото й.

— Какво ти сториха, сладурче? Обиди ли те някой? Повечето мъже никога не биха обидили човека, можеш да им вярваш, защото единственият момент, когато мъжът е добър и нежен, е, когато силно те желае. Е, сегиз-тогиз се намират и такива, като ги хванат дяволите, друго не знаят — хапят и налагат жената. Бог знае защо става тъй — мен да питаш, не зная, но това е факт. От такъв сорт мъже бягай, преди да е станало опасно, ако трябва, дори през прозореца бягай, хич и не мисли, че си оставяш чекмеджетата незаключени. Имах една приятелка, един веднъж й отхапа гърдата — нямаш представа каква печална картина беше. Просто не мога нищо по-страшно да си представя. Да не би и на тебе нещо такова…?

Бети клатеше глава.

— Да не би нещо с треньора?… Затуй ли си толкова разтревожена?

Бети пак не отвърна.

— Сигурно има нещо общо, ама не се сещам какво точно — каза Джени. — Само как те захвърли, мръсният му пес! Ако още изпитваш някакви чувства към него, спукана ти е работата. Знам какво е да искаш определен човек. И аз съм тъй към Майло Рейни, но досега трябваше да се задоволявам с Вийзи Гудуили. Откак си се върнала в нашия град, наблюдавам те и си втълпих, че още го обичаш тоя треньор. Кажи, това ли те трови? Още утре отивам при Монти Биско. Мъж, когото излъжат да се ожени, както него излъгаха, такъв не се довежда с жена си докрай.

Бети продължаваше да клати глава, сълзи обливаха лицето й.

— Ако и това не е, не зная вече какво да си мисля — рече Джени. — Кажи ми, миличка, не мога да те оставя, сърцето ти ще се пръсне от плач. Нали знаеш, на Джени можеш всичко да кажеш — цели трийсет и пет години съм живяла като истинска жена и много добре познавам всички видове неприятности, които могат да сполетят една жена. Нещо повече — изтърпяла съм всички изпитания и несгоди, за които си чела по книжките, и затуй зная какво значи да нямаш кому да си издумаш болката. Сядам ей тук, а ти ще ми разкажеш какво се е случило и защо си тъй развълнувана.

Бети отвори очи и погледна Джени. Джени по-дигна разбърканите руси коси, нападали по лицето й.

— Просто страшно! Ужасно! — Тя млъкна и прехапа устни да сдържи сълзите. — Мразя се! Да мажех да умра! Не искам повече да живея! Само да знаех как, щях да си туря край на живота. Ах, да можех да умра!

— Слушай! Да не би нещо да ти се върти в корема, а?

Бети поклати глава.

— Тогава си затваряй устата и да не съм те чула повече за смърт да ми брътвиш! Приказваш ги такива, защото си ми нещо разтревожена. Тъй ли трябва да говорят младите момичета? Казваш го, ама не ти се иска.

— Иска ми се! Да пукна! Не мога повече да живея! Колко е отвратително! И как се мразя!

— Миличка, я ме погледни! — Джени говореше строго. — Ти си хубава, нищо не ти липсва, от сега нататък за колко неща има още да живееш! Колкото съм по-стара от тебе, толкоз съм и по-умна. Ако смяташ, че нещо си оплела, винаги ще се намери начин да го разплетеш. Особено ако човек е млад и хубав.

— Всичко оплетох. А сега е вече късно — рече Бети и обърса сълзите си в пешкира. — Откак съм се върнала в Солисо, взех, че станах на посмешище. Просто не знаех какво върша, сякаш ми изпи някой ума. И сигурно съм била без ум, щом гледах на мъжете по такъв начин. Как стана тъй, не мога ти каза, сега не ми се вярва, че съм била такава. Как можах! Та аз не съм такава, никога не съм била такава! Сега като си помисля, сякаш съм била в несвяст, в някаква треска, без да съзнавам какво върша. Затуй сега не мога да се понасям. Затуй искам да умра. Като си помисля само за всички тия мъже — ах, как се срамувам! Ужасно! И, да ме питаш, не зная какво ме накара да стана такава. — Бети замлъкна, пое дъх и вдигна поглед към Джени. — Не! — след миг продължи тя. — Не е вярно, че не зная. За всичко е виновен Монти — тя обърна глава и се загледа встрани. Потърси с ръка ръката на Джени и силно я стисна. — Като разбрах, че няма да го имам, реших да стана лоша, колкото може по-лоша. И се постарах да бъда лоша. Сега зная каква съм била. Защото исках да го заболи. Какво не бих дала сега да се върнат нещата, все едно, че нищо не ми се е случило. Вече не искам да съм лоша, никога не съм го искала. Искам да стана добра и да си върна Монти. Но вече е късно. Целият град знае с какво се занимавам, Монти също знае. Не може да не чуе, до думица всичко ще научи. И какво ще си помисли за мен? Как ще му харесам след всичко това?

— А отде ще узнаят градът и Монти? — попита Джени. — Защо мислиш тъй?

И Бети й разказа как по телефона я повикал някой, когото тя се заблудила, че познава, а после, като отишла в мотела „Приятни часове“, изведнъж се намерила в една стая с проповедника Клъф. Джени седеше и мълчеше, а Бети разказваше за шерифа Хъфман, за помощника му — как отворили вратата на стаята, как Стенли Причърд решил да не настоява да я арестуват, след като се обадил на съдията Рейни по телефона.

— Понякога си мисля, че на тоя свят се навъдиха прекалено много смахнати хора, не е добре за човешкия род — тържествено каза Джени. — Всички ние щяхме много по-добре да си живеем, ако можех само да кажа кои точно би трябвало да се ликвидират — тя поклати глава, скръсти ръце над корема си и се настани по-удобно. — Все пак доволна съм, че на някого му е дошло в главата да телефонира на Майло, та да не се закачат с тебе. Има ли нещо, дето засяга закона, там е Майло — той знае какво трябва да се направи. Най-хубавото нещо в живота му е, че двайсет години е бил съдия. И сега познава всички пътечки и вратички на закона.

— Това няма значение, нали всички ще научат какво е станало в мотела.

Сякаш не чула думите на Бети, Джени прикова невиждащи очи в червените и жълти рози по тапетите на отсрещната стена. Постепенно на лицето й се изряза дълбока бръчка.

— Какво знаеш ти? — внезапно възкликна тя, като че най-сетне бе схванала какво се е случило в мотела. С поривисто движение тя притисна корема си с ръце. — Грехота и срамота! Шерифът Хъфман не е трябвало да отваря тая стая, колкото и да настоява Стенли Причърд. Излиза, че на тоя свят не е останало нито едно кътче, дето жената може да намери спокойствие! И — което е още по-лошо — има хора, все им се ще да арестуват тая или оная, само защото е тя! Нищо не разбирам. Същите тия, да ги видиш как ще се надигнат, хайка ще направят, каквато не си и сънувала, да намерят жената, която им е харесала. Приличат ми на ония побъркани, дето искат да изтребят всички зайци по белия свят, но дойде ли зима, търсят ръкавици от зайча кожа.

— Но кой да помисли, че проповедникът Клъф ще се дигне до мотела и ще те вика по телефона? Да ти разправя, че се казвал Том, да те баламосва и чак там да те вика без да ти каже кой е всъщност? Знам, че се казва Томас, но за първи път го чувам да се нарича Том. На всичко отгоре, „Том“ не подхожда на божи служител, малко е недостойно, дори да е от вярващите в Суровия кръст.

Като въздъхна дълбоко, Джени огледа стаята и се замисли. Сега изведнъж се запита как не се е сетила предния ден, когато проповедникът Клъф идва при нея да я заплашва, че ще я обади на шерифа, ако не изгони Бети, как не се е сетила, че си е бил намислил да се занася по Бети.

— Грешката е моя. Ако знаех, щях да те предупредя — Джени поклати глава и изгледа Бети. — Изглежда, че откак се отказах от мъжете, инстинктът е почнал да ми изневерява. Бях още младо момиче, когато научих каквото трябва да се знае за мъжете. И оттогава не съм видяла другояче да стане, историята винаги се повтаря, без грешка. Да не го мислиш кой знае какво? Проповедникът Клъф по нищо не се различава от първия мъж, когото ще срещнеш, като тръгнеш за града. Реши ли мъж да си пробва мъжкото достойнство, ще намери начин, ако ще сто реки да прегазва и сто огради да прехвърля. Обувките му да подгизнат, гащите си да съдере на бодлива тел, пак пред нищо няма да спре, само и само да се докопа, до каквото му е нужно. Прихване ли ги тая треска, оглупяват, същински дърти котараци през март. Само по един начин можеш да ги спреш — стреляй с двуцевката в него от седем стъпки. Че и тогаз току-виж пропълзял през прозореца, ако не внимаваш. Казвам ти, няма нищо по-страшно от мъжа, когато го стегне шапката. И ти сама ще се увериш, миличка, само да пораснеш! — Джени млъкна за миг, усмихна се и продължи: — Но проповедникът Клъф! Не мога да го проумея. Тоя долен дявол! Вчера беше при мене, в моята къща беше, приказва ми едни благочестиви приказки, трябвало, вика, да те изгоня. А тази вечер да вземе да си подбере дънцето и да те прелъже в мотела да отидеш, че да си пробва мъжкото достойнство! Едно знам. Само да ми дойде някой ден пак, такива неща ще му надумам, че цял живот ще ги помни. Две думи ще му кажа, ама ще му се накъдри мъхът в ушите!

— Каква полза? Късно е — проплака Бети и скри лице в шепи. — С мен какво ще стане сега? Тъй се изложих! Как не се досетих! Толкова съм нещастна, толкова ме е срам, че просто не зная какво да сторя. Да бях пукнала, по-добре, отколкото да живея тъй! Ще се самоубия!

На прага застана Малчо Гудуили и няколко пъти леко похлопа.

— Какво има, Вийзи? — попита го Джени и вдигна глава.

— Търсят Бети по телефона — рече той. — Не го знам кой е. Не си каза името. С нея искал да говори.

Бети отново се разхълца на глас.

— Какво й става? — полюбопитствува Малчо.

— Ти си гледай работата, Вийзи! А на оня, който и да е, кажи му да затвори телефона и повече да не е посмял да звъни! — Джени повиши глас. — Кажи му, че Джени Ройстър му предава това и не се шегува!

— Защо? — попита Малчо.

— Не ти влиза в работа защо! — кипна тя. — Прави каквото ти рекох и после се върни да ми помогнеш. Ще сложа Бети да си легне и ще се погрижа за нея. Нервите й малко…

— Но може би Бети иска…

— Нищо не иска! Ти чу ли какво ти казах? Малчо се отдръпна от прага и се спусна по стълбите към телефона. Пронизителният му гласец, звънтеше в цялата къща. Като се върна, Джени бе вече свалила палтото на Бети и се мъчеше да измъкне пуловера й през главата.

— Дръж й ръцете, пък аз ще дърпам! — заповяда тя на Малчо. — Качи се на леглото, да ти е по-удобно.

— Защо я събличаш? — попита Малчо, изправяйки се на леглото.

— Защото е капнала и трябва да й се помогне, затова!

Като й съблече пуловера, Джени разпусна бельото й.

— Иди в моята стая и ми донеси оная кутийка с хапчетата от нощното шкафче — обърна се тя към Малчо. — И чаша вода!

Додето Малчо се върне, Джени разсъблече Бети напълно. После й подигна главата, даде й две-три приспивателни и глътка вода.

— Какво красиво създание! — с възхищение отбеляза тя, като се отдръпна и погледна Бети. — Гледай я каква е картина, да не й се нагледаш! Би трябвало да я слагат по календарите, та всички да й се радват.

Малчо се покатери на стола да погледне по-добре.

— Да си кажа правичката, никого не обвинявам, че я пожелава — додаде Джени. — Особено пък сега да я види някой — Джени извърна строг поглед към Малчо. — А ти, Вийзи, да не вземеш нещо да си намислиш, хей! Ти си ми жокейчето, не забравяй! — После отново свали завистлив поглед към Бети. — Мъчно ми е да си призная, ама на нейните години далеч не бях като нея хубава. Винаги съм си била малко трътлеста. С тия кълки… И откак се помня, все ми се трупа!

— А защо не й даде да се обади по телефона? — ни в клин, ни в ръкав попита Малчо.

— Сега ли намери да ме питаш? Ехе, колко време има за въпроси! Дръпни завивките, че да я нагласим и да я покрием.

Малчо се премести от стола на леглото и изтегли завивката.

— Защо не й облечеш нощницата?

— Тая нощ не й трябват дрехи — каза Джени и я прикъта под юргана. — Веднага ще заспи. Хаповете всеки миг ще подействуват. Ще дръпне един хубав сън и утре, като се събуди, разнебитените нерви ще си бъдат по местата и Бети ще си е пак тая, която си я знаем. Имаш ли тревоги, гълтай приспивателно и лягай! — Джени притегли стола до леглото и седна близо до Бети. След малко, като понижи глас и почти зашепна, отново се обърна към Малчо. — Вийзи, слез долу и ме чакай в хола. Звънне ли телефонът, не забравяй какво трябва да кажеш. Който и да е, Джени Ройстър е наредила повече да не е посмял да се обади!

Като остана сама с Бети, Джени обърса мокрото й лице с още влажната кърпа.

— А сега се отпусни, душице, и се остави на Джени да се грижи за тебе. За днес ти стига. Сега искам да заспиш и хубаво да си починеш. Затвори си очите и сънувай най-хубавите неща на света.

— Какво да правя? — сънено се обади Бети. Очите й бяха затворени, дишаше спокойно. — Нещастна съм… Срам ме е… Глупачка! Трябва да се махна… знам, че трябва… но къде да ида? Не искам да оставям Монти… Дето е той, там и аз… само да знаеше… да можех да му кажа… Монти …

Джени се наведе и леко я целуна по страната.

Когато се увери, че Бети е заспала, Джени се измъкна на пръсти от стаята и угаси лампата. Притвори безшумно вратата и се отправи към стълбището.

VIII

Джени свари Малчо Гудуили седнал в другия край на хола с доволна гримаса. Краката му се люлееха високо над пода.

Вместо да гледа телевизия както винаги по това време, Малчо дори не беше пуснал приемника. Беше изпушил няколко цигари и във въздуха се носеше гъст облак тютюнев дим. Джени се готвеше да му направи забележка друг път да не ръси пепелта по чергата, когато изведнъж забеляза на стола до прозореца едно непознато, тъмнокосо момиче.

Джени спря изненадана и се вгледа внимателно в новодошлата, сигурна, че никога не я е виждала. После прекоси стаята и приближи Малчо.

— Коя е тази, Вийзи? — Тя се наведе над него и сниши глас.

— Не зная — отвърна той с широка усмивка и още по-силно залюля крака над пода. — — Не си е казала името.

Докато приказваше с Джени, Малчо продължаваше да се усмихва на тъмнокосото момиче. Непознатата дръпна пола и закри коленете си.

— А какво търси тук? — прошепна Джени. — Иска ли нещо?

Малчо духна кълбо дим над главата си.

— Почука, отворих й. Каза, че търсела квартира. Помислих си — ти имаш, защо да не й дадеш. Някой в града й казал за тебе. Има, викам, две празни стаи под наем, може и да й дадеш, ама като не зная колко им искаш… Нали все разправяш, че всички стаи ти били за квартиранти. Донесла си е куфара и е готова да остане. Пък и е доста късничко сега да ходи да търси друга стая. Посред нощ.

Като смъкна месестото си туловище в креслото с червената плюшена тапицерия, Джени се усмихна на момичето.

— Абе, щом имам празна стая в къщи, по всяко време съм готова всичко останало да зарежа и за наема пазарлък да правя — Джени вече говореше с нормален глас. Скръсти ръце на корема си и се намести. — Не е лесно в наши дни да свържеш двата края. И гладен да ходиш, пак скъпо струва. Как не ги е срам и грях тия търговци — за едни нищо и никакви боклуци толкоз пари да искат, че и в теглото те минават. И ако не капеха по някой и друг долар от наеми, трябваше да тръгна по улицата да прося. В наше време порядъчните жени като мене само от наеми се препитават, друг начин няма. Пък и да имаше, досега да съм го разбрала.

Момичето се наведе.

— Вие ли сте мисис Ройстър?

— Не, миличка, аз съм мис Ройстър, мис Джени Ройстър. За вас не зная, но лично аз никога не съм участвала в сватбена церемония. Не искам да кажа, че ме е срам от това. Чисто и просто тъй ми било писано — през колко изпитания минава човек на тоя свят! Запазих си моминското име, то ми е кажи-речи едничкото, което остана от моето моминство. Както и да е, посочете ми една омъжена жена, която и наполовина се е наслаждавала на удоволствията, които аз съм имала, посочете ми само и за вечеря ще ви сготвя най-хубавото си пиле.

— О, и аз съм неомъжена, мис Ройстър, и съвсем нямах намерение да ви задавам интимни въпроси.

— Сега съм жена на години, уважавана жена — увери я Джени, — и личният ми живот е толкова порядъчен, колкото и на всички други. Искам всеки да знае това.

— Нали ще ми дадете стая под наем? — нетърпеливо попита момичето и закърши ръце. — Цял ден търся стая и ако и при вас не намеря…

— Ти първо ми кажи нещо за себе си, пък аз после ще реша. — Джени се извърна, стрелна Малчо, намръщи се строго и той престана да клати крака. — Всякога внимавам на кого давам стая, защото не искам под покрива си да събирам разни неблагонадеждни елементи. Целият град знае, че съм добра и с голямо сърце, но има неща, които не мога да кажа; ето защо винаги внимавам и винаги изборът ми е бивал добър. Освен това в града има хора, които са свикнали всекиму нещо да намират, а особено пък на моите квартиранти. Та заради туй искам да зная всичко за тебе още от началото. Първо на първо, кажи поне как се казваш и откъде идваш.

Със скръстени в скута си ръце и плътно прибрани колене, тъмнокосата се размърда и приседна на ръба на стола. Отново залюлял крака, Малчо й се ухили и запали цигара.

— Казвам се Лоана Нилей — нервно изрече момичето. — Дойдох в Солисо…

— Какво приказно име! — каза Джени. Приповдигна ръце, намести ги върху корема си и се настани по-удобно. — Става ми приятно само като си помисля за такова име. Не помня да съм чувала нещо подобно, а сега вече никога няма да го забравя: Лоана Нилей, Лоана Нилей. Чудесно, идеално подхожда на момиче, а и ти, каквато си хубава — само за тебе. Като се замисли човек за обикновените, изтъркани женски имена — Етел, Бърта, Нанси, та дори и Шарлот, — бррр, зле ми става, просто ми се разваля настроението. Срамота и грехота, има момичета, които си мъкнат имената цял живот, сякаш са ги оседлали с тях. И аз не обичам да ми викат Джени, но какво да правя. Колчем измисля някое по-хубаво име и поискам тъй да ме наричат, всички казват, че Джени най ми отивало. Никой никога не ме е нарекъл другояче. Затуй съм си Джени по име и Джени по природа. Как само ти завиждам за името! Лоана Нилей… Лоана Нилей…

Лоана се усмихна.

— Продължавай, кажи нещо за себе си — допълни Джени.

— Пристигнах в Солисо тази сутрин с автобуса. Навсякъде проверих за стая. Ходих на десетина места в града. Прочетох всички обяви във вестника, гледах за обяви и по къщите, но стая никъде. Някои в началото казваха, че имали, но после, кой знае защо, се отмятаха. Едни разправяха, че решили да не дават под наем, други пък, че такъв наем щели да ми искат, какъвто нямало да мога да плащам. Тъй беше навсякъде. Уморих се, загубих кураж и като не знаех какво да правя, накрая се върнах в автобусната станция и седнах да си почина. Може и да съм си поплакала малко. По едно време идва някакъв шофьор на такси и пита какво има. Като му казах, взе да разправя, че ако се намери в града някой стая да ми даде, това ще бъдете само вие. Не бях сигурна да му вярвам ли, ама сега съм доволна, че му повярвах.

— В Солисо има шофьори, на които можеш да вярваш, а има и такива, на които не може да се вярва. Занапред да си знаеш. Мога само да ти кажа, че си попаднала на сигурен човек. Кажи ми сега откъде идваш?

— От Дженкинстаун, има-няма трийсет и пет мили оттук. В областта Палмето.

— Знам за Дженкинстаун, от хората съм чувала — обади се Джени, — но тъй и не ми остана време да отида и сама да видя. Разправят, много дини и пъпеши се въдели из вашия край. Не съм много по дините, но за вашите пъпеши мра. Само като си помисля, и ми се напълва устата. Едва дочаквам да им дойде сезонът и ела после да ме видиш — цяло лято на свиня заприличвам. Как един път не можах да се наям до насита!

— Баща ми отглежда пъпеши, имаме ферма край Дженкинстаун — каза Лоана и отново се усмихна. — Декари. Всяка година. Докато живеех у дома, помагах в брането, после ги товарехме на камион. Понякога толкоз много се раждаха, че не можеш да ги продадеш. Каквото останеше, хвърляхме на свинете.

— Срам! Позор! Да даваш пъпеши на свиня, когато аз на свиня ставам за тях.

Джени притвори очи, представи си своите любими пъпеши и поприбра корема си с ръце.

— Разкажи нещо друго — додаде тя след малко. — Защо дойде в Солисо, защо си търсиш стая?

— Ще се помъча да намеря някаква канцеларска работа — отвърна Лоана и лицето й светна. — Две години съм била в търговската гимназия и сега искам да се хвана на някоя секретарска длъжност. Владея отлично стенография, всякакъв машинопис и от деловодство разбирам. Мога и на сметачна машина да работя. Учили сме в училище. Дженкинстаун е малък град, работа като за мене много не се намира. И реших да дойда в Солисо, знам, че тук може да ми падне нещо по-добро.

