Саймън Кларк

Нощта на трифидите

Посвещава се на паметта на Джон Уиндъм (1903–1969)

Предговор от преводача

ДЕНЯТ НА ТРИФИДИТЕ НЕ СВЪРШВА С ПАДАНЕТО НА НОЩТА…

Подобно на всеки друг автор на предговор и аз се сблъсквам с опасната, макар и слабичка вероятност някой да обърне внимание на тези редове преди или след прочитането на романа. Това е плашещо. Имам обаче и други проблеми. „Нощта на трифидите“ е продължение на „Денят на трифидите“ от Джон Уиндъм, и то създадено от друг писател. Въпрос първи — да се занимавам ли с оригинала, или да се заровя само в продължението? Въпрос втори — да бъда ли откровен в мнението си за продълженията въобще? И така нататък в същия дух…

Но който се плаши от вълците на недоволството, да не навлиза в горските дебри на писането за литература (за разлика от писането на литература).

Моят отговор на първия въпрос гласи — твърде много уважавам покойния Джон Уиндъм, за да не започна именно с неговото творчество. Британски критици го определят като създател на парадоксалния под жанр „роман на уютната катастрофа“. И именно „Денят на трифидите“ според тях е отправната точка в тези пътешествия из пост апокалиптичната Земя, където шепа оцелели обикновени хора се борят за живота си в неочаквано и потресаващо променения свят.

Кошмарни, ходещи, месоядни растения… Хората обаче не ги изтребват, защото извличат от тях всевъзможни полезни вещества. Ала ненадейно настъпва бедствието — почти цялото население на планетата ослепява след необичаен метеоритен дъжд. Малцината зрящи не само трябва да се спогодят какво общество ще градят върху развалините на предишното, но и да изтърпят терзанията на съвестта си, понеже не могат да помогнат на почти никого от обречените слепци…

А какво споделя самият Саймън Кларк за романа и за дръзкото си хрумване да напише продължение?

„Преди три години [през 1998 г. — В. 3.] пътувах във влак и в него челно се блъсна птица