Джени бавно клатеше глава.

— Не мога ти каза. То и Солисо не е кой знае какъв град, около 5 000 души. От години все сме си толкова, не се множим особено. Затуй и работа много не се намира. Но хайде, да не те обезкуражавам. Вие сте млади хора, намирате си каквото търсите. Все ще се намери работа при някой лекар или адвокат — техните помощнички непрекъснато напущат: коя да се омъжи, коя бременна. Имаме газова компания, електрическо бюро, банки, съдилището. Помисли си само, ако се свържеш с някой от големците в съда…

Джени млъкна, без да си довърши мисълта. Седеше и съсредоточено наблюдаваше тъмнокосото момиче в притихналата стая. Тя забеляза, че додето разговарят, Лоана сегиз-тогиз се засрамва и затваря в себе си, като че от нещо се бои, но усмихнеше ли се, добиваше невинното и нищо неподозиращо изражение на безгрижна ученичка. Колкото повече Джени я гледаше, толкова по-близка й ставаше, намираше в нея нещо привлекателно. Гъстите коси на Лоана бяха синкавочерни, кожата й — сякаш силно обгоряла от слънцето. Беше стройна, среден ръст, с гледани ръце и меко излети черти. Не изглеждаше да е на повече от двайсет и две-три.

— Каква ти е черна косата, харесва ми — със завист в гласа рече Джени. Тежката й гръд се надигна и падна с дълбока въздишка. — Може би си още много млада, та не съзнаваш колко си щастлива, дето ти е дал господ тая хубава коса. Нали виждаш мен как са ме подредили — поискаш ли да узнаеш какво значи изпитания и несгоди, мен питай. Пред твоята красива коса моята козина, като на стара мишка, трици да яде! Какво не съм опитала — само каквото не съм се сетила — дано мъничко поне я разкрася, но никаква полза. Все доникъде я докарвам, нали виждаш. Колко пари пръснах по разни води, бои и мазила — всичко, каквото се продава по дрогериите, — вместо да се оправи, по-лоша става, ужасна. Слушай какво ти казвам, Лоана. Благодари на щастливата си звезда, че ти се е паднала такава коса.

— Радвам се, че ми я харесвате — усмихна се Лоана.

— Как няма да я харесвам — натърти Джени, помълча и продължи да оглежда момичето. — Пък и кожата ти една такава мургава… за първи път виждам. Като махнеш негрите, разбира се. — След миг Джени добави: — Искам да кажа мулатите.

Като стисна ръце, Лоана неловко се засмя.

— Защото имам индианска кръв — каза тя. — Бащата на майка ми… дядо ми…

— Аха — отбеляза Джени, кимна и се вгледа в момичето отблизо. — Разбирам. Но ако не беше казала, нямаше да позная. Тъкмо се чудех каква ли ще е истината. Човек среща в наши дни толкоз много мулати, че с право се запитва докъде ще я докараме с тия мелези. Но като имаш предвид, че в нашия край почти не се срещат истински индианци… Разправяха, че доскоро ги имало, но взеха, че се размесиха с белите. Или по-скоро обратното — белите се размесиха с тях. Каквато си е човешката природа, нищо чудно — всякакви смешения стават. Огледай се из Солисо и ще видиш, че е вярно — мулати, колкото щеш, уж все приказват, че не трябвало да се позволява на негри и бели да се размесват, ама само на приказка си остава. Денем бръщолевят, а стъмни ли се, все едно, че нищо не са казали. Зная, ако бях мъж…

Телефонът в хола иззвъня шумно и пронизително. Отначало Джени реши да не му обръща внимание и да не отговаря, защото беше сигурна, че някой търси Бети, но телефонът продължаваше да звъни едно след друго и това почна да я дразни.

— Вийзи, иди да се обадиш и който и да е, кажи му, че не може да разговаря с никого тук и ако посмее да звънне още веднъж, ще ме хванат дяволите. Не знам какво ще направя, но ще направя нещо. Така нарежда Джени Ройстър, тъй му кажи!

Като се смъкна от стола и прекоси стаята със ситните си крачки, Малчо изчезна в хола. Каза две-три думи по телефона и се върна на прага.

— Съдията Рейни. Казва…

— Какво казва?

— Съдията Рейни казва…

— Майло Рейни! — извика Джени. — Този мръсен дърт мошеник! Какво го е прихванало по това време? Виж го ти — не очаквах, че и той ще повика Бети Уудръф. И той като всички в града! Дай, аз ще говоря с него. Ще му кажа аз, ще го науча дъртака!

Джени вече се надигаше от креслото, когато забеляза, че Малчо клати глава.

— Не е казал, че иска да говори с Бети, а с тебе.

— С мене? — Джени омекна. Килограмите й потънаха отново в креслото. — С мене да говори?

— Поръча да питам можеш ли да идеш у тях за малко. Имал нещо много важно да ти казва.

Джени въздъхна дълбоко, облегна се и скръсти ръце над стомаха си.

— Това е вече друго. Кажи на Майло, че веднага пристигам, само да свърша една работа. И да не си посмял да му кажеш какво си приказвахме преди малко!

Малчо се върна и мърморейки, се покатери на стола си.

— Май че пак на чужд език ти е говорил Рейни, а?

— Нарече ме „заплаха“, „несъвършена заплаха“ или нещо такова.

— А ти защо се тревожиш? Майло чисто и просто се чуди как да покаже, че те обича.

— Тия дни ще му измисля на моя език две-три думи, Ще се скапе от гняв.

Питайки се какво ли иска да й каже съдията Рейни, Джени почна нервно да барабани с пръсти по облегалката на креслото.

— Ще ми дадете ли стая, мис Ройстър? — обади се Лоана.

Отново засмян, Малчо залюля нозе под стола.

— Какво да ти кажа — почна Джени, погледна Лоана и кимна, — не ми се виждаш лошо момиче. Затуй реших да ти дам стая.

— Благодаря, мис Ройстър — начаса отвърна Лоана.

— Но трябва да ми обещаеш нещо, всъщност две неща.

— Какво?

— Искам да ми обещаеш всяка нощ да си заключваш вратата. Тоя тука, Вийзи Гудулин, е особен квартирант. И това, че е мъничък, хич не му пречи да се сеща за мъжки работи. По никой начин не искам да чувам прибягвания от стая в стая и по етажите. Такива не мога да ги понасям. Второ, трябва да ми обещаеш, че ако ходиш с други мъже, те ще идват тук, в тая стая ще си правите срещите, или ако рекат вън, та вън, да те водят на кино или нещо подобно. Напоследък станаха едни неприятности, та ти казвам веднъж завинаги да сме си наясно.

Лоана хвърли мигновен поглед към Малчо и после обърна очи към Джени.

— Каква е тая ваша къща? — смутено попита тя.

— Високопочитан дом — отсечено каза Джени, малко засегната. — И от сега нататък само за добри момичета.

— Надявам се, не ме мислите за друга — насила се усмихна Лоана. — А и аз не бих останала в къща, която не е порядъчна.

— Ако знаеш, душице, колко се радвам да чуя това! Не ти остава нищо друго, освен да докажеш каква си — Джени се изправи. — А сега да бързам. Имам да ходя на едно място и не бива да закъснявам. Не се безпокой. И в наема съм почтена. Можещ да ми се довериш, няма да ти взема повече, отколкото трябва. — Джени се обърна и повика Малчо с глава. — Вийзи, заведи Лоана в празната стая срещу Бетината, покажи й банята. Но да внимавате: като се качите горе, много да не шумите — само да сте посмели! — Не искам да будим Бети, нека се наспи. И още нещо, Вийзи, като си свършиш работата горе, веднага се връщаш и сядаш да гледаш телевизия. И да не си мръднал оттук. Ако ти се доспи, преди да съм се върнала, опъни се на креслото и си дремни. Помни добре: додето не се върна, да не си припарил горе!

В подножието на стълбата Джени дочака Лоана да си донесе куфара. Малчо бе изкачил половината стъпала, когато Джени ненадейно улови ръката на Лоана.

— Почакай — и я погледна в ярката светлина.

— Какво има? — неловко попита Лоана, затаи дъх и остави куфара на пода. — Защо ме гледате тъй?

Джени не откъсваше от нея проницателни очи.

— Искам нещо да узная — бавно изрече Джени. — Питам се, не са ли те вземали някога за мулатка, за негърка?

Устните на Лоана се разтрепереха.

— Долу беше зле осветено — продължи Джени и не можах да те видя добре. А тук е светло.

— Защо питате? В очите на Лоана бликнаха сълзи и тя прехапа устни. — Защо?

— Не зная защо — каза Джени. — Не зная защо те попитах. Дойде ми просто наум.

— Нали ви казах — бързо изрече Лоана, мъчейки се да не заплаче, и отново прехапа устни. — Не биваше да питате.

Джени я погали по ръката.

— Миличка, сега съжалявам — тя се приближи до Лоана и я потупа, — съжалявам, защото не исках да те тревожа. Все плещя каквото ми дойде в главата, плещя, пък после съжалявам. Никога не съм виждала индианка и затуй ми беше интересно. Голяма работа, всеки може лесно да сбърка — в наше време мулати, колкото щеш, и все никнат нови.

Лоана се дръпна назад и ръката на Джени увисна.

— Каквато и да съм, гордея се — троснато рече тя — Няма значение каква съм, индианка или негърка, горда съм. Горда съм като вас, като всеки бял по света.

Лоана вдигна куфара и изтича по стъпалата. Още не стигнала втория етаж, тя се разплака. Малчо я чакаше да й покаже стаята в дъното на коридора.

Джени остана в подножието на стълбата, додето Лоана се изгуби от погледа й. Очите й се бяха налели и за да види накъде ще тръгне, трябваше да ги изтрие с ръка. После навлече палтото и излезе от къщата.

IX

Съдията Рейни наля в чашата щедра доза царевично уиски без вода и я подаде на Джени. Вътре плаваше бучка лед.

— Да не си увиваш кълките с кожи, Джени — обясни тържествено той. — От това ще ти поникне ореол около главата. Тъй искам да те виждам.

— Не си донесох любимата саксия, да има де да изливаме водата, Майло — рече тя с кикот, от който гръдта й се разтресе. — Тръгнах толкоз набързо, че всичко забравих. Достатъчно ми беше да се обадиш по телефона, просто се сбърках.

Той отпи от своето уиски и пусна в чашата си парченце лед.

— Тази вечер няма нужда от твоята саксия, Джени — сериозно рече той и се настани на стола си пред камината. — Вода изобщо няма да наливаме. Най-многото, което човек може да си сложи в уискито, е някое и друго мизерно късче лед.

Като сръбна още уиски и остави чашата на масата до себе си, съдията Рейни се пресегна към огнището с машата и енергично разбърка с нея горящите въглени. В комина полетяха искри, а пламъците хвърлиха червеникаво сияние по лицата им.

Нощта беше студена, но не мразовита и огънят правеше кабинета му топъл и уютен. Съдията Рейни притежаваше богата сбирка правни книги и повечето от тях държеше в къщи, да са му под ръка вечерно време. Освен това кантората му в източния край на площада пред съда беше толкова малка, че в нея едва намираше място за сметководните си книжа и текущите дела.

Джени го наблюдаваше, мълчеше и се чудеше защо ли е толкова сериозен и съсредоточен. Познаваха се от години, но досега не бе го виждал погълнат от мисли и тъй дълбоко смутен. Откак бе дошла, той не се усмихна ни веднъж.

— Джени — повика я той изведнъж, без да вдига глава, — искам да си поговорим за нещо много важно. — От време на време ровеше въглените в камината. Рой искри политаха всеки път към комина. — Затова те и поканих тази вечер, в тоя късен час. В друг случай, както знаеш, щях да дойда при тебе, но реших, че трябва да се видим насаме, да поговорим за нещо много важно.

— За какво, Майло?

Съдията Рейни остави машата в камината и се облегна в дълбокия си кожен стол. Сякаш да обмисли по-грижливо какво ще каже и как най-добре да го обясни, той се зае да пали нова пура.

— За какво, Майло? — настоя Джени. Той пусна дим към тавана.

— Джени, току преди да се прибера тази вечер, чух неприятни вести…

— Ако е за Бети Уудръф, вече зная всичко, Майло. Направо от източника. Бети се върна преди малко и ми разказа с подробности какво се е случило в мотела. Беше тъй разтревожена, че я турих да си легне и й дадох хапчета за сън, да си успокои нервите. Ще й мине. На теб трябва да благодаря, че не си дал на Стенли Причърд и шерифа Хъфман да й сторят каквото са били намислили. И аз ти благодаря. Представяш ли си какъв срам и позор — да тикнат момиче като нея в тоя ужасен градски затвор! Знам ги тия неща. Същото беше и преди двайсет години, дори е по-лошо. Цяла нощ тъмничари и полицаи щяха да й се мъкнат в килията, да й се отъркват по одърчето, а тя, бедничката, нищо да не може да им каже. Едно не мога да разбера — как му е скимнало на проповедника Клъф в мотел „Приятни часове“ да ходи и …

Съдията Рейни клатеше глава и се мъчеше да я прекъсне.

— Не, Джени — най-сетне той успя да вземе думата, — чуй ме! Много са ти прибързани заключенията. Съвсем не става дума за това. Случката, за която ми говориш, е вече минало-свършено. Дошло и отишло, можем да я забравим. Такива работи стават всякога. И като мине известно време, обикновено всичко се забравя. Е, да, има разни скандали, но, общо взето, такива дребни приключения нямат трайни последици. Ако призовеш всеки жител на Солисо за неговите простъпки и прегрешения и го принудиш да напусне града, няма да останат хора дори за покер на три ръце. Това ни е хубавото на нас в Солисо, бързо прощаваме и бързо забравяме нарушенията на морала. — Той дръпна от пурата и пусна облак дим над главата си. — Преди малко спомена проповедника Клъф. Проповедникът Клъф е най-добрият просяк на пари за църквата на Суровия кръст и едва ли едно-две човешки провинения ще променят отношението на хората към него. Поне додето си изпълнят самонадеяната строителна програма. Виж, после може и да го изгонят.

— От мен нищо няма да видят, докато не ми платят, колкото им искам — решително каза Джени. — Пък ако продължават да ме ядосват, току виж ми хрумнало на никаква цена да не продавам. Тази сутрин казах на Клара Крокмор…

— Това е друга тема, за друго време и място — прекъсна я той с нетърпеливо махване на ръка. — Остави ме, Джени, да свърша каквото исках да ти кажа. Накратко, хората в Солисо по традиция търпят и се въздържат по отношение на тъй наречената морална порочност. Стига ти колкото си живяла в Солисо, за да знаеш, че е така. Припомни си само своята младост и ще стигнеш до истината по-бързо и от мене дори. Работата не е, че нашите хора не приемат човешките слабости. Всеки ги има, и то не по малко.

— Но, Майло, щом нямаш предвид Бети Уудръф и проповедника Клъф, тогава за какво…

Съдията Рейни засмука пурата и над главата му увисна димен облак.

— Джени, аз се мъча да зачекна сериозния въпрос по логичен път. Искам да си напълно подготвена.

— Добре, Майло. — Тя гореше от нетърпение. — Какво има?

— Ето какво. Малко преди да се прибера тази вечер, по телефона ми се обади Дейд Уомак. Знаещ много добре кой е. И двамата знаем, че с него шега не бива, не е човек, на когото да махнеш с ръка. Познавайки добре законите, нещо, което у него е съчетано с високоразвит печалбарски нюх, той успя да навърже низ от успешни маневри в областта на ипотеки на недвижими имущества и запори — разбира се, все по буквата на закона — и натрупа истинско състояние. Сега Дейд Уомак е богаташ, ако не и най-богатият в Индианола. А подобно богатство означава власт. Нещо повече, Дейд е хитър юрист и съобразителен политик и от петнайсет години управлява града с голи ръце. Не забравяй това! По време на избори той избира кмета, той решава кой да влезе в градския съвет. Поиска ли нещо, стига му да пусне дума и тогава кметът и съветниците подскачат като зайци, спипани натясно по фасулената нива. Хрумне ли му да прокара булевард или да затвори някоя улица, ако знае, че от това ще падне нова печалба, няма човек в Солисо с изпит от гаргите ум, който може да му попречи. В миналото имаше хора, които се помъчиха да му се противопоставят — едни загубиха имотите си, публично ги порицаха, други, преди да е станало много горещо, успяха да се измъкнат от Индианола. Това е едната страна на Дейд Уомак. Другата може с две думи да се опише. Дейд не крие и сам ще ти каже, че както проповедниците ненавиждат греха, тъй и той мрази негрите, мулатите и всички тям подобни.

— Защо ми казваш всичко това, Майло? — недоумяваща, попита Джени. — Знам го що за човек е Дейд Уомак, как да не го знам. Но не виждам отде накъде…

— Ще ти обясня, Джени, ясно и разбрано ще ти обясня. Снощи Дейд ми каза, че днес целия ден някаква мулатка се мъчила да мине за бяла и да си намери стая в града. А ти знаеш, Джени, в Солисо обичаят забранява това — цветнокожи в центъра! Както и да е, каза ми, че навсякъде връщали мулатката, додето най-после преди малко някакъв шофьор с такси — очевидно или пиян, или тъп — я завел у вас. Дейд бил информиран. И междувременно шофьорът вече е уволнен и е напуснал града, задето е превозвал мулатка в кола, определена само за бели. Виждаш ли колко бързо става? Сега вече знаеш какво искам да ти кажа, Джени.

Джени се бе изправила на стола с пламнало лице.

— Та тя има право да бъде каквато си ще! — гневно викна тя. — А Дейд Уомак е лъжец! Не е негърка, а индианка! Нали самичка ми каза! И освен туй мен не ме е грижа каква е и какво приказва този и онзи за нея. За моята къща е добра!

Съдията Рейни се пресегна за машата и разрови огъня.

— Джени…

— Като чуя такива неща, побеснявам, та чак ми иде да псувам! — продължи Джени, цяла почервеняла и разтреперана от яд. — Но сега тъй ми е кипнало, че просто не зная какво да кажа!

— Джени — почна той пак. — Джени, ти си мисли за нея, каквото искаш, пък нека и тя ти разправя каква е, работата е там, че ако питаш Дейд Уомак, тя е мулатка, която гледа да мине за бяла. Това е важното…

— Пък аз ти казвам, че познавам един бял в Солисо, който веднага ще й се усуче. И няма да бъде единственият — прекъсна го Джени на висок глас. — Ще почна да плюя от яд!

— Добре, Джени, да речем, че е индианка или друга раса, но това не променя положението, тъй като кожата й не е като на Дейд Уомак. Хората в Солисо могат да притежават най-голяма търпимост в страната по отношение на религията, политиката и морала, но додето го има Дейд Уомак да им пуска фитили и да им действува на чувствата, и една йота търпимост към негрите не можеш намери. Не се е родил още оня, който ще бъде по-голям расист от Дейд. Слушай, Джени, искам да вземеш думите ми под внимание. Знам какво говоря. Положението е опасно. Не се прави на глуха.

Джени въздъхна и се облегна.

— Е, и какво ще направи? — попита след малко тя.

— Знаеш, Джени, за него няма нищо невъзможно.

— Но ти сигурно нещо предполагаш, Майло?

— Не зная. Просто не зная.

— Ти можеш да го спреш, Майло!

— Не, Джени, не мога.

— Защо не?

Като смукна от пурата два-три пъти, съдията Рейни тържествено заклати глава.

— Джени, никой в Солисо, та дори и в цялата област Индианола, няма нито волята, нито силата да спре Дейд Уомак в история като тази. Това му е добре известно. При нормални обстоятелства бих могъл да намеря начини и средства за едно или друго съдебно решение или компромис по обикновени спорове, да речем, да се протакат съдебните процедури до безкрайност, но дойде ли до расови въпроси в града на Дейд Уомак, ставам безпомощен като новородено. Както и да разсъждавам, не мога да си позволя открито да му се противопоставя. После до края на живота ми ще ме бойкотира. Ето, тук ми е къщата, тук ми е юридическата практика, тук трябва да живея. И по тази причина каквото и да мислиш за него…

— Кучи син!

— Наричай го и кучи син, и фанатик, и подстрекател, и каквото щеш го наречи, фактът си е факт: притежава способността да влияе на умовете и чувствата на простите хора. А в Индианола простите хора са девет пъти повече от другите. Помня го от едно време — колко пъти е налагал волята си над тълпата. И всичко става гладко, като по часовник. Не е мъчно да курдисаш такъв часовник.

Когато надигна чашата и на един дъх изпи останалото уиски, ръката на Джени потрепваше. Съдията Рейни напълни и двете чаши.

— Не зная какво да мисля — рече Джени и с прикован в съдията Рейни поглед, объркано заклати глава. — Знам, трябва да те послушам, защото си адвокат, защото си ми приятел, но как сега да се покажа подла и да изхвърля Лоана от къщи?

— Така ли се казва? — попита той. Джени се усмихна.

— Лоана, Лоана Нилей. Нали е чудесно име за момиче?

— Звучи прекрасно — съгласи се той.

— Тя самата е прекрасна. Прибрана, възпитана. Да видиш само каква приказна черна коса има, как блести и святка! Пред нея моята одъртяла козина… сякаш котки са я драли.

— Хайде, хайде, Джени, не говори тъй за себе си — намръщи се съдията Рейни. — Откъде е това момиче?

— От Дженкинстаун, областта Палмето.

— Помня, в Палмето едно време имаше много индианци. И в Индианола имаше. Нали затуй нашата област се нарича така. И Солисо е индианско име. Дошли белите заселници, присвоили земята на индианците, но името запазили.

— Лоана каза, че дядо й бил индианец.

— А какво търси в Солисо?

— Канцеларска работа. Две години учила в търговското и разбирала тая работа. Казах й да провери в газовата или електрическата компания, в съда…

Съдията Рейни я прекъсна с махване на ръка.

— В Солисо никога няма да намери такава работа. И дума да не става! Особено пък след като Дейд Уомак вдигне шум. Ако е за домашна работа — да чисти, да готви и да живее в покрайнините, — да, тогава неприятности може и да няма. Посъветвай я, ще й бъде от полза.

Джени дълго време не откъсна очи от догарящите въглени в камината. Миглите й замислено трепкаха.

— Понякога се срамувам от собствената си раса — ненадейно каза тя, сключи ръце под корема си и го приповдигна. — Няма никакво съмнение, от белите по-големи мерзавци не съм виждала!

— Недей, Джени — навеждайки се, каза съдията Рейни и я потупа по ръката, — не се впрягай в тревоги за такива работи. Не е за пръв път в Солисо и няма да е за последен. Каквото и да мислиш, има известни неща, които не могат да се променят по наше желание. С едно щракване на пръста не можеш изби предразсъдъците от главата на човек като Дейд Уомак.

— И аз като него имам право на собствени чувства и мнение!

— Може би го имаш, Джени, но нямаш неговата власт, за да го прилагаш в действие.

— Говориш, Майло, като че и ти си на негова страна.

— Не, не съм на негова страна. При дадените обстоятелства курсът ми се диктува от разума, затова те и съветвам. Търпимостта в расовите отношения, за която говориш, все някой ден ще настъпи, но няма да е утре. А дотогава…

— Аз мисля за сега, не за бъдещето — решително заяви тя. — И никой не може да ме разубеди.

— Какво искаш да кажеш, Джени?

— Реших: няма да гоня момичето от къщи само защото тъй искал Дейд Уомак! Празни приказки не приказвам. Най-напред беше Вийзи Гудуили — опитаха се да ме накарат да го изхвърля; после се заловиха за Бети Уудръф, сега Лоана Нилей. Ще й защищавам правата, както защищавах Вийзи и Бети. Стига да поиска, Лоана може да си излезе, но аз няма да я изпъдя.

— Чуй ме, Джени! Сега положението е коренно различно, а и по-сериозно. Няма нищо общо с моралните прегрешения. Нашите хора свикнаха да понасят някои неща, но…

— Моя си е къщата, мое си е правото да…

Телефонът на масата остро иззвъня. Съдията Рейни сепнато се изправи. Преди да посегне за слушалката, погледа телефона и челюстта му нервно се изкриви. Тъкмо да звънне повторно, той се обади:

— На телефона Майло Рейни.

— Здрасти, Майло. Обажда се Дейд Уомак. Рейни погледна Джени и бързо отмести поглед.

— Здравей, Дейд — самодоволно каза той. — Радвам се, че се обаждаш. Как си? Как е семейството, добре ли са всички? Как се чувствува мисис Уомак тази вечер?

— Чудесно, Майло, чудесно. По-добре не сме били. А ти?

— Още съм сред живите, Дейд.

— Чудесно, Майло, чудесно. Да не забравя, обадих се да питам не искаш ли през другата седмица да дойдеш с мен за бекаси. Казват, тия дни в Палмето много ги имало, на посока да стреляш, ще улучиш. Само като си представя как клечат на тлъстите си трътки, а аз стоя тук, лошо ми става. Ще викнем Бърдж Кобър и Хари Дръмънд, да не е празна колата. Пък, нека и те един път бъдат полезни и осигурят някоя и друга бутилчица уиски, а? Какво ще кажеш, Майло?

— Много добре, Дейд. Прекрасно! Откога и аз искам да се откъсна от канцеларията и да подишам малко чист въздух сред природата. Обади се кой ден искаш да отидем. Ще трябва да си купя патрони.

— Чудесно, Майло, чудесно. Ще ти звънна в началото на седмицата и ще се уговорим за деня.

— Ще чакам да се обадиш. Лека нощ, Дейд. Готов да се усмихне, съдията Рейни се наведе към масата да остави слушалката.

— Момент, Майло, щях да забравя. Искам да те питам нещо.

Рейни се отпусна в креслото, а началото на усмивката безследно изчезна.

— Какво има, Дейд?

— Интересно дали си успял да говориш с Джени Ройстър. Нали се сещаш, става дума за чернокожото момиче, вече ти говорих. Сега вече е късно да я гоним посред нощ от къщата на Джени, но утре рано-рано да се изнася и до залез слънце да е напуснала града. Поприказвай с Джени Ройстър, обясни й колко е сериозно, да разбере. Стига й колкото е живяла в нашия край — досега е длъжна да знае какво мислят белите в Солисо и как постъпват в такъв случай. Д жени Ройстър е твоя клиентка, зная, и затуй ще ми е много неприятно, ако се случи нещо, в което и ти лично ще си замесен. Прави, каквото знаеш, Майло, важното е Джени Ройстър да разбере, че в нашия град не е позволено да се заселват негри. Ясно ли е, Майло?

— Ясно, Дейд.

— Чудесно, Майло, чудесно. Звънни ми утре, като свършиш работата. А сега лека нощ, Майло, лека нощ.

— Лека нощ, Дейд.

— Какво ти каза? — нетърпеливо попита Джени, когато съдията Рейни остави слушалката.

Съдията Рейни се приведе и зарови машата в пламъците на камината. Изглеждаше отпаднал и остарял, светлината на огъня чертаеше дълбоки бръчки на лицето му.

— Какво ти каза, Майло? — настоя Джени.

— Слушай, Джени — бавно почна той, — зная какво ти е, зная, че не искаш да изхвърлиш момичето и се възхищавам от тебе. Ако бяха всички като теб, в колко добра страна щяхме да живеем! Но искам да ти кажа, че според мен най-разумно е още утре да й покажеш вратата и то преди залез. Всъщност настоявам. На времето съм бил свидетел на такива неща, че сега, на моята възраст, нямам намерение да греба срещу течението — той се обърна и я погледна остро. — Джени, отърви се от нея, изхвърли я още утре, преди залез слънце. Джени, чуваш ли ме?

Джени мълчеше, стиснала до синьо устни.

— Чуваш ли, Джени?

— Да, Майло, чувам.

— Е, и?

— Не!

Сам Моксли влезе в кабинета и изтърси пепелта от решетката на камината. След това, като дрънкаше шумно с лопатката и влачеше нозе пред огнището, хвърли в огъня още въглища. После се изправи с уморена въздишка, погледна замислено часовника и заклати глава, шепнешком броейки часовете. Като мърмореше неразбираемо и все така безгласно, той се отправи към вратата. Минавайки покрай стола на Джени, Сам обърна глава и я погледна тъй, сякаш е чужд човек, когото вижда за първи път.

X

Минаваше дванайсет, когато Джени излезе от голямата бяла къща на съдията Рейни в горния край на Морнингсайд стрийт и бавно се запъти в стихналата нощ към дома. Вечерната влага се беше разнесла и сега над улици и градини се стелеше тънка, мръсна мъгла.

Джени живееше само две пресечки по-надолу и когато съдията Рейни й предложи да я изпрати за по-сигурно, тя заяви, че иска малко да се поразходи. Той не се съгласи, твърдеше, че не бива по това време да се движи сама по улиците, но Джени настоя и той я придружи само до пътната врата.

В този час почти всички къщи от двете страни на Морнингсайд стрийт вече спяха, но уличните фенери по ъглите светеха ярко и Джени не виждаше защо трябва да се бои, че е закъсняла. Освен това беше все още твърде разтревожена и смутена от заплахите на Дейд Уомак, както и от настояванията на съдията Рейни да не позволява на Лоана Нилей втори път да преспи у дома й, че дори време не й остана да се страхува.

Като отмина потъналата в сянка църква на Суровия кръст, отчасти скрита зад бухналите дъбове, Джени стигна къщата си и заизкачва стъпалата. Не направила и две стъпки, тя чу на верандата трескаво прибягване на нозе, в дъските скръцна отместен стол. Изненадана от този шум, едва сега изпита страх и спря на място. Сърцето й развълнувано заподскача и първата мисъл, която й дойде, беше за колко време биха се притекли съседите, ако ги извика на помощ.

Изправена на стъпалата, като се колебаеше какво да стори, Джени съзря, че от стола към нея приближава човек. Лампите в антрето и хола светеха, но тяхната светлина едва се процеждаше на верандата. В началото си помисли, че Малчо Гудуили я чака да се върне от съдията Рейни, но като различи едрата, масивна фигура на мъж, когото не можа в тъмното да познае, тя наистина се уплаши.

— Кой е? — извика тя и се втурна по стъпалата да достигне по-скоро вратата и се намери в безопасност. — Какво правите тук?

След случилото се у съдията Рейни единственият човек, за когото можеше да си помисли по това време на нощта, бе Дейд Уомак. Вече съжаляваше, че не остави съдията да я изпрати до къщи.

— Кой си ти? — повторно извика тя. Джени бе застанала вече до вратата. — Дейд Уомак, ти ли си?

— Не, мис Ройстър, аз съм, Монти Биско. Открехна вратата и ярката светлина от антрето обля Монти Биско. Не бе го виждала кажи-речи цяла година и беше забравила какъв огромен и снажен е той. На дясната му буза забеляза стария белег от футболна обувка. Монти я гледаше с колеблива усмивка на широкото си лице.

— Казвам се Монти Биско, мис Ройстър, не ме ли помните?

Тя отвори вратата още по-широко и стъпи на прага.

— Какво търсиш в моята къща по това никакво време? — сопнато попита тя. Като разбра, че е той, успокои се, но от вълнение все още се задъхваше. — Изкара ми акъла, Монти Биско. Какво ти е хрумнало? Какво искаш?

— Мис Ройстър, не исках да ви плаша — дрезгаво се извини той. — Честна дума, не исках. Съжалявам. Искам да си поприказваме, мис Ройстър. Откога ви чакам да се приберете. Много е важно.

— Можеше да почакаш да съмне, че е по-прилично, а не да се мъкнеш среднощ и да ми смръзваш кръвчицата.

— Не можех да чакам. Налага се да ви говоря още тази нощ.

— За какво?

— За Бети Уудръф.

— Какво за нея?

— Нали Бети живее у вас, помислих си… Джени разтвори цялата врата. Сега вече дишаше спокойно и го гледаше строго на ярката светлина. Той ту скриваше ръце дълбоко в джобовете си, ту бързо ги изваждаше.

— Ти, изглежда, имаш нерви като на пощуряло магаре, Монти Биско. Да идваш тук, след като най-безобразно се отнесе с бедното момиче преди една година! Излиза, че нямаш капка ум в главата си, щом не те е срам да идваш в тази къща, след като духна на Бети под опашката и се ожени за другата учителка. Сега поне можеш да оставиш Бети Уудръф на мира. За какво ще говорим? Сега и без това нищо не може да се промени. Късно е. Каквото си направил — направил!

— Миналата година ме хванаха натясно, мис Ройстър. Такава е истината. Не успях да предотвратя нещата. Не ви лъжа. Повярвайте, мис Ройстър. Трябваше, трябваше, защото иначе щяха да ме изхвърлят от училището. Ако им беше казала…

— Кой да им каже?

— Ако Мейрита беше обадила на директора, че е бременна от мен… Самата истина, мис Ройстър, кълна ви се!

— Искаш ли още една истина? Слушай, Монти Биско! Можеше друго да сториш.

— Какво друго, мис Ройстър?

— Можеше вместо с другата учителка същата работа да свършиш и с Бети Уудръф, ето какво!

— Де да беше станало тъй, мис Ройстър! — каза той. Сведе поглед и затътри тежката си обувка по верандата. — Колко пъти се мъчех да обясня на Бети, но тя не искаше и да чуе.

Джени се изсмя.

— Да обясниш! Да обясниш! Обяснявай! От какво според теб са направени момичетата — от уши? Може да си голям футболен треньор, да си як като млад жребец, вързан в яхъра, но в тая глава, дето я носиш, няма и капчица разум. Не можеш ли нещо друго да измислиш? А ти — обяснения! Приказваш, приказваш, обясняваш, а тя — какво да чака тя, а? Да се оправи времето? Ако един път за разнообразие си беше използвал тиквата и бе показал два грама мъжко достойнство, тя веднага щеше да се съгласи. Дано поживееш повечко, един ден ще научиш, че когато едно момиче ходи с някого, очаква от него и нещо друго, не само приказки. Инак ще си стои в къщи, букли ще навива, книжки ще чете. Откак се е върнала тази есен в Солисо, Бети Уудръф се запозна със сума мъже, и то не за да им слуша приказките.

Монти сви неловко рамене и зарови ръце в джобовете си.

— Нали и аз за туй исках да говорим, мис Ройстър — продума той и продължи неспокойно да свива плещи. — Точно за това. Нека вляза, само за малко… — и той пристъпи към прага.

— Не знам дали да те пусна — с подозрение каза Джени, без да изпуша из очи неговите неспокойни движения. — Не знам разумно ли е. Освен това с приказки нищо не можем промени.

— Но аз искам да ви говоря, мис Ройстър, и не ми е удобно да ви държа права на верандата. Да седнем някъде, да ви кажа…

Тя махна с ръка.

— Не виждам никаква разлика, няма значение какво ще ми кажеш и къде ще ми го кажеш, но хайде, щом искаш, влез за малко. Досега никому не съм отказвала да го поканя в къщи, та сега ли да е първият път? Но побързай, казвай, каквото си намислил, защото отдавна мина времето, когато трябваше да съм в леглото. Хайде, влизай.

Монти с готовност последва Джени в антрето, затвори вратата и прекрачи в хола. Под ярката лампа изглеждаше още по-грамаден. На височина надхвърляше шест стъпки, широкоплещест, с мускулести ръце и крака и четинеста черна коса, щръкнала на главата му. Беше със сиво брезентово яке, неогладени кафяви панталони и червена, разкопчана на врата риза.

— Седни — грубо го покани Джени и се настани на креслото от червен плюш, — избери си стол.

С крива усмивка Монти се намести в най-близкия стол и свря краката си под него.

Джени скръсти ръце над корема си, присви ги нагоре и подозрително го загледа.

— Думай!

— Мис Ройстър… — подзе той.

— Ако си намислил отново да ме метнеш или Бети Уудръф пак да излъжеш — прекъсна го веднага тя, — значи си останал все същият глупак. Веднъж вече измами Бети, но втори път — да имаш да вземаш! Хайде сега, кажи каквото ще казваш.

Монти се наведе, сгърби широките си рамене и прокара пръсти през бодливата си коса. После с бързо облизване накваси пресъхналите си устни.

— Искам да се видя с Бети, мис Ройстър — каза той и отново наплюнчи устни. — Затова и дойдох, да я видя.

Джени не отвърна веднага, но продължи да го гледа. Кръстоса отпуснатите си ръце и повторно ги присви нагоре.

— Защо искаш да я видиш?

— Ами… как да кажа, мис Ройстър… Бях преди малко в града и сума приказки чух… там, дето… в мотела… Всички все за Бети говорят. И по-рано бях чувал, че откак се е върнала в Солисо, с мнозина се среща, но си мислех — обикновени срещи и нищо повече, като нашите едно време. Сега научих, че не било точно тъй. Излизала, разправят, всяка нощ и отивала на среща в някой от мотелите по шосето, всеки път с различен човек. В града, изглежда, всички знаят, но аз не мога да повярвам на техните приказки. Честна дума, за мен това е изненада. Миналата година, като се виждахме, не беше такава.

— Е, та?

— Затова и поисках да я видя тази вечер. Мислех, че…

Джени се облегна и се засмя.

— Монти Биско, говориш като седемгодишен хлапак, който си е раздал сладкишите и после се връща, скимти и плаче отново да му ги върнат. — Тя пак прихна. — Сега зная защо си дошъл. Искаш от оня сладкиш, който до троха е изяден.

— Не е точно така — каза той и се размърда на стола. — Нямах това предвид, мис Ройстър. Исках да и кажа, че съм решил веднага щом приключи футболният сезон, да си подам оставката като треньор в училището. Остават само три седмици. Наумил съм си да замина някъде далеч от тук, например в Тенеси или Арканзас, или пък дори в Тексас, и там да потърся работа като треньор. Искам и Бети да дойде с мен и да се оженим.

— Говориш, като че и малкото ум, дето ти е останал, и той се е изпарил. Вече си женен за другата, нито Бети Уудръф, ни коя да е друга би се юрнала с един женен мъж.

— Но аз ще се разведа с Мейрита. Вече говорих с адвокат и той каза, че ще се намерят цял кош поводи за развода. За двеста долара се наемал да свърши работата. И веднага щом получа развода, Бети и аз ще можем да се оженим.

— Значи тъй си го мислиш, а? Сега пък чуй аз какво мисля! След като се отнесе тъй зле с нея, Бети Уудръф няма да те вземе. Тя е достатъчно разумна, за да постъпи така, макар че няма и капка гордост.

— Луд съм по нея, мис Ройстър — призна Монти, неспокойно шавайки на стола.

Джени мълчаливо го наблюдаваше.

— Всичко бих сторил, ако тръгне с мен и ми стане жена — добави той.

— Едно ще ти кажа — поде Джени.

— Какво, мис Ройстър? — обнадежден попита той.

— Ставай и си върви у дома! Часът ми за лягане мина и съм уморена и сънлива. Ако ми бръщолевиш цяла нощ като смахнат, никога не бих посъветвала Бети да заминава от града, не бих й дала никъде да шавне с женен мъж, който един път вече си е разкалял пътя — Джени бавно надигна месестото си тяло от креслото и се изправи. Обърна гръб на Монти и се отправи към вратата. — И тъй, отивам да спя. Лека нощ!

Заравяйки ръце в джобовете си, Монти изгледа Джени — тя угаси лампата в хола, — след което я последва в антрето.

— Мис Ройстър, виновен ли съм аз, че съм женен? — промълви отчаяно той. — Не аз се натисках да се оженим. Тя ми заяви, че ако не се оженя за нея, ще ме обади на директора и на учителския съвет, щяла да им каже, че е бременна, че аз съм бащата. Щяха да ме уволнят. Та затуй…

— Добре, а тя роди ли?

— Не.

— И Бети Уудръф няма да роди, тъй че хич и не се навъртай около нея и стига си ги дрънкал, че ще я вземеш за жена, че туй било, че онуй! Веднъж ти го казах и пак повтарям. Лека нощ, Монти Биско!

Монти застана в подножието на стълбата и се загледа нагоре, към коридора на втория етаж. Джени видя, че посяга с крак към първото стъпало.

— Недей, Монти! — екна гласът й зад гърба му. — Да не си посмял!

Той я стрелна през рамо.

— Не можете да ме спрете, мис Ройстър. А и не е ваша работа.

Прекрачваше второто стъпало, когато Джени се завтече към него и с две ръце го сграбчи за ръката. Монти лесно се освободи, просто тръсна ръка.

— Дошъл съм да видя Бети и ще я видя! — И той отново тръгна по стълбата.

— Вийзи, Вийзи! — извика Джени, колкото й глас държи. — Ела, Вийзи, бързо ела! Помогни ми да го спрем! Монти Биско иска да нахълта в стаята на Бети. Бързай, Вийзи!

— Каква полза да го викате — каза Монти, като се обърна и погледна Джени. — Ведро вода да понесе, ще се влачи по пода, та какво остава…

Малчо Гудуили пристигна тичешком и цъфна на върха на стълбата, преди още Монти да е наближил етажа. Застана там с късата си нощничка и замига на ярката светлина.

— Какво става тук? — запита той.

— Не го пускай горе, Вийзи! — изкрещя Джени и се втурна нагоре. — И една стъпка не му давай да направи! Иска да се вмъкне в леглото на Бети.

Монти спря на стъпалата и впери поглед в Малчо.

— Какво правиш тук, Монти? — попита Малчо. — Какво искаш?

— Махай се от пътя ми, да не пострадаш! — заплашително викна Монти. — Не ми се ще да причинявам зло на такъв дребосък като тебе. Махай ми се от пътя, чуваш ли?

— Не го слушай, Вийзи! — извика Джени, наближила вече горното стъпало, и миг след това се хвърли и обхвана с ръце краката на Монти.

Загубил равновесие, тъй като не успя да се освободи, Монти се строполи назад върху Джени. Сега тя пусна краката му и той се запремята надолу, разперил ръце. Главата му се заудря по перилата. Просна се на пода и за миг загуби съзнание.

Още не стъпил на нозе, Джени и Малчо се намериха при него. Като се почувствува на себе си и разтърка очи, Монти застана на колене и после бавно се изправи. Видя, че Малчо стои между него и пътя към стълбата, вдигна го и го захвърли насред хола.

— Предупреждавам те, Малчо, ако си знаеш интереса, стой си на мястото!

Монти се озърна и забеляза Джени на най-горното стъпало. Зачервена и гневна, тя го гледаше с пронизващ поглед.

— Измитай се от къщата ми, Монти Биско! — рече тя.

— По-добре ще е вие да ми се махнете от пътя — каза той.

— Не ме е грижа ни колко си голям, нито пък колко са ти големи приказките! — с решение в глася отвърна тя. — Няма да се качиш при Бети и това е! Аз като кажа… Тази вечер й дадох голяма доза приспивателно да й се успокоят нервите и никому няма да позволя да припари до леглото й. Сили няма да й стигнат да го отхвърли. Може и да не съм светица в някои неща, но това не мога да приема. Ти не обръщаше на Бети никакво внимание цяла година, додето не чу клюките тази вечер, а сега, засилил се човекът и хоп с нея под един юрган! Затуй си дошъл, не за друго. А ги разтегляш едни лъжи — щял да се развежда и за Бети да се жени! Познах те, нали те гледам как не те свърта през цялото време. Но нищо няма да свършиш!

Без никакво усилие Монти безмълвно я отблъсна. Отново се запъти към стълбата и предпазливо надничаше назад да не би Джени и този път да го хване през краката. Току преди да стигне горния етаж, Джени изтича до телефона, дигна слушалката и почна светкавично да върти.

— Какво правите? — извика Монти от горното стъпало.

— Викам полиция — спокойно рече тя. После подвикна на Малчо: — Вийзи, изтичай на улицата и ако тоя се опита да ми попречи, колкото ти глас държи, викай съседите на помощ!

Малчо сдипли нощничката си, отвори вратата и хукна в нощта.

— Не правете това, мис Ройстър — примоли се Монти. Той погледна с копнеж към стаята на Бети в дъното на коридора и после наведе очи към стъпалата. — Моля ви, недейте, мис Ройстър! В същия миг ще ми изстине мястото в училище. Не викайте полиция, моля ви!

И забърза по стълбата надолу.

— Ако не изчезнеш от къщата ми, додето не са ми отговорили по телефона, сто на сто ще те изхвърлят от училището, защото, Монти Биско, заклевам ти се, ще кажа на полицията защо си искал да се качиш при Бети. Ще ти бъде урок за цял живот!

— Добре, мис Ройстър, ще си ида — дрезгаво каза той. — Моля ви, не казвайте нищо на полицията.

Без да откъсва очи от Джени, която стискаше слушалката в ръка, Монти дума повече не обели и бързо прекоси антрето. Отвори входната врата, премина верандата и се смъкна по стълбите на улицата.

Джени изчака да заглъхнат стъпките му и затвори телефона. Излезе на верандата, застана там, а в това време, притиснал плътно нощничката си, Малчо се прибра в къщи. После Джени залости здраво вратата, угаси лампата в антрето и тръгна с Малчо по стълбата.

Бяха на средата, когато Джени внезапно се закова на място и сграбчи Малчо за ръката.

— Я слушай — строго каза тя, — доколкото си спомням, бях ти казала да стоиш долу, в хола, и да ме чакаш. К’во си правил през всичкото време горе? Защо не ме послуша, Вийзи Гудуили?

— Джени, самата истина ще ти кажа. Стана много късно, беше ми много студено и затуй си легнах дано се стопля под юргана. Ето ти истината, Джени.

— Не зная, да ти повярвам ли? — със съмнение продума тя. — Като те знам какъв си, трябваше добре да си направя сметката, преди да изляза и да те оставя сам с новата наемателка — Джени пусна ръката му и го побутна нагоре. — А сега лягай, друг път да не се повтаря!

XI

Из въздуха се носеше несвойствена за сезона топлина. Настъпила бе още една, необичайна за това време на годината промяна. През октомври след първото есенно застудяване времето си оставаше обикновено хладно, макар и слънчево, до декември, когато връхлитаха зимните дъждове. А сега, за втори път тази седмица, температурата скочи от една крайност в друга.

Застрашително мрачни облаци се бяха надигнали над южния хоризонт още на разсъмване; те препускаха със светкавична бързина над низините и пасбищата и сякаш предвещавайки средлятна буря, вятърът напираше и вдигаше вихрушки от прах. Дъжд не заваля и към обед надвисналият порой се разнесе. Вместо него откъм залива нахлу топъл и влажен въздух, увисна над околността като сива, подгизнала черга и препречи пътя на слънчевите лъчи към земята. По пладне хората почнаха да отварят врати и прозорци, тъй като подобието на лятото се превърна в жизнетворен бриз и плъзна по улиците.

В Солисо много от търговците на топли дрехи, чиито магазини се намираха пред съда, наизлязоха по тротоара и се заразхождаха напред-назад по сака, като се оплакваха един другиму от неочакваното връщане на топлика. Мъжете захванаха да коментират, че климатът навлизал в нова фаза, други обвиняваха науката, че изменила вековните навици на природата. Търговците поспираха за миг, тръскаха отчаяно глави, взираха се печално в зимните дрехи, изложени на собствените им витрини, замисляха се за празните складове и се питаха още колко ще трябва да чакат, додето времето отново се нормализира. След толкова години търговия те знаеха, че хората от провинцията едва ли ще дойдат в града за зимно облекло, докато времето е топло като сега.

В южния край на площада, дето беше пожарната команда, един от пожарникарите, облегнал стола си на тухлената стена и навил ръкавите на ризата, лениво дремеше на обедната топлина.

В източния край на площада, на втория етаж, от половин час подпрял крака на отворения прозорец, някакъв адвокат неподвижно чакаше в своята кантора началото на следобедните заседания в съда.

Като излапа обеда си, донесен в книжна кесия, един от шофьорите на таксиметровите коли, наредени край бордюра, излезе от автомобила и се изтегна на тревата пред съда с вестник на лицето, за да се пази от досадните гълъби. Заспа и дълго не се пробуди.

На западната страна на площада, в кафенето „Джони Реб“, чиито стени бяха украсени със знаменца на конфедерацията и звездните флагове, отоплението бе спряно, включиха охладителната инсталация и почти всички обядващи си поръчаха чай с лед вместо горещо кафе.

Тази сутрин от десет часа Лоана Нилей обикаляше града от канцелария в канцелария, питаше за работа и към обед, вече капнала, почна да губи надежда. Но от това тя не промени решението си — щеше да продължи, докато най-сетне някъде открие служба.

Когато Лоана Нилей влезе в кантората на Клийв Мангръм за застраховка на недвижими имоти, която се намираше в северния край на площада, тя все още се надяваше да намери работа, каквато искаше, но Клийв й каза, че имал вече секретарка и от повече помощници не се нуждаел. Секретарката на Клийв току що бе излязла да обядва и в този час из малката кантора не се мяркаше никой друг. Лоана се накани да си върви, когато Клийв протегна ръка и я хвана за лакътя.

— Почакай — спря я той. — Нещо да те питам. Върни се.

Стиснал я здраво за китката, Клийв я дръпна към дъното на кантората, зад междинната стена, която ги скри от очите на минаващите по улицата.

— Какво искате да ме питате? — рече Лоана и се опита да освободи ръката си. — Щом нямате работа за мен…

— Не ставай опърничава — каза Клийв и я потегли още по-навътре зад стената. — Няма защо да се безпокоиш.

Тя отново се помъчи да изтръгне ръката си.

— Как се казваш?

— Лоана Нилей.

— Откога си в Солисо?

— От вчера.

— Откъде идваш?

— От Палмето.

— Работа, каквато търсиш, няма да намериш. В нашия град няма. Само си губиш времето. Но аз мога да наредя нещо. Ще ми е драго. Какво ще кажеш?

— Каква работа ми предлагате?

— Жена ми има нужда от човек за домашната работа. Ще получаваш добра заплата, а и стая ще ти дадем. Стаята безплатно, без наем. Няма да е лошо. Ще накарам жена си да те наеме. И без това ще слиза в града да търси прислужник. От теб се иска само да се съгласиш и всичко ще се уреди. Е?

— Не съм слугиня. Търся канцеларска работа. Клийв я обгърна с ръце и притисна тялото й до себе си. Лоана поиска да се освободи и да побегне на улицата, но той беше по-силен. Тя почувствува горещия му дъх до лицето и врата си и затвори очи.

— Пуснете ме! — примоли се тя и пристегната в прегръдката му, зина да си поеме дъх. — Моля ви, пуснете ме!

— Не говори тъй — рече той. — Всичко ще направя, както трябва.

Тя разбра, че е разкопчал дрехите й, едва когато усети ръцете му гальовно да се движат по голото й тяло. Макар и уплашена да не скъса роклята си, веднага щом съзна какво се е случило, Лоана още по-отчаяна се опита да го отблъсне и да избяга. Но той сключи ръце около нея и тя се отпусна безпомощно.

— Виж какво ще ти кажа — Клийв дишаше право в лицето й. — Отдавна не съм виждал красавица като тебе. Откога чакам такава като тебе. Ти си тъкмо за мен. И ако се държиш добре, ще ти помогна. Винаги съм имал слабост към момичета от твоя тип — харесва ми тъкмо този цвят на кожата. Ти само кажи „да“, ще видиш, ще ти помогна. Какво решаваш?

Лоана поклати глава в мълчалив отказ.

— Няма полза да клатиш глава — каза Клийв. — Ще те държа тук, додето продумаш. При това искам задоволителен отговор.

— Ако не ме пуснете, ще викам — заплаши го тя.

— Викай! Викай, колкото щеш! Тук никой няма да те чуе. Но само да си посмяла, ще те накарам да млъкнеш.

Тя усети, че той продължава да я разкопчава, но бе тъй отпаднала и безпомощна, че дори не направи усилие да го спре.

— Няма да съжаляваш — думите му стигаха до слуха й, — ще го направя, както трябва. Ти само се дръж добре, другото остави на мен, чуваш ли? Обещавам ти.

— Какво искате? — попита тя.

— А ти какво мислиш, че искам? Каквото всеки би поискал от хубавица като тебе. Или искаш буква по буква да ти обяснявам? Знаеш за какво става дума. Казах, обичам кожа с такъв цвят, а сега още повече ми харесва.

— Моля ви, пуснете ме, не ме задържайте! — молеше се тя. — Не съм такава.

— Няма такава-онакава! Ти си, каквато ми трябва!

— Не! Недейте…

— Какво пък толкоз? Да не мислиш, че си нещо много?

— Не зная. Пуснете ме!

— Приказвай си, щом искаш, но с това няма да ме разубедиш.

И като я прихвана с едната ръка през кръста, а с другата под коленете, Клийв я постави на пода и се смъкна до нея. С приближаването му тя заплака.

— Няма защо да плачеш — каза той. — Ако се държиш като хората и ме слушаш, няма да съжаляваш. Обещавам, честна дума!

В този миг някой отвори предната врата откъм улицата и влезе в канцеларията. Клийв моментално запуши устата на Лоана с длан да не извика. Междинната стена бе малко по-висока от човешки ръст н това му попречи да надникне оттатък. Почака, надявайки се, че който и да е, скоро ще си излезе, но по голия под прозвучаха стъпки. — Клийв, къде си, Клийв?

Като чу гласа на жена си, той изправи Лоана с един замах и я блъсна към задния вход. Жена му отново го повика, той отвори вратата и изтласка Лоана навън. После се обърна, съзря падналите й на пода чехли и чанта, грабна ги, запрати ги подире й и тръшна вратата. Жена му бе вече на прага.

Замаяна и разтреперана, Лоана изтича по алеята и спря да се оправи и прибере падналата на челото коса. Тук нямаше кой да я види, опря се до стената на една от постройките и постоя така, додето намери сили да стигне края на алеята.

Макар че работа никъде не й дадоха, след случилото се в кантората на Клийв Мангръм за застраховка на недвижими имоти тя се почувствува твърде разстроена, за да продължи диренето си. Стана й ясно, че трябва да изчака и да опита пак едва на следващия ден.

Когато стигна другия край на площада пред съда. Лоана усети слабост и глад. Наближаваше два, от сутринта не бе слагала нищо в уста. Няколко къщи по-нататък видя ресторант и чу приятната и канеща музика на монетния грамофон.

Още не влязла в кафенето „Джони Реб“, само на две-три крачки от входа, тя видя пред себе си притичалия от касата Бъд Парди, собственика. Той не изрече ни дума, тя не разбра значението на постъпката му и направи опит да го заобиколи и приближи тезгяха.

Бъд Парди отново застана пред нея и този път вдигна ръка, което значеше, че няма да я пусне по-навътре. От грамофона продължаваше да се носи гръмка музика, но смехът и разговорите на висок глас постепенно секнаха и всички се извърнаха да я изгледат.

Все тъй с вдигната ръка, Бъд я приближи. Лоана се видя принудена да отстъпи. — Е? — грубо извика той.

Тя бе тъй озадачена от поведението му, че просто не намери думи да отвърне.

— Какво правите тук? — троснато попита Бъд. — Какво искате?

— Дойдох да хапна.

— Не можете.

— Защо да не мога?

— И питате?

Тя поклати глава.

— Не разбирам.

— Ще разберете. Запазил съм си правото да отказвам всекиму; и вие сте в това число.

Той посочи един голям надпис върху картон, окачен на стената зад касата.

— Ако сте добре с очите, там пише. Прочетете внимателно и се измитайте!

— Не разбирам — объркана каза тя. Оглушителната музика внезапно млъкна и откъм тезгяха до слуха й достигна смях.

— Ако още не сте разбрала за какво става дума — изсмя се късо Бъд, — побързайте! Но ми се струва, че се правите на балама, ще ви се да ме преметнете. Бъд свали ръката си, обърна глава и изгледа посетителите край тезгяха. Всички го наблюдаваха и чакаха да видят какво ще стане по-нататък. После, като извиси глас да го чуят, той пак се обърна към нея.

— Откога сте в града?

— От вчера.

— А откъде сте?

— От Палмето.

— Не се държите като тамошна. Сякаш сте някъде от север. Как се казвате?

— Лоана Нилей.

— Не знам как е при вас, но знам как е тук. Ние сме град на белите. Хайде, да ви няма!

Музиката изведнъж гръмна, като че в ушите й затрещяха фанфари. Посетителите продължаваха да я гледат, но тя не чу смеха им. Лицата им лека-по-лека избледняха, станаха далечни и размазани.

Вдигайки отново ръка, Бъд Парди заблъска Лоана към изхода. Като излязоха на улицата, той свали ръка и с възхищение я огледа. След миг се усмихна. Лоана отстъпи, а той я последва.

— Почакай малко! — смигна той. — Не си тръгвай! Нещо ще ти кажа.

Тя мълчеше.

— Тук на светлото по-добре те видях — Бъд интимно сниши глас. — Аз наистина малко прекалих… Лоана. Чакай, да си поговорим. Та ти какво казваш?

Бъд почака да получи отговор, но тя все тъй мълчеше.

— Слушай какво, Лоана. Много се радвам, че влезе в кафенето. Истина ти казвам. Иначе, ако беше отминала, нямаше да те видя. Хайде да се срещнем довечера, да си направим едно гуляйче — само двамата. Какво ще кажеш? А?

Лоана се отдалечи. Той надникна през рамо към хората на тезгяха, които го наблюдаваха през витрината, и я настигна. Отминаха кафенето и сега вървяха пред един от магазините за готови дрехи. Една от сервитьорките и шепа посетители бяха излезли от кафенето и ги следяха с очи.

— Защо мълчиш, кажи нещо! — настоя Бъд. — Няма смисъл повече да ми се сърдиш. Довечера, като се видим, ще се реванширам.

— Моля ви, оставете ме на мира!

— Искам още нещо да ти кажа. Не ме е срам да си призная, харесвам цвета на кожата ти и колкото повече те гледам, повече ми харесваш. Имам голяма слабост към момичета с такава кожа. Право в сърцето ме пробождат.

Тя продължаваше да крачи, като че и дума не чува.

— Държиш се на положение, а? Искаш да кажеш, че не съм за тебе, тъй ли? Не ме изкарвай глупак! Като те гледам, отсега мога да ти кажа, че още на следващия ден ще паднеш в ръчичките. Какво ще кажеш за гуляйчето, само ние двамата, а? Ще дойдеш ли? Допада ми тая кожа. Нали ще дойдеш довечера към десет? Тогава затварям. Всичко ще бъде наред. Жив човек няма да има. Ела откъм задния вход. Ще те чакам. Чуваш ли, не забравяй — в десет довечера!

Лоана забърза, стиснала устни.

— Не искаш ли да станем приятели? — умолително питаше той. — Няма да съжаляваш. Винаги са ми допадали момичета като тебе. Ти си тъкмо от моя тип. Довечера в десет, нали? Нали ще дойдеш? Кажи, моля ти се, кажи, че ще дойдеш!

Бяха вече на ъгъла. Лоана едва ли не тичаше, бързаше да се отърве от него, Бъд я последва до бордюра и спря.

— Хей! — високо подвикна той подире й. Тя вече прекосяваше улицата. — Сигурно ти си тая, за която чухме. Затуй, значи, се правиш на важна, не ти харесват белите мъже, а? Пък и не щеш да се издадеш, че си мулатка! Не бой се, щом те видях, познах каква си.

Лоана не се и обърна.

Прекоси бързешком площада и пое по Морнинг сайд стрийт към дома на Джени Ройстър, който се намираше на четири преки по-нагоре. Сълзи пълнеха очите й, сегиз-тогиз спираше да ги обърше, защото я заслепяваха и не виждаше къде стъпва. Мъчеше се да не мисли за Бъд Парди и поведението му в кафенето, за приказките, които изприказва на улицата, но ясно разбираше, че никога не ще забрави случилото се.

Тя влачеше нозе по улицата, когато изведнъж си спомни, че не е могла да намери работа, стана й мъчно, всичко помрачня, сега вече съжаляваше, че е дошла в Солисо. В нито едно учреждение не й казаха утешителна дума, никъде не й поискаха дипломата и удостоверението за стажа, никъде не й разрешиха да подаде заявление за работа. Почти всеки път, влезеше ли в някоя кантора, до нея се приближаваше човек, който заявяваше, че вакантни места нямат. Дори в газовата и електрическа компания, която бе най-голямото учреждение в града, й казаха, че молбите за постъпване на работа се подавали в централното управление и че в клона на Солисо нямало съответните формуляри.

Когато свърна от площада в улицата, наоколо нямаше жива душа, но вече приближила къщата на Джени Ройстър, тя дочу някой весело да си подсвирква, вдигна очи и съзря Малчо Гудуили — идваше точно срещу нея. Бе късно вече да прекоси улицата до другия тротоар и да избегне срещата с него.

Малчо беше тръгнал на следобедната си разходка до града, бързаше с малките си крачки и свиреше с всичка сила. Той имаше навика всеки ден по това време да слиза в града и да играе билярд (другите играчи му разрешаваха да стъпва на пейката), изпиваше няколко бутилки бира, а по-късно, след като съдът прекратяваше заседанията си, отиваше в пожарната команда на покер, додето стане време за вечеря, и понеже Джени всякога му приготвяше нещо за хапване, прибираше се в къщи.

Лоана се усмихна вежливо, кимна на Малчо и се помъчи да го отмине, без да спира. Ала той се закова точно пред нея и тя, ще-не ще, спря.

— Здравей, Лоана! — поздрави той с приятелско ухилване и вдигна брада да я види.

— Здрасти — отвърна тя. — Къде си била?

— В града.

— Що се връщаш толкова рано? Не намери ли работа?

— Не.

— Не намери? — съчувствено възкликна той и извиси гласец. — Много лошо, Лоана! Но, вярвам, не си и мислела, че още първия път ще успееш. Хубава работа не се намира лесно, време се иска. Чувал съм, че колкото по-мъчно си намериш работа, толкова по-хубава излизала после. Не си ли чувала тая теория?

Тя успя да сдържи плача, но трябваше да изтрие сълзите по страните си.

— Затова ли плачеш? Защото не си намерила работа веднага?

Тя го погледна, но не се и опита да му отговори.

— Не се тревожи, Лоана! — той посегна към ръката й и като я напипа, утешително я стисна. — Нека минат два-три дни, ще намериш тъкмо такава работа, каквато си искаш. Казват, човек получавал работа, когато най-малко очаква. Не си ли чувала тая теория?

Хванал я за ръката, Малчо почака да му отговори, но тя замълча и той я обхвана с ръце около бедрата — по същия начин притискаше Джени и тя много му се радваше. След това склони глава на стомаха й.

— Да ти кажа ли, все пак ще се опитам да наредя нещо — внезапно каза той и надигна лице към лицето й — Сега слизам в града и ще попитам тук-таме за работа. Така става най-добре, просто гледай и питай. И ако нещо ми попадне, веднага щом се върна, ще ти обадя.

Лоана го отблъсна.

— Не, няма нужда — възпротиви се тя. — Моля ви, не правете нищо!

— Защо? Нима има нещо лошо в това? Нали търсиш работа, защо да не мога да ти помогна? Снощи какво каза на Джени? Нали и аз чух.

— Сега вече не зная, просто не зная искам ли нещо, или не — каза тя и се отдалечи. — Но, моля ви, нищо не правете. Не искам нищо от вас!

Той не можа да отвърне, защото Лоана вече бързаше нататък.

— Смешни приказки! — каза си той на глас, обърна се и продължи за града.

XII

Лоана приближи къщата на Джени Ройстър, Вдигна очи от земята и видя по стъпалата да слиза Бети Уудръф с куфар и дрехи под мишница. Потънала във водопад от думи, Джени тичаше подире и, колкото й позволяват килограмите. Тя прекоси набързо верандата, спусна се по стълбите и хукна към синьобелия автомобил пред къщата. Беше горещо и влажно и несвикнала с толкова много физическо усилие и вълнение в този час на деня, Джени бършеше чело с чевръсти движения на ръцете, а потта продължаваше да се стича по страните и врата й.

Бети остави куфара в колата и небрежно хвърли дрехите на задната седалка. Носеше и чифт обувки. Точно пред колата изпусна едната, наведе се да я вземе и я запрати вътре.

Като видя, че Лоана се връща, Джени бясно замаха с ръце и й направи знак да бърза.

— Тичай, Лоана, помогни ми да я спрем! — възбудено викаше Джени. — Иска да замине, а не трябва! Не знае какво върши. Дали пък не й мръдна нещо в главата от снощната доза приспивателно? Не иска и да ме чуе!

Бети вече се връщаше за останалия си багаж, когато Лоана се изправи до Джени.

— О, нещо ужасно! Нещо страшно! — извика Джени и разтърка с длани влажното си лице. — Бети… събира см дрешките и се кани да заминава. Но трябва да я спрем. Нещо трябва да направим! За нейно добро е, да я спрем! Бедното момиче, съвсем се изуми! Виж я, моля ти се, какво прави!

— Защо заминава? — попита Лоана.

— Отде да зная? Тя самата не знае. Разбираш ли колко се е побъркала? Трябва някак да й върнем разума.

В това време Бети се скри отново в къщата и Джени я последва до стъпалата на верандата. Дишаше тежко, кипеше от напрежение и току вдигаше с досада ръка да обере потта, която оросяваше лицето й.

— Глупости няма да вършиш, Бети Уудръф! — извика тя през отворената врата. — Няма да ти позволя! Чуваш ли какво ти казвам? Тук ще стоиш, тук ти е мястото! Чуваш ли?

Тя не смогна отново да изкачи стъпалата, защото Бети се показа с втори куфар и с тежкото си зимно палто. Като не успя да я настигне и хване за ръката, Джени отново я последва до колата.

— Хич не ме интересува какво оправдание си измислила — с болка закрещя Джени, като видя, че Бети преметна палтото си на задната седалка — Каквото ще да става, няма да те пусна! Ако сега не те спра, додето съм жива, няма да си го простя. Чуваш ли?

— Казах ти вече, реших и толкоз! — спокойно отвърна Бети и се изправи пред Джени. — Приказвай, колкото си щеш, няма полза, няма да ме убедиш. Имах достатъчно време да размисля, сега зная точно какво върша. Ще замина, Джени, това е всичко.

— Не можеш!

— Но аз заминавам!

— Дори ако не искам? — Да.

— Послушай бедната и стара Джени, душице — сълзливо се примоли Джени. — Моля ти се, не се вдигай по този начин, не тръгвай! Напуснеш ли, всичко отива по дяволите. Чисто и просто няма да го преживея. И без това се знае, че ще умра от сърце. Хайде да влезем, да поседнем, да поговорим. Направи поне това за бедната и стара Джени, не искаш ли, душице?

— Нали ти обясних: реших, Джени, тръгвам, трябва. Приказките с нищо няма да променят нещата. Така се изложих, че ме е срам дори в огледалото да се погледна. Трябва да се махна, дано забравя. Искам да отида някъде, дето никой не ме познава, дето никога не са чували за мене, та да стана друг човек. Такава, каквато бях, не мога да се понасям, и един ден повече не бих живяла по същия начин. И едничкото, което ми е останало, Джени, е да замина. Ето защо трябва да се махна.

— Чуй ме, душице — настояваше Джени. — Всичко се надживява. Знам какво ти е, но ще мине, няма да е за цял живот Не бой се, хората няма да се отнесат с теб, както си мислиш. Давам ти честната си дума: дочуя ли някъде клюка, така ще се разшетам, че моментално ще я потуша. Ще минат няколко дни, приказките ще заглъхнат и дори да искаш, няма повече да говорят за тебе. Това им е на хорските приказки — че идват и си отиват. А аз доста съм поживяла, та зная как се почват и спират. И на всичко отгоре цялата вина за станалото ще поема върху себе си.

— Нищо няма да помогне, Джени — твърдо рече Бети. — Късно е, нищо няма да помогне. В Солисо се изложих достатъчно. И за да не бъда това, което бях, длъжна съм да замина.

— Чуй ме, миличка, умолявам те! Какво толкова си направила? Ами другите жени? Рано или късно, всекиму се случва. Попитай всяко момиче, ще видиш! — Джени се обърна към Лоана, грабна я за ръка и я придръпна към себе си. — Кажи й, Лоана, кажи й за себе си, кажи колко е било лесно да си загубиш ума по някого. Да разбере какво й говоря! Хайде, кажи й!

— Но аз нищо не зная… какво да й кажа… — възпротиви се Лоана.

Недоволна и ядосана, Джени отблъсна Лоана и пак се обърна към Бети.

— Виж мен тогава, душице! От мен по-добър пример няма. Сега, като ме гледаш, може би друго си мислиш, но беше време, и то не много отдавна, когато хората клюкарстваха и за мен по най-долния начин. А нали виждаш сега колко съм уважавана и порядъчна?

— Не ме е грижа какво ще говорят за мен в Солисо — все тъй решително и твърдо каза Бети. Всеки е свободен да си говори, негова си работа. От сега нататък могат да плещят, както си щат. Ще ми бъде все едно, защото ще мислят за мен, каквато са ме познавали, а не каквато ще бъда. При това няма да съм тук и нищо няма да чувам — ни добро, ни лошо.

— Щом не те е грижа какво ще говорят за теб, тогава защо трябва да се махаш?

Бети не отвърна.

— Знам аз в какво е цялата работа — каза Джени, след като помисли малко. — Нищо не значат големите ти думи. Как не се сетих по-рано. Всичкото е заради футболния треньор от училището, заради оня, Монти Биско. Там е истината. Не можа да разбереш какво точно се е случило преди една година — досега ти се свива сърчицето за него. Грехота и срамота! Да можех, щях да я пипна аз тая двулична учителка, дето го излъга да се ожени за нея! И тогаз да видиш — с петнайсет ритника в задника, право до Съмър Глейд, оттам обратно тук, че пак там, че пак обратно! Сега вече със сигурност знам, че никога не е била бременна и няма намерение да забременява. Снощи научих цялата истина.

— Какви ги приказваш? — полюбопитствува Бети.

Джени обра потта по челото си.

— Нищо не знаеш, душице, защото беше мъртво заспала. Снощи се изтърси Монти Биско да ме моли да го пусна при тебе. Като не го пуснах, втурна се по стълбата, че се наложи с полицията да го сплаша. Бях те приспала с ония хапове, отде накъде ще разрешавам да ти се пъха в леглото, след като не можеше да познаеш ден ли е, нощ ли е. Слушай, мила, върни се, влез вътре; да поседнем, да си поговорим. Честна дума ти давам…

— Не искам да го видя! Името му не искам да чувам! — с горчивина рече Бети.

— Знам те аз защо приказваш така. Горда си. Всяка жена има по малко гордост, трябва да има, но за щастието е нужно и нещо повече от гордост. Помисли, за миг си помисли колко е вярно това! Остави на мен да зная как може всичко да постигнеш, без да изгубиш и капка от гордостта си, че и него дори да спечелиш. Мен слушай, по инстинкт си знам какво трябва да се направи. Лично ще говоря с Монти Биско и още няма да сме свършили, ще го видиш как пълзи на четири крака да те моли отново да го приемеш. Нищо по-лесно. И не се смущавай, че сега е женен! На другите дават развод за колко по-дребни поводи, та на него ли? Ще накарам съдията Рейни да я свърши тая, пък, ако ще, това да ми е последното добро дело в живота. И додето се озърнеш, ще се ожените. Обещавам, честна дума ти давам! Хайде, миличка, няма ли да си върнеш нещата обратно в къщи?

— Нали ти казах, с него всичко е свършено, не се шегувам — непоколебимо каза Бети. — Няма смисъл да приказваме. Никога не мога да му повярвам повторно. И как ще мога? През цялото време, додето бяхме сгодени, той се любеше с Мейрита Ийгър зад гърба ми. Дори съм доволна, че стана именно тъй. Пада му се! Дано си остане женен за нея и никога да не му дадат развод. Такива хора трябва да бъдат нещастни. Мен ако питаш, полага му се вечно да страда до края на живота си.

Джени надигна поли да обърше мокрото си лице. Мъката да убеждава Бети, че не бива да заминава, я беше изтощила.

— Е, добре — тъжно рече тя, — щом ти се струва, че си права, нищо не бих могла да сторя. Опитах се, но не мога да измисля нищо по-свястно в негова полза. С нищо не можах да те накарам да останеш.

Тя обърна лице, погледна замислено Лоана и продължи:

— Ето ти един добър урок за всички ни — да видим и да си извадим заключението. Запомни това, Лоана, и не допускай никога да ти се случва! Ако внимава човек, никога няма да преживее подобни изпитания. А намериш ли някой ден човека, когото търсиш, хвани го с две ръце и не позволявай на никоя жена да ти го отнеме под носа. Това е най-лошото, което съм казвала за жените, но какво да правиш, така си е, макар че и аз съм жена. Истината е, че на жена не може да се вярва — никога не си оставяй мъжа с друга! — Като се усмихна за пръв път, Джени хвана Бети за ръка. — Не мога повече да споря с теб душице. Езикът ми се изтърка от приказки. Не искам да си отиваш, но в края на краищата постъпваш правилно. Ако искаш да знаеш истината, никога не съм уважавала тия треньори, било футболни, било други. Зная какво говоря, защото по мое време и аз съм имала вземане-даване с някои от тях. Винаги съм смятала, че тоя занаят е малко хлапашки. Та и какво правят? Цял ден ритат топка с момчетията, а стъмни ли се тръгват подир жените и ги давят една по една както лисица в курник. На мен ми дай обикновен мъж — скрий си го под юргана, да ти е мирна главата — щом се обърнеш, усещаш го къде е.

Бети обгърна с ръце месестия врат на Джени и нежно я погали.

— Не ми се тръгва, Джени, как да те оставя? Била толкова добра и нежна с мене. Но в Солисо повече не мога да остана. Трябва да напусна, другаде да ида, дето никой не ме знае. Но цял живот ще ти бъда благодарна, Джени, няма никога да те забравя. И ако един ден ми потръгне, ще ти се обадя. А не потръгне ли…

Джени я притисна отчаяно, мъчейки се да удължи последните минути. Сълзи изпълниха очите й.

— Не говори така, миличка! Момиче като тебе никога няма да се уплаши, все ще се оправи в света.

Бети се дръпна да се качи в колата, ала Джени я стискаше здраво в прегръдките си.

— Къде по света ще се денеш, душице? — разхълца се тя, разтреперана цяла. — Как ще разбера къде си и какво правиш? Как ще те открия отново?

— Ще се кача в колата и ще карам, ще карам… Не зная къде отивам. Все едно ми е. Може въз Флорида, може и в Калифорния. Но ще бъда добре, Джени. Не се тревожи за мене. Себе си гледай — щом ти можеш, и аз мога. Сбогом, Джени! Най-сетне Бети се измъкна.

— Сбогом, съкровище! — Сълзите се търкаляха по бузите на Джени. — И вече никога не позволявай някоя друга учителка да ти измъкне мъжа пред очите! За жената няма нищо по-бързо и по-сигурно в света от това, да изгуби доверие в себе си.

Бети се сбогува с Лоана, прегърна я набързо и се качи в колата. Моторът вече работеше, готов да потегли, когато Джени изтича и се хвърли на вратата на автомобила.

— Обещай ми нещо, душице! Ако някога се разколебаеш и поискаш да се върнеш или ако налетиш на човек, който не си струва, искам да си дойдеш право при добрата стара Джени. Обещаваш ли, мила?

— Няма да забравя — каза Бети. — Ще запомня. Джени не се откъсваше от вратата.

— И още нещо. Нали ме знаеш колко съм сантиментална, пращай ми по една картичка за Коледа и за Четвърти юли, стига ми. Нали ще направиш това за добрата стара Джени?

— Няма да забравя.

Автомобилът бавно потегли. С рукнали по лицето й сълзи Джени се опита да се задържи за бравата. Колата засилваше хода, Джени се затича след нея, но като разбра, че не може да се състезава, ръцете й се отлепиха от дръжката. Повървя още малко подир нея, додето стигна ъгъла.

Оттам синьобелият автомобил изфуча по Морнингсайд стрийт към щатското шосе. Застанала измъчена насред улицата, Джени дишаше тежко и безизразно проследи колата, додето се изгуби.

После дълго след изчезването на автомобила тя се върна на тротоара. Там я чакаше Лоана. Джени не се постара да спре сълзите, а само кимна на Лоана и едва-едва се затътри към къщата. Не си казаха нищо, влязоха и се озоваха в хола.

— Това ми е най-тъжният ден в живота — разплака се Джени и се строполи по очи върху канапето, като заудря червения плюш с юмруци. — Знам си аз, до края на живота няма никога повече да видя Бети Уудръф. Беше ми като дъщеря, като родна дъщеря. По-страшно изпитание не съм преживявала.

Тя се изправи на канапето и огледа стаята, столовете, масата и картините по стените, сякаш искаше да установи коя нейна скъпа вещ не е вече на обичайното си място. Най-сетне с блестящи от мъка очи тя безпомощно се обърна към Лоана:

— Лоана, мила, нямаш представа колко ми е тежко, дето Бети си отиде завинаги. Все едно, че предаваш на гробаря скъп човек да го зарови в гробищата. Дори по-страшно, защото е жива, но вече умряла — Джени кимна на Лоана да се приближи. — Лоана, мила Лоана, седни при мен, хвани ме за ръката. Чувствам, че в този миг не съм в състояние да остана самичка. Трябва ми някой, когото да мога да докосвам, да усещам — Лоана дойде до канапето и приседна, а Джени я прегърна. — Обещай ми, душице, ти поне да не бягаш, да не ме изоставяш! — молеше се тя и в отчаянието си галеше Лоана. — Ако искаш да знаеш истината, толкова съм мекосърдечна и плачлива, че ако и ти си отидеш като Бети Уудръф и ме оставиш сама, просто ще се свия и ще умра. Само жена като мен знае колко е страшно да си сам на този свят. — Тя изтри сълзите от лицето си. — Вярно, все още имам Вийзи Гудуили, но то е от време на време, на годината по осем-девет месеца го няма и всякога има опасност да срещне някъде някое момиче-лилипут и вече да не се завърне. А и почнах да се боя, че съдията Рейни няма никога да се реши да се оженим. Едно време все намекваше, но дните минават един подир друг, а сериозно и досега не ми е предложил. На моите години сам не се живее, не мога да понасям по цяла година самичка да кукувам. Като стигне моята възраст, порядъчната жена, каквато съм аз, почва сама себе си да съжалява и да си чука главата, дето не се е омъжила още когато външността й е била подходяща. Сега вече всякакъв мъж ще ми стигне, какъвто и да е — ако ще да е мързелив, нехранимайко, негодяй… Работата е, че не виждам за себе си никаква надежда, освен ако час по-скоро не стане чудо. Затова те моля: остани да ми правиш компания. Моля те, кажи, че няма да си отидеш и да ме напуснеш, нали, душице?

Телефонът в антрето пронизително зазвъня. Джени не му обърна внимание. Едва на третия звън тя се надигна с отегчена гримаса. Беше сигурна, че някой търси Бети, и бе решила да не вдига слушалката.

Но телефонът продължи да звъни, звукът му ставаше все по-настойчив и тревожен.

— Аз ще се обадя — каза Лоана и стана. Джени я улови за ръката и я дръпна на канапето.

— Не! — заповяда строго тя. — Не ти, миличка, не искам ти да се обаждаш! По-добре аз. Зная какво да кажа, ако питат за Бети Уудръф. Не искам и на теб да говорят така.

Додето отиде до антрето, телефонът продължаваше да се дере. Разгневена, Джени седна на стола до него и вдигна слушалката.

— Не ви знам кой сте, това не ме интересува, но тя не е тук и няма да бъде и повече за нея не искам да ми се звъни! — Гласът й беше остър и гръмък. — Затваряйте и повече никакви телефони!

В слушалката последва кратко мълчание.

— За кого говориш, Джени? — чу тя гласа на съдията Рейни.

— Божичко! О, светии небесни! Не знаех, че си ти, Майло! Ти знаеш, ако те бях познала, нямаше тъй да говоря. Помислих — някой пак звъни на Бети Уудръф. — И заразправя как заминала Бети, как рекла, че в Солисо вече никога няма да се върне. — Събра си багажа, качи се на колата и…

— Джени — прекъсна я съдията Рейни, — къде е сега Лоана Нилей?

— При мен, в къщи си е Лоана. Тя ми е сега утехата, като я няма Бети…

— Слушай, Джени — сряза я той, — сега нямам достатъчно време да идвам до вас и да говорим, защото денят минава, вече е късен следобед. Трябва да се разберем по телефона. Въпросът не търпи отлагане и затуй искам да слушаш внимателно какво ще ти кажа. Сега не е време да спорим, Джени, време е да се действува.

— Зная, Майло, за какво говориш, но това няма да го бъде. Казах ти снощи, че няма да изгоня Лоана от къщи и още си държа на думата. Когато ме караха да изпъдя Вийзи Гудуили и Бети Уудръф…

— Джени, казах ти, това не е въпрос на морални недостатъци. Престани да мислиш по тоя начин! Някои хора в нашия град са придобили расови предразсъдъци, които са станали вече неделима част от тях. И когато се сблъскаш с тях, отстъпки не може да има. Сега това е въпросът, с това сме се сблъскали, затова е и сериозно. Както знаеш, някои хора в Солисо…

— Какво ме засяга мен какво мислят и говорят? Реших и няма да отстъпя. И аз мога да бъда твърдоглава, само другите ли?

— Джени, моля ти се, послушай ме! От снощи са се случили други неща. И те дават възможност да се намери изход за Лоана Нилей, да се намери добро и приемливо разрешение и за двете страни. Така всички ще си измият ръцете. Аз винаги съм бил за чистия изход в полза на клиента, но като разбера, че е невъзможно, а такава е тъкмо ситуацията сега, предпочитам компромисното разрешение — то винаги е било мъдър начин за уреждане на споровете. Говоря ти като твой адвокат и като отдавнашен приятел и настоявам да постъпиш, както те съветвам.

— Не разбирам за какво говориш, Майло — объркана рече тя. Никога не съм разбирала от закони и от вашите адвокатски приказки дори ако искаш да знаеш, в повечето случаи не съм успявала изобщо да проумея за какво брътвят адвокатите, всички ми се струват вързани в езика.

— Ако слушаш внимателно, ще ти обясня ясно и разбрано. Ще ти го кажа с малко думи, сега нямаме време, минутите хвърчат. Слушаш ли, Джени?

— Слушам — рече тя.

— Добре. И помни, че искам да последваш съвета ми. Цял ден се занимавах с тая работа, държа да я оправим успешно. И тъй, както знаеш, Дейд Уомак ми каза снощи, че настоява днес до залез слънце Лоана Нилей да напусне твоя дом и ако иска да остане в града, да се премести в покрайнините. Слушаш ли, Джени?

— Чувам добре.

— Днес е била сума време в града, мъчила се е да намери работа като секретарка, проверявала във всички кантори. Дейд е пуснал дума, че е мулатка, която иска да мине за бяла, и сега никой в Солисо няма да й даде работа, каквато търси. Преди малко пак говорих с Дейд и затуй ти се обаждам. Ще бъда открит и прям, Джени. Дейд още не я е виждал, но вече е чул за нея от хора, които са я виждали, и настоява веднага да дойде при него в кабинета му. Готов е да говори с нея насаме.

— За какво? — подозрително попита Джени. — За какво има да говори с нея?

— Не е мъчно да се досетиш, Джени.

— Сега слушам, не се досещам.

— Виж какво, Джени — съдията Рейни се поколеба дали да продължи, — въз основа на това, което е чул за Лоана, Дейд заявява, че може би ще се съгласи да се погрижи за нея. Собственик е на няколко апартамента и къщи в негърския квартал и би могъл да й даде някой от най-хубавите, стига тя да приеме след един задоволителен разговор с него. Работата е там, че ти няма да имаш никакви неприятности, особено ако веднага я пратиш в града да се срещне с Дейд.

— Друго? — хладно попита Джени.

— Джени, цял ден държа връзка с Дейд и мога да ти кажа, че е решил да изгони това момиче от твоя дом. Честно казано, Джени, аз повече нищо не мога да сторя. Ето защо мисля, че това решение е най-доброто — както за тебе, така и за всички. Готов съм да го приема и горещо те съветвам да направиш същото. Хайде, Джени, изпрати Лоана при Дейд Уомак, да си поговорят.

— Няма! — без колебание отвърна тя. — В никакъв случай! Ако Лоана иска Дейд Уомак или някой друг да се грижи за нея, то си е нейна работа. Но лично аз няма да я тласна и на една стъпка дори. Можеш да предадеш на Дейд Уомак какво съм ти казала. Повтори му го за по-сигурно, добре да го чуе! Щом намира, че е достойна за неговата грижа, значи е достойна и за моята къща! И това му предай! Може да е мулатка, може да е индианка, може всякаква да е, за мен тя е Лоана Нилей и при мен ще си остане, докогато си ще.

— Джени, разбирам какво ти е, но има случаи, когато е по-разумно човек да се вслушва. Убеден съм, сега е тъкмо такъв случай. Подобен компромис…

— Няма нищо да направя, Майло! Ти ме познаваш. Аз съм Джени по име и жена по природа!

XIII

Минаваше четири следобед, когато Дейд Уомак излезе от регистратурата на изградената от червени тухли съдебна палата с препречена отпред колонада и се отправи по диагоналната алея през затревения площад. Оттам бавно закрачи към бара на Хари, който се намираше на източния край. Дори в този час все още горещо и влажно, набъбналият сив облак все тъй висеше над околността и Дейд бе свалил палтото си, сега преметнато на ръката му. По улиците почти не се срещаха хора, но Дейд беше тъй дълбоко потънал в мисли, че не спря да поздрави и малцината, които срещна.

Както винаги предпазлив и предвидлив в подобни случаи, Дейд изгуби доста време предварително да проучи всички правни положения, свързани с един имот, който възнамеряваше да закупи.

Тази сутрин бе решил да внесе първата вноска от пет хиляди долара за една сграда в негърския квартал, на отвъдната страна на Пийчтри стрийт и отсега се радваше на перспективите. Собственикът на постройката в последно време бе претърпял няколко големи загуби в бизнеса и притиснат от банката да плаща, бе дошъл при Дейд Уомак за пари, та по-скоро да изплати задълженията си. Сградата беше двуетажна, разположена на оживено кръстовище, и не беше по-стара от пет години. Горният етаж се разделяше на шест двустайни апартамента, които бяха до един дадени под наем, а в приземния етаж преуспяваха ресторант, игрална зала, бръснарница и една бакалница.

Когато станеше собственик на този ценен имот, в което бе сигурен — до това щеше да се стигне или поради неплащане на задълженията, или по друг някакъв път, — след две-три години Дейд щеше да притежава вече целия жилищен блок. И сега негова собственост беше почти половината негърски квартал на Солисо, а това му осигуряваше близо половината жилищни и търговски наеми, плащани от двехилядното негърско население, обитаващо отвъдната страна на Пийчтри стрийт. Беше казал веднъж, че най-великата му цел в живота е да получава наем и от последния негър в Солисо. Засега бе успял да им попречи и негрите не живееха никъде другаде в града, а тъкмо в този квартал.

Вътре освен Хари Хокеи, собственика и съдържателя на бара, Дейд свари още неколцина мъже; пиеха бира. Дейд захвърли палтото си на един стол.

— Здравей, Хари! — екна гръмливият глас на Дейд и в същото време по бара се плъзнаха няколко монети. — Не се усуквай, ами давай да си гледаме работата! — Той свали шапката и я метна встрани. — Здравейте, Джордж, Бил, Джо, Фред! — Като присви очи, Дейд се вгледа в човека, седнал на другия край на бара. — Кой е тоя, дето се е скрил там? Да не съм пропуснал някоя важна персона? Или е някое селянче от Съмър Глейд или от Пиуи Крийк, тия забравени от господа места?

— Това съм аз, Хюстън Брузли — обади се човекът. — Здрасти, Дейд! Как си?

— Добре, добре, по-добре не съм бил, Хюстън — отвърна Дейд с понижен глас. — Как е госпожата?

— Добре си е, Дейд.

— Чудесно, чудесно, колко се радвам, Хюстън — той се наведе над бара и кимна на Хари Хокеи. — Извади от задната стаичка едно шише от моето, царевичното, и налей на тия прекрасни джентълмени по една мъжка глътка! Не мога да понасям свестни хора като тях без здрава напитка в ръка. Срамота! Я ги виж, насядали и преглъщат тая карамелена вода от лимонадените шишета! Ако ще и методисти, ако ще и баптисти да са! Съвестта няма да ми позволи аз да пия уиски, а те да изливат в канала тая бира!

— Този път, Дейд, ще трябва да налеем уискито в бирени чаши — извини се Хари. — Не ми е много по вкуса, но вярвам, че няма да имаш нищо против. Работата е, че от няколко дни, както ми казаха, из града душел някакъв агент на Комисията по алкохолните напитки. Не мога да рискувам да ми отнемат разрешителното. Нали ги знаеш как пипат от Алкохолната? Щем открият заведение, в което на бара не сервират само бира и вино, моментално ти дигат разрешителното.

— По дяволите, Хари! Да ми разливаш уискито в бирени чаши! Имаш ли ум в главата?

— Зная, твое си е уискито, Дейд, приятно ми е да ти го съхранявам и винаги да ти е под ръка, ама не смея да се навирам в очите на Алкохолната. Хванат ли ме с уиски на бара, може и да не си видя повече разрешителното. Все се моля да доживея деня, когато разумната част от хората ще гласуват за възстановяването на продажбата на уиски не само по масите, ами и на крак, и да затворят тия държавни магазини с готовите опаковки. Каквото съседа ти, това и ти! Знам ги аз, това са ония, набожните, дето гласуват за въздържание, а се наливат…

— Известна ми е цялата ти печална история, Хари. Говориш като презвитерианец — каза Дейд и махна с ръка. — Щом си толкова бъзлив, наливай уискито в бирени чаши! Все е по-добре, отколкото да го сложиш в лимонадените бутилки, че да го смучем като бебета от биберон. — Дейд се извърна и намигна на мъжете. — Не е ли жалко, че има толкова невежи хора? Ако Хари си имаше един добър адвокат, нямаше да се тревожи за подобни дреболии. Добрият адвокат ще държи Хари по-далече от затвора, а кръчмата — по всяко време отворена. Но както изглежда, има хора, които никога нищо няма да проумеят. Така ли е, Джо?

— Кой е адвокатът на Хари? — попита Джо и наведе глава, защото в този миг Хари замахна към него с парцала, с който бършеше масите.

— Адвокатът на Хари? — на висок глас каза Дейд, та всички да чуят. — Мислех, че целият град знае. Това е, разбира се, съдията Майло Рейни той се наведе напред и многозначително поклати глава. — И знаете ли защо?

— Защо, Дейд? — попита някой.

— Може би не трябва да ви казвам. Неудобно е в присъствието на Хари…

— Кажи, Дейд — настоя Джо. — На мен не ми е неудобно. Бил съм нощен пазач в спалнята на сестрите от болницата.

— Щом мислите, че е удобно, ще ви кажа. Защото Хари се отплаща за юридическите услуги на Майло чрез мулатките, които е насъбрал в другия край на града. Хари знае, че на мен по този начин не може да се отплаща, тъй като аз сам си ги избирам, не съм останал да ми ги пращат.

Хари хлътна в задната стаичка и донесе бутилка от уискито на Дейд. Наля няколко бирени чаши и ги нареди върху бара.

— Чух, че си набелязал нова, а, Дейд? — рече Хари и избърса бара. — Разправят, в града току-що пристигнала някаква страшна красавица.

— Прав си, Хари, но не съвсем — каза Дейд. — Още не съм я видял тая, за която говориш, но вече ми казаха за нея и нямам търпение — той надигна бирената чаша и сръбна. — Подробности за нея ще науча след малко. Вече наредих да ми я пратят в кантората, да побъбрим насаме. Винаги съм обичал да се запознавам с новите хора в града.

— И аз това съм чувал за Дейд Уомак — подметна някой. — Бил от тия, които веднага се сприятеляват.

— Сприятелявам се на часа, само да не ме настъпи някой! Всички да си го имате предвид! Додето не свърша работата, да не съм чул, че някой се е занасял с нея!

Дейд огледа присъстващите един по един, но всички мълчаха. Като сръбна още малко уиски, той се изправи и погледна часовника на стената.

— Като е такова облачно, кой ще ми каже в колко часа залязва слънцето? — попита той, без да откъсва очи от циферблата. — Все тъй ще стане, че поискам ли да узная нещо толкова просто, никой не може да забележи слънцето.

— Дейд, ако искаш, мога да прескоча до в къщи и да видя в колко часа ще си легнат кокошките — подхвърли някой от мъжете. — Най-много това мога да ти кажа.

— Жена ми има един алманах, в който пише точно — каза друг. — Но отида ли си да погледна, вече няма да ме пусне да изляза. Чак утре.

Дейд се обърна и погледна Хари Хокеи.

— Хари, ти си длъжен да знаеш нещо тъй просто!

— Длъжен съм, ама не зная. Мога да проверя. Някъде в днешния вестник пишеше. Всеки ден пишат кога изгрява и кога залязва — и разлисти страниците на вестника. — Ето, пет и трийсет и пет — додаде Хари след миг. — Ето ти точният час, Дейд. На днешна дата, в пет и трийсет и пет.

— Чудесно, Хари, чудесно — каза Дейд. — Хайде налей на всички по още едно, този път двойно! И за себе си! Ама и ти ще пиеш от бирена чаша!

И докато Хари Хокеи наливаше уиски, Дейд се наведе към Джордж Съдард и обгърна рамото му с ръка.

— Джордж, сега е четири и половина — зашепна той. — След петнайсет минути ела в кантората ми. Значи пет без петнайсет, но точно! Не влизай откъм улицата през главния вход, а мини по задните стълби, никой да не те види. И доведи Хюстън Брузли. Само ти и той, никой друг! Искам да си поговорим. Важно е. Не закъснявайте!

Джордж кимна.

— И никому не казвай освен на Хюстън. Нещо съм намислил. Ясно?

Джордж разпалено завъртя глава.

Като изпиха остатъка в бутилката, Дейд си грабна шапката и палтото и безмълвно напусна бара. Изтича до вратата на съседната двуетажна постройка, влезе и хукна през две стъпала към кантората си на горния етаж.

Младшият адвокат Хауърд Нюхаузър, помощник на Дейд, стоеше до прозореца и рееше поглед по площада пред съда. Щом Дейд отвори вратата, той се обърна. Хауърд беше сериозно момче на двайсет и седем години, беше завършил юридическия факултет и миналата година си взе държавните изпити. Имаше тъмна коса и красиво лице с приветлива усмивка, притежаваше приятни обноски и беше още ерген.

— Нещо ново? — попита Дейд, прекосявайки стаята.

— Нищо, Дейд — тутакси отвърна Хауърд.

— Някой да ме е търсил?

— Никой, Дейд.

— А мулатката? Хауърд поклати глава.

— По телефона?

— Не.

— Искаш да кажеш, че Майло Рейни не се е обаждал?

— Не се е обаждал, Дейд.

— И таз хубава! Да му се не види — какво си мисли той, за какъв се има? За това време хората свършват всякаква работа, а той! — Дейд подритна кошчето за отпадъци. — Само да смее да ме заблуждава!

Седна и хвърли поглед към книжата с документите, разхвърлени безредно върху писалището му. После ги обърна и ги блъсна с ръка.

— Хауърд, след няколко минути очаквам да ме потърсят — каза той, без да вдигне глава. — Поръчах на Джордж Съдард и Хюстън Брузли да бъдат тук в пет без петнайсет. И освен това разбрах в колко часа залязва слънцето.

Хауърд седна от другата страна на писалището и почна да върти в пръстите си няколко кламера, като им придаваше чудати форми.

— Какво става с теб? — смръщено попита Дейд и вдигна очи. — Защо си се окумил тъй?

Хауърд придръпна стола си още по-близо до писалището и се наведе напред.

— Дейд, не ти одобрявам идеята — бавно и замислено каза той. Никога не беше изглеждал тъй сериозен и развълнуван. — Опасно е. Дейд. Не се шегувам. Ще сбъркаш. По-добре недей!

Дейд грабна сноп съдебни документи и с все сила ги удари върху масата. После се облегна на стола и подпря крака на едно от извадените чекмеджета. Пое дълбоко дъх, сключи ръце зад тила си и се вгледа в Хауърд с пронизващ поглед. Сивосините му очи не трепваха.

— Я повтори! — хрипливо рече той. — Какви, по дяволите, ги дрънкаш?

— Не се шегувам, Дейд — Хауърд беше твърд и не искаше да се огъне. — Опасно е. Има други, по-разумни начини. Сам знаеш. Щом чувстваш, че трябва да се направи нещо, направи нещо друго. Каквото си намислил, е чисто самоубийство. Ще те съсипе.

— Какви глупости дърдориш мога ли да знам? — каза Дейд, ритна чекмеджето и се изпъна на стола. — Така ли ви учат да говорите в университета?

— Може да ти се вижда глупаво, Дейд, но аз мисля, че е далеч по-умно, отколкото да рискуваш. Вярно, не върви да ти говоря тъй, защото съм младши адвокат, ти имаш много по-голям опит от моя, но не мога да мълча. Искам да живея в Солисо и да си практикувам професията още години занапред, затова не мога да си представя, че ще стане, както си намислил. Хората ще кажат, че и аз съм замесен, защото всички знаят, че съм ти помощник. Не искам да имам нищо общо с тия неща и ако можех, щях да ги предотвратя. Рано или късно някой ще си отвори устата и тогава всички ще разберат, че ти си бил на дъното. Винаги се намира някой, който да си отвори устата. Знаеш. А от това полза няма. Откажи се, Дейд! Има други начини.

— Слушай, Хауърд Нюхаузър, дяволите да те вземат, като не ти харесва, подай си оставката и повече да не съм те видял в тая кантора!

— Ако постъпиш, както се заканваше, ще си я подам — рече Хауърд. — Ще трябва, Дейд.

Дейд дълго мълча и се взира в Хауърд. Запали цигара и подхвърли клечката към пепелника.

— Виж к’во, синко — най-сетне рече той и широка усмивка заля руменото му лице, — чуй какво ще ти кажа. Не ти се сърдя. Известно ми е как говорят младите хора и затуй от твоите думи не се засягам. На тази възраст човек има, както ние казваме, възвишени идеали и си въобразява, че трябва да ги подкрепя с нахакан език и също като гимназистите речи да държи и за оставка да намеква. С течение на времето ще почнеш по-философски да разсъждаваш, по-разумен ще станеш и постепенно ще се научиш да цениш практическата страна на живота както всички останали — Дейд се наведе към Хауърд. — Ти си каза думата, сега е мой ред да ти кажа нещо за твое добро. В този град съм живял доста по-дълго от тебе и вече добре зная как да го управлявам. Нали все трябва някой да управлява градовете! А този град си е мой и го управлявам, както си искам. Ето защо от никого не се боя. Това е пък моята дума. От никого!

Хауърд захвърли разкривените кламери в кошчето.

— Чу ли какво ти казах, синко?

— Чух.

— Е?

Хауърд мълчеше.

— Чудесно, синко, чудесно — хилеше се Дейд. — Хайде сега, стига си мислил за оставка! Докато си при мене, пред теб се открива прекрасно бъдеще. Само за няколко години ще те направя богаташ. Дори мога да ти обещая. Уверен съм. При това нямам предвид да си губиш времето по адвокатски кантори с разни клиенти, които плащат по пет долара. Това е работа за неспособните. Имам предвид много пари, големи пари. Вече съм разработил план за недвижимите имоти оттатък Пийчтри стрийт и от тях почнаха да капят дивиденти, големи дивиденти. Преди много време си поставих за задача да натикам всички негри в тоя квартал и така да ги притисна, че и на инч да не могат да припарят ни насам, ни натам, без да ми платят за това суха пара. Закупих всички имоти наоколо — веднъж за неплатени данъци, друг път на ликвидационни разпродажби — и сега лека-полека купувам и вътре в квартала. Като ги държа по този начин натъпкани, тук стисна, там стисна и малко по малко повишавам наемите. Скоро в града няма да остане чернокож, който да не ми плаща наем, какъвто си поискам. Сега нали разбираш защо имам нужда от едно умно и способно момче като тебе? Да ми помага — Дейд замълча, но Хауърд продължаваше да стиска уста. — Хайде, синко, да се върнем оттам, отдето почнахме. Няма да позволя в града да пристигне мулат, да се представя за бял и да наема стая в центъра! Един като пуснеш, току-виж и на другите им хрумнали подобни идеи. Ела тогава да гледаш! Моят план отива по дяволите! Затова на всички съм казал днес до залез слънце оная мулатка при Джени Ройстър да я няма! Майло Рейни и Джени Ройстър си знаят. Всички съм предупредил.

— Не съм сигурен дали си прав, като я мислиш за негърка — каза Хауърд. — Според мен е полуиндианка. Днес я срещнах на улицата.

— Глупости! — Дейд повиши глас. — Важното е, че е мулатка и се прави на бяла. Мен това ме ядосва! Нали не е чистокръвна бяла? Не е! Поли негърка или полуиндианка — все едно! Сега ще се пазарим ли? Каква е разликата? Никаква! Цветът си е цвят, какъвто и да го наричаш.

— Дейд, съдебните власти са разпоредили…

— Да вървят по дяволите разпоредбите на тия смахнати съдебни власти! — Дейд се изправи и се облегна с две ръце на писалището. — В Солисо и в Индианола разпоредбите си ги измислям аз! — Като се изпъна и закиска, той протегна към Хауърд правия си показалец. — Вземи, че набий жена си — съдебните власти са разпоредили, че в едни щати това се смята престъпление, в други лошо поведение, а някъде пък е направо чисто и просто побой. Да не искаш да кажеш, че след като има такова свято разпореждане, мъжете вече не бият жените си? Нищо подобно. Кажи ми истината, синко. Можеш ли под клетва да потвърдиш, че не познаваш човек, който не е налагал жена си в миналото, не го прави сега и няма да я бие в бъдеще? Не! И закълнеш ли се, лъжлива ще ти бъде клетвата и ти сам знаеш това.

— Дейд, не мога да споря на подобна основа.

— Добре. Значи въпросът е решен. Значи по това, което съм намислил да направя, разногласия между нас няма.

— Но аз все пак мисля…

Дейд отиде до другия край на писалището и се върна.

— Слушай, синко. Кажи ми нещо. И помни, искам откровен отговор. Отде знаеш толкова много неща за тази мулатка и защо се обявяваш в нейна защита?

— Само веднъж съм я видял — отвърна Хауърд. — Срещнах я на улицата днес по обед.

— Това било, значи! Зърнал си я и ти е харесала, така ли? Като се беше разпенил преди малко, и аз същото си помислих. Страх те е да не я изгоня от града, кажи си. Ще ти се да остане, та да я погнеш по алеите, а?

Хауърд скромно се усмихна.

— Това е нещо съвсем друго, Дейд.

— Не се безпокой, синко — каза Дейд, приближи го и го тупна по гърба. — Мислех си най-напред аз да я спипам, ама виждам, че си ме изпреварил. Както и да е, тя и без това ще се премести оттатък Пийчтри стрийт. Там ще можеш да си я гониш, колкото щеш, и много по-добре, отколкото тук.

На вратата се похлопа и в кантората влязоха Джордж Съдард и Хюстън Брузли. Още не бяха си отворили устата и телефонът зазвъня.

Дейд посочи вратата към съседната стая.

— Хауърд, заведи ги там и им кажи да почакат, докато говоря по телефона. И затвори вратата!

Телефонът продължаваше да звъни, но Дейд ги изчака да излязат и тримата и затвори вратата. После седна на писалището и вдигна слушалката.

— Говори Дейд Уомак — високо каза той.

— Здравей, Дейд. Обажда се Майло Рейни. Как си?

— Чудесно, Майло, чудесно По-добре не съм бил. А ти?

— Както винаги, Дейд. Обаждам ти се…

— Време беше! — отсече Дейд. — Цял следобед чакам да се обадиш. Трябваше по-рано да звъннеш. И освен това мулатката изобщо не се е вестявала в моята кантора. И нея чакам.

— Дейд, направих, каквото можах, но по никакъв начин не успях да убедя Джени Ройстър. Не ще и да чуе какво й приказвам. Снощи беше при мен два часа, днес говорих с нея по телефона… Предадох й твоите думи, но се опъва. Същото стана и като й казах да ти прати момичето в кантората.

— Майло, ти не можеш ли да влияеш на своите клиенти?

— Как не се мъчих, Дейд, не ще и толкоз! Запъна се като магаре на мост. Нали знаеш, има ги такива жени. Като си решат, оглушават, приказвай, ако си нямаш работа, все едно, че на кол от стобора говориш.

— Лошо, Майло, лошо — каза Дейд. — Съжалявам, че трябваше да чуя това.

— Дай ми още няколко дни, Дейд — примоли се съдията Рейни. — Сигурен съм, че ще я накарам да се вслуша в разума и да си промени решението, само време ми трябва. Още два-три дни…

— Знаеш ли в колко залязва слънцето днес, Майло?

— Не, не знам точно…

— Аз пък знам. В пет и трийсет и пет. Точно!

XIV

Болнаво бледен, тревожен и смутен, проповедникът Клъф се измъкна от прашния си автомобил на паркинга пред църквата и уморено се довлече до къщата на Джени Ройстър. Тъмносиният му костюм беше измачкан и провиснал, целият в перушинки и влакна, несресаната му черна коса подскачаше, паднала върху челото. Имаше вид на човек, напълно обезнадежден и сломен.

Напъхал оскъдния си гардероб и всички лични вещи в куфари и картонени кутии, проповедникът Клъф ги бе струпал на задната седалка и в багажника, а библията, библейският речник и двайсетте тома образци за проповеди, сватбени речи и надгробни слова, наредени в друга грамадна кутия, се намираха на предната седалка.

Беше малко след пет, за първи път този ден въздухът бе прохладен и приятен. Някои от обитателите на Морнингсайд стрийт бяха наизлезли и насядали по верандите, други се разхождаха из дворовете и се радваха на хубавото време. В небето все още се носеха облаци и тъй като слънцето залязваше зад сивата им покривка, здрачът приближаваше по-бързо от друг път.

Като стигна къщата на Джени, проповедникът Клъф прекоси на пръсти верандата и плахо почука на входната врата. Не се обади никой. Той притисна ухо до цепнатината на вратата, но нищо не чу. Уплашен и обезкуражен, потропа още веднъж, по-силно. Решил да не мърда оттук, додето не му отворят, напрегнато слушаше да долови стъпки в антрето.

Продължаваше настойчиво да чука, когато Джени внезапно отвори вратата. Беше запъхтяна и зачервена от бързане по стълбите.

От половин час Джени се намираше на горния етаж, в стаята на Лоана. Като я видя уморена и отчаяна след цял ден скитане из града, без да тури нищо в уста и без да си намери работа, Джени я накара да си легне. Сготви й пълен кастрон пилешка супа, даде й огромен резен шунка, залян със сос.

Лоана все чакаше случай да разкаже на Джени какво се бе случило в кантората за недвижими имущества и в кафенето „Джони Реб“, но щом привърши с яденето, Джени й даде да глътне няколко приспивателни, от които се почувствува тъй замаяна и отпаднала, че дори не се опита да говори.

Като отвори вратата, Джени тъй се изненада, щом видя проповедника Клъф, че остана със зяпнала уста.

— Здравейте, мис Ройстър — каза той и клепачите му нервно потрепнаха. — Не исках да ви безпокоя, но ако нямате нищо против, бих искал да си поговорим две-три минути насаме.

— Здравей, проповедник — измънка тя.

— Мога ли да говоря с вас, мис Ройстър? — настоя той.

— За какво? — Джени се намръщи. — Не очаквах да те видя в моята къща след всичко, което стана, отче Клъф.

Тътрейки обуща по пода, той премести тежестта си от единия крак на другия.

— Мис Ройстър, ако разрешите да вляза…

— Хубаво де, не искам да разправят, че съм затворила вратата под носа на един божи служител и не съм го пуснала у дома си. Но ако е да ми искаш къщата, че да я събаряте и да правите на това място пристройка за неделно училище, по-добре да не почваме — все едно да свириш с уста в комина. Само ще си изхабиш езика, а и мен още повече ще ядосаш. С такива разговори време не ми се губи, а реша ли си нещо, решавам и толкоз. Колебанието е слабост, която се гордея, че не притежавам.

— Не, мис Ройстър, не — припряно я увери той, — не е за това. И думица няма да кажа.

— И да знаеш, нямам намерение да седя със скръстени ръце и да слушам как се говорят лошотии за моите квартиранти. Стига ми колкото съм чула, повече ни една дума няма да разреша. В частния ми дом никой няма право да ме учи кой може и кой не може да живее при мен.

— Мис Ройстър, става дума за нещо съвършено друго — каза той разпалено, с тържествен израз на лицето. — Бог ми е свидетел!

— Тогава си добре дошъл, отче Клъф — приятелски му се усмихна тя и се дръпна да му даде път. — Щом на един проповедник не повярваш, когато ти се кълне в името на бога, кому на този свят да вярваш?

Като стъпваше леко, Джени въведе проповедника Клъф в хола и запали лампата. Вън все още тук-таме светлееше дневната сивота, но тук, в къщата, мракът бе вече настъпил.

За разлика от предишните си посещения, когато през цялото време стоеше прав, освен в случаите, когато коленичеше да се помоли, този път проповедникът Клъф с готовност се отпусна на стола, който Джени му предложи. Тя се настани в червеното плюшено канапе, скръсти ръце над корема и го намести тъй, че да не й тежи.

— Седя и чакам да кажеш една молитвичка за начало, както винаги си правил — каза тя след малко. — Стига да искаш, отче Клъф, нямам нищо против. Открай време ги познавам аз проповедниците — всякога се кръстят над безплатната гозба, всякога четат молитва, когато се надяват нещо да изкарат, без да си бъркат в джоба. Това са единствените хора, които живеят само на една молитва, ей тъй, нищо не дават, а всичко получават. Може би ти много-много не знаеш кое как е, но ние, обикновените хора, робуваме и се мъчим за един залък на масата и покрив над главата.

— Нямах намерение да чета молитва — объркан рече той. — Този път няма нужда.

— Тогаз почвай, кажи, каквото ще казваш, отче. Вече ми обеща, че няма да говорим за други неща.

Той се дръпна до ръба на стола и здраво стисна длани.

— Мис Ройстър, с мен е свършено — каза той с трептящ от вълнение глас. После си обърса устата и брадата с ръка. — Напълно съм съсипан. На човек като мене не може нищо по-лошо да му се случи.

— Не съм много изненадана — остро го пресече тя. — Особено след това, което стана снощи в мотела.

Проповедникът Клъф въздъхна дълбоко, сякаш да събере повече смелост.

— Ей сега, преди малко, се наложи да подам оставка като свещеник в Църквата на Суровия кръст. — И той отново прокара ръка по устата и брадата си. — Днес членовете са имали тайно събрание и са гласували повече да не проповядвам тук. Голям скандал, казват, съм направил и нямало как да го изкупя. Трябвало да се махна от града и вече да не се връщам.

— И таз хубава! — възкликна Джени с широко отворени очи. — Аз пък да не знам! Мислех, че няма тъй скоро да се разщъкат.

— За човек като мене това е ужасно, мис Ройстър. Накърнява ми се репутацията.

— Радвам се да чуя цялата история направо от източника. В друг случай трябва да чакам, додето клюката стигне от единия край на града до другия — бавно кимна тя.

Проповедникът Клъф се облегна и просто потъна в стола.

— И сега не зная какво ще стане с мен, мис Ройстър. Не зная какво да правя. Не зная кой път да поема. Умът ми вече не работи. Не съм имал време да се помоля, но се страхувам, че сега и това няма да помогне. Най-многото, което мога да измисля, е да замина някъде, дето още не са чули за този скандал, и да основа нова църква. Да бях по-млад, щях да се дигна, да се заловя със земеделие и в това време историите ще се забравят. Но сега се боя, не съм добре, със здравето и няма да издържа на трудностите. Винаги съм бил такъв един, изнежен, не съм за тая работа.

Джени клатеше глава и го гледаше със съчувствие.

— Много повече ме бива да събирам пари за църквата — продължи той. — Това е едничкото, което що-годе ми се отдава. Просто, струва ми се, роден съм за това. Ето защо ми се иска цял живот да го върша. Лошото е там, че сега ще трябва да почна от нищо, да събирам пари, да градя от основите, тухла по тухла, нова църква, а не ми е известно има ли някъде място, дето хората ще поискат църква да строят. Изглежда, засега църквите са достатъчно. Вече са ги построили. Или пък да ида някъде, да наема кокошарник и докато се оправя и си поема професията, кокошки да отглеждам? Не е кой знае колко мъчно кокошки да се отглеждат.

Джени за първи път почувствува жалост към него и почна да се пита как да му помогне. Имаше празна стая, която можеше безплатно да му предложи. Едно гърло повече на нейната трапеза нямаше да е кой знае каква грижа.

— Грях и срам! — съчувствено рече тя. — Не бях допускала, че и свещениците минават през изпитанията и теглилата, които ние, обикновените хора, си имаме в живота. Подозирах, че и църковните служители ги назначават и уволняват като обикновени продавачи по магазините, но след като си се блъскал да издигнеш такава хубава църква, цялата от червени тухли, да я платиш и всичко да уредиш, някак не е много благочестиво тъй да се постъпва с тебе — Джени отново подхвана двете си ръце над корема. — Отче Клъф, много ми е мъчно за тебе, казвам ти го, без да се стеснявам. Винаги съм имала голямо сърце и една от най-сладките ми слабости е, че съжалявам хората. Имам ли кого да съжалявам, отвътре гъдел усещам. Затуй сега и за тебе ми стана мъчно. И ако не вярваш какво изпитвам към тебе, ще ти кажа, пък ти си мисли, каквото щеш. Ела тук, седни до мене, пошушни ми какво ти се иска най-много на света. Толкова ми е голямо сърцето, че каквото си поискаш, начаса ще го получиш. Нали затуй всички казват, че съм Джени на име и жена по природа.

Тя чакаше и го наблюдаваше. В стаята настъпи тишина. Той я погледна веднъж, но бързо наведе очи и вместо да проговори, още повече се сви на стола. Минутите минаваха, Джени почна да губи търпение и нервно затропа с пръсти по червения плюш на канапето. Лицето й пламна.

— Щом не разбираш от намек — ядно рече тя, — тогаз да ти кажа нещо друго! Трябваше да внимаваш какво правиш и да бъдеш по-предпазлив в мотела. Това, което се случи на Бети Уудръф, беше нещо страшно и за всичко си виновен ти! Бедното момиче, разсипа се! След като си я изложил пред Клинт Хъфман и Стенли Причърд, върна се от „Приятни часове“ и щеше, горката, от нерви ума и дума да загуби. Наложи се да й давам приспивателно, да се успокои. Беше почнала за самоубийство да говори. Но най-лошото е, че си отиде, и за това ти си виновен!

— Нали за това дойдох — каза проповедникът Клъф, потъвайки в стола.

— Да видиш Бети? Той кимна.

— Искам да се извиня на мис Уудръф за отвратителния скандал, да й кажа колко съжалявам. Пък после, мисля си, може да тръгне с мен, да се махнем, нали и двамата пострадахме от тая история. Ако дойде с мене, ще ми бъде много по-лесно да напусна града. Първо на първо, нейният автомобил е по-добър от моя, моя ще го продам и с нейния ще заминем. Моите гуми са вече износени, а нейните изглеждат съвсем нови. Ако иска, ще отидем някъде заедно и…

Докато той говореше, Джени заклати глава.

— Няма я. Вече замина.

— Как, мис Ройстър, какво значи това? — той се изправи. — Замина? Къде? В друга къща ли се премести мис Уудръф?

— В този миг Бети е на сто мили от Солисо и продължава да се отдалечава. Какво не сторих да я спра, но като рече, стегна си нещата и рано следобед замина с колата. Каза, че додето е жива, няма да се върне в Солисо. Нали затуй съм толкоз тъжна и без настроение. Само като си помисля, че вече няма да видя Бети Уудръф! Беше ми като родна дъщеря. Не мога да го понеса! И ти си виновен за всичко!

Джени обърса сълзите си.

— Къде отиде? — попита проповедникът Клъф, като разтваряше и сключваше ръце. — Кажете ми къде отиде и аз ще я намеря! Тозчас се качвам в колата и тръгвам след нея!

Джени се тресеше от плач.

— Остави я на мира, отче Клъф! Да не си посмял още веднъж да тревожиш Бети Уудръф, че… Да умирах, пак нямаше да ти кажа къде е отишла! Хайде, стига си ме питал за нея!

Разгневен и възбуден — бледото му лице за пръв път се изчерви, — проповедникът Клъф впи в Джени такъв поглед, сякаш нея винеше за станалото.

— Подли и гадни приказки говорите, Джени! — извика той и сви устни. — Подло и недружелюбно постъпвате!

— Че защо да съм дружелюбна с човека, който стана причина да избяга Бети Уудръф? Никак не ме е грижа подло ли постъпвам.

— Да се разберем, мис Ройстър! Не съм дошъл в тази къща да ми се говори по този начин!

— Да не съм те канила? — ядосано кресна тя. — Какво ти пречи да си дигнеш задника и да се изметеш оттук? Защо пък аз трябва да търпя твоите приказки? Преди малко се трогнах и ти предложих по-добре да ме опознаеш, но кой ти е крив, че не разбра намека! Така ли се ухажва жена? Ако беше казал, че искаш, мислех вече да ти дам една от празните ми стаи без наем. Но сега съм доволна, че си замълча.

— Вие сте една подла старица! Това сте вие, мис Ройстър! Било ви голямо сърцето!

— Голямо е, колкото къщата може да бъде голямо, а в следния миг мога да стана като дявола подла. Точно такава съм и сега, като дявола подла!

Проповедникът Клъф се изправи. Нервно потрепвайки с клепачи, вгледа се в Джени.

— Точно така — рече той, — като Дявола сте подла.

— И ако искаш да знаеш истината, всяка минута още по-подла ставам. А истината е, че според мен ти си толкова свещеник, колкото и аз. И още една истина: почвам да мисля, че си най-голямото зло, което е идвало в нашия град. Чудех се защо никога не се наричаш отец Клъф, като всички останали свещеници. А ти винаги „проповедник“! Проповедникът Клъф тъй, проповедникът Клъф иначе! Подозрително! Страшно подозрително! За нищо друго не мислиш ти, гледаш само как да замаеш и разпалиш хората, че да си отворят спестовните книжки, а ти да грабиш, колкото си искаш. Нищо друго не си, освен търговски пътник, който ходи от врата на врата, отпушва разни стъкълца, дава ти да помиришеш благоуханни парфюми, после ти пробутва чифт чорапи, които, щом ги обуеш, веднага пущат бримки. Знам ви аз! Колко съм ги виждала такива! Вън! Вън от къщата ми!

В хола замириса на дим. Когато Джени усети миризмата, първата й мисъл беше, че Малчо Гудуили е изтървал горяща цигара в някой от тапицираните столове. Надигна всички възглавници, внимателно огледа червеното плюшено канапе, но никъде не откри горяща цигара. Проповедникът Клъф също надуши пушека и оглеждайки хола, почна да присвива ноздри. В началото миризмата наподобяваше дим от тлеещи листа, но след малко заприлича на пушек от сухи борови клони, хвърлени в камината.

— Ако не бяхте жена, щях да ви напсувам! — каза проповедникът Клъф, разхождайки се напред-назад.

— Хайде де, псувай! Псувай, ама сили да не ти останат! Почвай, защо мълчиш, да видиш аз как ще ти отвърна — дваж по-сочно и триж по-бързо! Такива ругатни ще чуеш, каквито цял живот не си чувал, а някои ще запомниш, додето си жив! Не мисли, че аз не мога да псувам. Нищо, че съм порядъчна възрастна жена, като има защо, и аз мога да се самозабравя.

— Винаги съм мислил, че сте грешна жена.

— И сега не искам нищо друго, освен случай да докажа това.

Проповедникът Клъф бе застанал посред хола, когато неочаквано пред къщата екнаха възбудени гласове. Миг по-късно някой се развика на улицата. Джени стана и се приближи до прозореца, да разбере каква е тази олелия. Но преди да достигне прозореца, някой отвори предната врата и се втурна в антрето.

— Джени! Джени! Къде си, Джени?

Тя позна гласа на Клара Крокмор.

— Джени! Джени! — развълнувано викаше Клара.

— Да, Клара? Какво става за бога? — обади се Джени и тръгна към антрето. — Какво ти се е случило?

Клара и Джени се сблъскаха на вратата.

— Пожар, Джени, пожар! Гори ти къщата! Отзад всичко изгоря! Бързо, Джени, излизай!

— Затова ли миришеше? — каза Джени с ледено спокойствие. — Някак особено ми замириса.

— Твоята къща, Джени! Гори! Изгоря! Излизай по-бързо!

Димът вече нахлуваше в хола, през тънките стени долиташе пукотът на пламъците. Виковете на улицата ставаха по-силни, а някъде в далечината зазвъня камбаната на пожарната команда.

— Трябва да си спася богатствата! — извика Джени, обърна се и влезе в хола. — Безценните ми статуетки, възглавничките на канапето, всичко е вътре!

Клара Крокмор изтича подир Джени и успя да я довлече обратно в антрето. В този миг в къщата влязоха няколко мъже. Проповедникът Клъф се хвърли към вратата и подири закрилата на улицата.

— Махайте се оттук! — викна един от мъжете. — Всички да излизат! Покривът ей сега ще пропадне!

В далечината се чу воят на сирените — пожарните коли влизаха в Морнингсайд стрийт. Пред къщата вече се бе сбрала огромна тълпа народ. Съседите пръскаха с градинските маркучи покривите на къщите си и верандите, да не би летящите искри да подпалят и тях.

— Трябва нещо да спася! — протестираше Джени. Тя освободи ръцете си. — Всичко ли да изгори?

Преди да се усетят мъжете, тя се преметна и грабна две саксии. Притискайки растенията в гърдите си, дума повече не каза и се остави да я изведат на верандата. Като слизаха по стъпалата, от кухнята в антрето се втурна цяла огнена стена.

— Не съм сигурна дали спасих любимите ми саксии — безизразно рече Джени, докато я блъскаха и дърпаха към улицата. — Всичко стана тъй ненадейно, че нямах време да помисля кои взимам.

Пожарникарите се заловиха да пръскат с вода съседните постройки, за да ограничат пожара само в къщата на Джени. Водните струи непрекъснато обливаха стените и покрива на църквата, поради което пожарникарите успяха да я предпазят от пожар. Къщата на Клара Крокмор беше достатъчно далече и се намираше вън от всякаква опасност, но един-два от дъбовете се запалиха и за да ги угасят, пожарникарите трябваше да обърнат маркучите към клонаците им.

Джени стоеше насред улицата и притискаше двете саксии, когато покривът със страшен тътен се срути в горния етаж на къщата. От фурната пламтящи чамови дъски и пукащи греди изригна грамадно кълбо черен пушек и рой стремителни искри.

Неочаквано Джени изпищя с всичка сила:

— О, господи! — и се хвърли напред. — Боже миличък! Боже господи! Тя е вътре! Спи, на горния етаж спи! Някой да я спаси!

Мъжете на улицата хванаха Джени и я отдръпнаха от горящата къща.

— Кой е вътре? — попита някой. — За кого говориш?

— Лоана! Лоана Нилей! Дадох й голяма доза приспивателно! Тя няма да се пробуди, не може да се спаси! Какво направих! Спасете я! О, господи! Моля те, спаси я!

— Никой не може сега да влезе в къщата, мис Ройстър — каза един от мъжете. — Вече е много късно. Ти се радвай, че се измъкна преди падането на покрива.

— Ами Лоана? Тя е вътре… и тия хапове!…

Жените отведоха Джени на отсрещната страна на улицата и я накараха да седне на тротоара. Джени безпомощно заплака. Клара Крокмор седна до нея и се помъчи да я утеши.

— Няма да си простя, додето съм жива, че забравих Лоана — хълцаше Джени. — Къщата, ако ще, и десет пъти да изгори, само да можех да я спася, да я съживя! Лоана! Лоана! Не искам да ми прощаваш! Аз съм виновна! Аз! Аз!

— Стига, Джени — каза Клара, — успокой се и не приказвай глупости.

Джени скри лице в шепите си и продължи тихо да ридае.

— Толкова е ужасно, че не зная какво да мисля за себе си. Скарахме се жестоко с проповедника Клъф и всичко стана тъй бързо, че време не остана да се сетя. Исках да спася статуетките и възглавничките, но не ме пуснаха да вляза. Аз съм виновна за Лоана. Аз я накарах да си легне, беше много уморена, обезсърчена. Цял ден обикаля града, залък не беше хапнала и аз реших, че постъпвам човешки. Дадох й да яде и после… приспивателно! Сбърках! Аз съм виновна!

— Не говори тъй, Джени — рече Клара и я потупа по ръката. — Не си сбъркала. Стават неща, които не можем да променим. Не бива да се обвиняваш.

Клара вдигна очи към един от мъжете, застанали наблизо.

— Но съм сигурна, че виновен има! — подхвърли тя. — Тия работи не стават случайно, знам аз! От обикновен пожар къща не може до основи да изгори.

— Какво ви кара да мислите тъй, мисис Крокмор? — попита един от мъжете и се приближи. — Тия стари дървени къщи горят като хартия, драсни им клечка кибрит и хайде! И пламне ли един път, нищо не помага.

— Знам какво ме кара да мисля тъй — отвърна Клара. — Много се уплаших, та в началото всичко забравих. Но сега помня, видях двама души, прибягнаха покрай ъгъла на къщата, малко преди да забележа пламъците от задната веранда и кухнята. Положителна съм, видях двама души. Никога няма да ги забравя.

— Познавате ли ги, мис Крокмор? Кои са тия, за които говорите?

— Не ги познавам. Беше доста тъмно, не им забелязах лицата. Но че ги видях, видях ги! Сигурна съм.

— Абе — каза мъжът и се обърна към горящата къща, — и това става. И сигурно е така. Една туба бензин й стига. — Той се наведе и погледна Клара и Джени. — Но кой ще е тоя, дето ще иска да запали къщата на Джени Ройстър? Отде накъде?

XV

Не всички в Солисо дойдоха да гледат как къщата на Джени Ройстър изгоря до основи, но като че Морнингсайд стрийт бе побрала между двете си пресечки половината население на града, и бели, и негри.

Пламъците се отразяваха в облачното небе и хвърляха ярко червеникаво сияние над целия град, хората бързаха — кои пеша, кои с автомобили — да наблюдават бушуващия пожар. Димът изригваше над главите и се виеше из улиците към околните нивя и пасбищата в низината.

Неколцина мъже, привлечени от пожара, пълзяха по покривите на съседните къщи, нищо да не изпуснат; на верандите и стълбите се тълпяха жени и деца и възбудено коментираха пожара; младежите и момчетията се катереха по огради, дървета и телефонни стълбове да виждат по-добре.

Надигнати от необичайните гласове и раздвижване, от струпването на непознати люде, раздразнени и от самия пожар, безчислените сюрии на съседските кучета лаеха и виеха и създаваха непрекъсната врява. В залисията някой бе забравил радиото в една от близките къщи и дрезгавата джазова музика с всяка минута гърмеше все по-силно. Сегиз-тогиз, надвивайки шума, проехтяваше уплашен бебешки писък.

Бяха се притекли всички коли на градската пожарна команда и пожарникарите насочиха водните струи право в пламъците. Този потоп постепенно принуждаваше ослепително-червените и жълти пламъци, обхванали чамовите греди, да преминават в гъсти кълба черен пушек и бяла пара. Не се мина много и хаотичните купища креватни пружини, разтопено стъкло, железни тръби, един издут хладилник и една кухненска печка се превърнаха в тлеещи въглени. Над всичко като гигантски, набързо издигнат надгробен паметник, остана да стърчи, примрял от ужас, тухленият комин.

Без заслепяващите отблясъци на огъня улицата изведнъж потъна в тъмнина и униние. Гласовете стихнаха и лаещите кучета най-сетне замлъкнаха. Някой рязко спря гръмналото радио и хората лека-полека заизчезваха в нощта. Пожарникарите поливаха пепелището и се готвеха да търсят останките на изгорялата Лоана Нилей.

Загърната в розовото одеяло, което някой й донесе от съседните къщи, Джени все тъй седеше на тротоара и плачеше разбита, когато се появи Малчо Гудуили. Тя бе още замаяна и вцепенена, та не можа да го разпознае в сумрака, помисли го просто за някое момченце, промъкнало се да гледа отблизо пожарникарите и пожарните коли.

Тичал с всичка сила от игралния салон в града, Малчо се задъхваше и останал без въздух, мълчеше, изправен и безпомощен като димящите развалини на къщата.

— Никога няма да ми простят за това, което извърших — стенеше Джени и сълзи заливаха страните й. — С Лоана е свършено, навеки свършено… и за всичко аз съм виновна! Помъчих се да бъда с голямо сърце! Дадох й приспивателно и тъй здраво я приспах, че просто я умъртвих. И когато лумна пожарът, забравих я, гледах собствената си кожа да спася! Не исках нищо лошо да сторя! А виж сега какво й се случи! Лоана… загина… завинаги! Аз съм виновна, аз!

Клара Крокмор се мъчеше да я утеши, но Джени я блъсна с лакът.

— Знам си аз, душичката ми разбира, когато съм виновна — плачеше Джени, — и никой не може да ми попречи себе си да обвинявам! Само аз имам право на това! И аз никога няма да си простя, докато съм жива!

— Но, Джени, ти не си подпалила къщата — рече Клара. — Друг е свършил тая работа. Можеше ли да попречиш? Не бива тъй да се обвиняваш!

— Може да не съм, но аз не спасих Лоана. Избягах, а тя остана! И не е могла да се събуди, защото й дадох приспивателно. Аз съм виновна!

Ненадейно извръщайки глава, тя позна застаналия до нея Малчо Гудуили и посегна към него.

Обхвана с ръце крехкото му телце, притисна го до гърдите си и отчаяно почна да го гали.

— Вийзи! Вийзи! Ти си здрав и читав! Едничкото, за което трябва да съм благодарна, е, че ти слезе в града да играеш билярд и не изгоря в пламъците жив като Лоана. Ако и ти беше загинал, щях да свърша със себе си. Как щях да живея и да дишам сама в света, без другар? — Като отблъсна Малчо от себе си, тя го изгледа през сълзи. — Бедният ми Вийзи Гудуили! Бедничкият! И ти си нямаш вече покрив, нямаш си вече кътче, което можеш дом да наречеш, сега вече няма кой да се грижи за тебе. Какво ще стане с тебе, додето дойде време да се върнеш в цирка? Никой на този свят не знае да се грижи за тебе, никой няма да е толкова добър, колкото бях аз. А сега нямам къде да те приютя. Какъв грях и срам, изгоря ми къщата и ти остана без подслон. Къде ще живееш, когато циркът не работи? Какво ще стане с теб сега, Вийзи?

Малчо се обърна и втренчи празен поглед в надигащия се от пепелището дим.

— Всичките ми дрехи изгоряха — безпомощно рече той. Личицето му изглеждаше смутено и отчаяно. В очите му блестяха сълзи. — Сега си нямам други освен тия, дето са на мене. Утре ще трябва пак да сляза до града и да си купя някое детско костюмче. Детските никога не са ми били по мярка и сега няма да ми станат. Но какво да се прави, няма да приличам на себе си, додето не посъбера достатъчно пари да си ушия по поръчка.

Клара Крокмор се изправи от тротоара и пристъпи към Малчо.

— У дома имам чудесна излишна спалня, Вийзи — каза тя, снишавайки глас, и се наведе над него. — Ела тази вечер с мен и остани, докогато си искаш, пет пари не давай за наема! Имам и шевна машина, ще ти преправя някоя и друга дрешка, без да ти струва и стотинка. Гордея се с моя шев, чудесно преправям и ще ти наглася детските дрехи точно както ги искаш — тя му се усмихна и го потупа по рамото — Искаш ли, Вийзи?

Джени протегна ръка, грабна Малчо за китката и го отдръпна от Клара.

— Чух, Клара Крокмор! — гневно процеди тя. — Всичко чух, до дума! Чух, искаш да му дадеш безплатна стая, ако реши да живее при тебе, а мен не каниш! Откажи се да го коткаш у вас! Много добре знам какви са ти намеренията. От приказките ти познавам какво си намислила. Тия, дето ги плещиш за машината и дрешките, на мене не минават. Сега гледаш да се възползуваш от това, че моята къща изгоря, но едно ще ти кажа: никой не може да се грижи за Вийзи Гудуили като мене. И той няма да остане доволен от твоите измишльотини! Свикнал е на по-нежни обноски, а ти ги нямаш!

— Че нямам ли право да бъда и аз щедра и добра?

— Намери си тогаз някой друг и остави Вийзи на мира! Мислиш, че не познавам кога и за какво една жена почва да котка мъжете? Ясно ми е като бял ден. Веднъж вече ти казах, ако не оставиш Вийзи Гудуили на мира, душата ти ще извадя. Ще го направя, ей!

— Протестирам, Джени Ройстър! Искам да знаеш, че съм порядъчна жена!

— Не си!

— Съм!

— Не си!

— Съм!

От мрака изникна съдията Майло Рейни и с жива походка се насочи право към Джени. Като стигна бордюра, на който бе седнала, наведе се и сложи ръка на рамото й.

— Джени, научих за тази страхотия преди няколко минути и веднага пристигам, бързах колкото мога — каза той и печално поклати глава. — Ако знаех, че твоята къща гори, щях още по-рано да дойда. Казаха ми, пожарът бил в другия край на града и аз останах в кантората. Чаках важен телефонен разговор. И после изведнъж разбирам, че било твоята къща, толкоз бързо изгоряла, че никой не успял да спаси Лоана. Ужасно, Джени! Страшно! Това не бива никога да се повтаря! Срам! Но искам да знаеш, че направих всичко…

Съдията Рейни млъкна насред изречението и се изправи.

— Какво искаш да кажеш, Майло? — попита Джени. — Какво всичко си направил?

— Сега да не говорим, Джени — отвърна той. — По-късно. Най-важното сега е, че дойде време да се погрижа за тебе, нямаш си вече ни къща, ни дом. За нищо не искам да се тревожиш!

Тя вдигна поглед към лицето му и сълзите отново рукнаха по страните й.

— Искрен ли си, Майло? Наистина ли ще се погрижиш за мен?

— Да, Джени — той протегна ръка към нейната. — Доколкото мога. Достатъчно съм чакал. Стига толкова, не беше малко. И ако бях избързал, тази тревога можеше и да не дойде. Но както и да е, по-късно ще ми падне случай и за това да говоря. А сега ставай и тръгвай с мен у дома! Тази нощ при мен ще спиш.

Тя си избърса сълзите и се усмихна.

— Това са най-милите думи, които съм чула в живота си, Майло. Толкова години чаках и се надявах, че тъкмо ти ще поискаш да се грижиш за мен, и ето, наистина този ден настъпи. Твоите думи заличават всяко нещастие и мъка. Чувствам, че най-после на моите изпитания и тревоги им е дошъл краят.

Той й помогна да се изправи и загърна розовото одеяло около раменете й. После се отправиха по Морнингсайд стрийт към дома на съдията Рейни.

— Чакай! — досети се Джени, спря и се обърна назад. — Ами Вийзи Гудуили?

— Какво Вийзи Гудуили?

— Няма ли и той да дойде?

— Изключено!

— Защо?

— Джени — търпеливо почна съдията Рейни, — не ми е в природата, като на тебе, да бъда с широко сърце и широки пръсти в отношенията с хората. Като ти казвам, че искам да се погрижа за тебе, казвам ти го в обикновения, човешки смисъл, в смисъл на брак, а това не предполага трети човек — някакъв си натрапник като Малчо Гудуили. Има толкова много места, дето с радост ще го приемат. Съседите например…

— Но Вийзи се нуждае от особени грижи…

— Аз също, Джени. Стига ми колкото съм чакал, не желая с Малчо Гудуили да си поделям щастието. И да знаеш, държа на това! Ако в такъв случай не искаш да дойдеш с мен у дома…

Джени се притисна о ръката му.

— Не говори тъй, Майло! Помисли, мъжете, според мен, гледат на тия неща по-различно от жените. Но щом не искаш Вийзи в къщата си, поне го наричай с истинското му име! Толкова е грозно, дето всички му казвате тъй.

— Ще го наричам, Джени, както кажеш ще му викам, само искам един път завинаги да стане ясно, че отсега нататък в твоя живот място за него няма. Много време трябваше да мине, додето се реша да ти говоря така, но сега вече мога да ти говоря. — Като погледна Малчо в очите, съдията Рейни повиши глас, та всички да чуят. — Пък Малчо Гудуили, ако не разбере какво искам да кажа, мога и по-ясно да се изразя: нунк про тунк[3].

Малчо се втурна към съдията Рейни и се помъчи да го ритне в кокалчетата и да го удари в стомаха. Рейни лесно го отстрани с една ръка.

— Не бих живял в една къща с човек, който ме ругае на чужди езици — ядосано рече Малчо. — Върви по дяволите и не се връщай оттам, пършив съдийчо, че и на покер лъжеш!

— Майло, какво толкова му каза, та го раздразни? — попита Джени.

Съдията отново отблъсна Малчо.

— Казах чисто и просто, че сега върша това, което трябваше да извърша по-рано. Не знам как по-ясно може да се каже.

Клара Крокмор се приближи до Малчо.

— Сега ще те заведа у дома, Вийзи, ще ти сготвя превъзходна вечеря — навеждайки се над него, каза тя. — Познавам, сигурно умираш от глад и си капнал след толкова преживелици. Ще идем у дома, ще ми разкажеш кои са ти любимите гозби, та като готвя, по твой вкус да е. И не се стеснявай да си поискаш всичко, каквото ти трябва. Може да не съм най-добрата готвачка в света, но зная как да се отнасям добре с мъжете.

Джени сви раздразнено ръце и се загърна плътно в одеялото.

— Виждаш ли? Знаех си! Знаех, че щом си обърна гърба, тъй ще стане. Не ми трябват очи на гърба, за да видя. Няма жена на белия свят, която да не знае как да прикотка един мъж, щом иска да получи онова, което й трябва — ще му напълни стомаха, ще му направи дрехите, — особено пък такава безсрамна вдовица като Клара Крокмор, тя и минута не ще да изгуби. Какво, че всички щели да я гледат! Като я друса тая мъжка треска, та вече и срам не й остана, заприличала е на съблечена развратница, мята ли се, мята по дюшека! Знаех, с четири очи гледаше да й падне тоя случай. Виждала съм я, като минаваше Вийзи покрай тях, все наднича през прозореца. Какво ти казвах, не вярвай на жива жена, щом я хване мъжката треска! Додето кучето си оближе паничката, тя вече ти го отнела!

— Хайде, Джени настойчиво рече съдията Рейни, хвана я за ръка и я задърпа, — откога стоиш на студа, вече е нощ.

Джени отказа да се помести, додето Малчо и Клара не се скриха от погледа им. После, като мърмореше под нос, направи няколко крачки по улицата и спря.

— Щях да забравя, Майло! Саксиите ми! От пожара това можах да спася.

Тя се върна до бордюра и взе двете саксии, прегърна ги и настигна съдията Рейни. Сега вече поеха към неговия дом.

— Взе ли си любимата саксия? — попита той.

— Не знам. Нямах време да избирам. А сега е тъмно, не се вижда. Благодарна съм, че спасих нещичко от къщата, да ми напомня за нея. Ако не беше се случило това с Лоана…

Замълчаха. Вървяха по стъмнената улица, минаха две пресечки. Покрай тях изфучаваха един по един автомобилите на хората, които се прибираха от пожара. Повечето от жителите на Морнингсайд стрийт бяха вече по домовете си и от стаите и кухните струеше ярка светлина.

Наближаваше седем, когато стигнаха къщата на съдията Рейни. Навлякъл ослепително бял жакет, Сам Моксли бе запалил лампата на верандата и ги чакаше.

— С голяма жалост научих, че къщата ви се запалила и изгоряла, мис Джени — рече Сам, пресрещайки я на стъпалата. — Представям си подир такава история колко ви е тежко. Влезте, нека ние с мистър Майло се грижим за вас. Чувал съм, някои казват, че на всеки веднъж в живота трябвало да му изгори къщата. Мен ако питате, вярно е, хората казват верни неща. Но сега вече всичко остава зад гърба ви и няма да се повтаря в бъдеще.

Влязоха в кабинета, Сам хвърли въглища в камината и изтърси пепелта от решетката.

Джени се изправи пред огъня да се постопли, а съдията Рейни наля две чаши уиски.

— Не ми се вярва да строите нова къща на мястото на изгорялата, нали, мис Джени? — попит Сам, бавно и разточително сгъвайки одеялото й. — Не си струва отново да се блъскате, пари да пестите, нали занапред няма да имате нужда. Като така, мис Джени, искам просто да ви уведомя, че нямам намерение никакви тревоги да ви причинявам, но и аз имам какво да кажа по въпроса. В тия години, откакто работя при мистър Майло, в тази къща нареждания от жена не съм получавал, а сега е твърде късно, остарях тепърва да се уча и на това. Това е то, което исках да ви кажа. Поискате ли нещо, най-добре обърнете се най-напред към мистър Майло, той ще ми обади какво е нужно. Просто не мога на тия години други навици да уча, мис Джени.

— Какво говори той, Майло? — попита Джени. — Защо ги приказва такива?

Съдията Рейни почака Сам да излезе от кабинета, подаде й едната чаша и каза:

— Най-напред пийни една глътка, Джени. Добре ще ти дойде след всичкото вълнение тази вечер.

Надигнаха чашите и седнаха пред камината.

— Джени, имам нещо важно да ти казвам — бавно и спокойно почна той. — Всъщност за две неща трябва да поговорим, но най-напред да ти кажа по-приятното. Открай време все искам да ти го кажа, това де… приятното… но досега все изникваше някаква причина да отлагам и да се въздържам. Но като научих, че ти изгоряла къщата, реших: сега е най-удобният момент.

— Какво е то, Майло?

Съдията Рейни се наведе и посегна към машата в огнището. После разрови горящите въглени върху решетката.

— Преди малко, под формата на увод, споменах, че искам да дойдеш у дома… и да останеш. По телефона съобщих на Сам Моксли какво съм намислил и затуй ги приказва такива. Но ти не се безпокой! Може да не стане веднага, но Сам ще свикне с жена в къщата. — Той върна машата в огнището и косо изгледа Джени. Тя седеше със замъглен поглед и примигваше. — Аз съм самотен човек, Джени — продължи той. — За щастие и ти си самотна. По разум като прецениш, излиза, че ти и аз трябва нещо да направим. Още по-рано възнамерявах да те помоля, но не бях сигурен ще се решиш ли да изоставиш всичките си квартиранти. А сега къща вече нямаш, следователно нямаш извинение да не се преместиш при мен.

— И аз не зная, Майло, точно тъй ли трябва да сторя? — замислено каза тя. — Гордея се, че съм порядъчна, оттеглила се от живота жена, но и аз си нямам семейство, а нали знаеш как говорят хората днес…

— Утре първата ни работа, Джени, е да пресечем хорските клюки. Отиваме в съда и правим необходимите юридически постъпки — тъй и закона ще задоволим, и предписанията на обществото ще спазим.

— Майло… искаш да кажеш… тоест да се оженим?

— Такава е обичайната процедура, Джени. Устните й затрепериха. Сякаш не знаеше — — да плаче ли, да се смее ли от радост.

— Майло, ти си единственият човек в живота ми, който иска наистина да се ожени за мене! Тъй ми се върза езикът, че не зная какво да ти кажа. — В очите й внезапно бликнаха сълзи, а лицето й се усмихна. — Майло, радвам се, че като ми искаш ръката, не говориш на ония, чуждите езици. В известни области и аз имам образование, но от тоя непознат език нищо не разбирам.

Отпуснала глава на облегалото, като че от припадък, Джени затвори очи и дълбоко въздъхна. Скръсти ръце над корема и приповдигна гърдите си, да не й тежат. След това заговори със затворени очи.

— Колко пъти съм чувала да разправят, по-старите жени като мене вече нямали никакви изгледи да се омъжат за достоен човек. В наше време, казват, по-скоро мишка и котка от една паница мляко ще сърбат. Сега ми е тъй объркано, че не мога да разбера — мишка ли съм, котка ли съм.

Когато Джени отвори очи, до стола на съдията Рейни стоеше Сам Моксли.

— Мистър Майло, някакъв човек иска да говор с мис Джени, на вратата е.

— Кой е той?

— Заприлича ми на проповедника Клъф.

— Какво иска?

— Не каза. Искал да се види с мис Джени.

— Кажи му, че с мен ще говори! — рече съдията Рейни. — Отсега нататък с нейните работи аз ще се занимавам.

Сам излезе в антрето и доведе проповедника Клъф в кабинета. Щастливо усмихнат, сякаш освободен от всички грижи и тревоги, проповедникът се ръкува най-напред с Рейни, после и с Джени.

— Нали ми каза, че заминаваш? — посрещна го Джени.

Той широко се усмихна.

— Много неща станаха оттогава, мис Ройстър.

— Какво искаш? — любезно го попита съдията Рейни.

Проповедникът Клъф застана между тях и докато говореше, въртеше глава ту към нея, ту към него.

— Само преди няколко минути имах разговор с някои влиятелни членове на Суровия кръст и те ми казаха, че нямало нужда да си подавам оставката и да напускам града, но при едно условие: ако накарам мис Ройстър евтино да си продаде мястото, нали къщата изгоря. После ще организирам светкавична кампания за събиране на средства, ще платим мястото и ще издигнем пристройката за неделно училище — говореше тъй възбудено, че от време на време спираше да си поеме дъх, обърсваше уста и брада с опакото на ръката си и продължаваше — След всичко случило се и на мен ми е добре, защото няма да има нужда да се отказвам от проповедничеството и в края на краищата ще си остана в града. Като изгоря къщата на мис Ройстър, рекох си — ето, това е божа работа. Колко ще иска тя за мястото? Но да не бъде скъпо — не виждате ли, цялото с в пепелище, тухли, тръби, боклуци…

— Ела утре-други ден в кантората, щом искаш да говорим по работа — прекъсна го съдията Рейни. — Тук не му е мястото, нито сега му е времето.

Рейни хвана проповедника Клъф за ръката и го поведе към вратата. Преди да излязат в антрето, проповедникът протегна шапка.

— Това пък за какво е? — попита Рейни.

— Вече почнах да събирам средства за строежа, та ако искате, с нещо да помогнете. Може и малко да дадете — петдесет-сто долара…

— Сам! — извика съдията Рейни. — Покажи на проповедника Клъф откъде се минава за изхода! Бърза да си отиде.

Рейни се върна, седна пред камината и взе да рови въглените по решетката.

— Майло, ти рече две неща имало да ми казваш. Каза ми приятното. Сега искам другото да чуя.

Той продължаваше да рови въглените, без да я поглежда.

— Много е неприятно да говорим сега, Джени. Да почакаме друг път.

— Ако утре се оженим, искам всичко да зная, Майло, и приятните, и неприятните неща. Сега му е времето да ги кажеш.

Той кимна, но все тъй не смееше да я погледне.

— Страхливец съм, Джени. Беше ме страх да се противопоставя на Дейд Уомак. Уплаших се да не ми навреди на адвокатската практика, на спестовната ми книжка. Дори за живота си се уплаших. А знаех, че тази вечер на залез слънце нещо ще се случи. Сигурен бях, но от страх не посмях да си помисля какво ли ще е, защото знаех — какъвто съм страхливец, нямаше с нищо да попреча.

— Недей хвърля вината само върху себе си, Майло.

— А как иначе, Джени? Нали само тъй бих могъл да запазя и малкото самоуважение, което ми е останало. Тъкмо затова ми трябваш, Джени. В такъв момент да ми помогнеш. Ти си силна. Аз съм слаб. Разбрах го днес, когато видях, че не трепна пред заплахите на Дейд Уомак. Макар че бедното момиче трябваше да плати с живота си, додето си жива, хората ще ти се възхищават, че не се огъна пред Дейд Уомак и расовите му предразсъдъци. Ти постъпи тъй, както никой в града не би намерил смелост да постъпи. Срамувам се, че нямам твоята храброст. — Той спря и дълго мълча. После продължи: — В началото, когато всички сме деца, страхуваме се от тъмнината и крием страха си под завивката, зад майките и бащите си. Като поотраснем, някои почват да се страхуват от самия живот и търсят къде да се укрият от него. А накрая… ето, вземи мен. Когато вече не можеш да намериш скривалище, готов си да измисляш извинения за постъпките си, както правех и аз досега. Ние сме най-страхливи от всички. — Премести се по-близо до Джени и докосна страната й с ръка. — Джени — твърдо и бавно рече той, — щом ти можеш, мога и аз. Изгоряла ти къщата! Колко по-страшни неща има в живота! Едно от тях е да си страхливец. Проумях го тази вечер. Сега ще бъдем заедно, двамата, затуй искам и аз да имам твоята храброст. Ще я имам, ще видиш! Запомни! Първата ми работа е града да обърна, но на всяка цена да изровя сигурни доказателства и в съда да докажа, че има виновен, и то виновен в убийство!

Информация за текста

© 1961 Ърскин Колдуел

© 1966 Кръстан Дянков, превод от английски

Erskine Caldwell

Jenny by Nature, 1961

Сканиране и разпознаване: NomaD, 2007

Редакция: sir_Ivanhoe, 2007

Публикация:

Държавно издателство — Варна, 1966

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/3607]

Последна редакция: 2007-10-11 08:00:00

1

Правото на първата нощ (лат.) — Б. пр.

2

Змия в тревата (лат.) — Б. пр.

3

Сега вместо тогава (лат.) — бел. прев.

Content

Ърскин Колдуел
Джени, жена по природа

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

Информация за текста

1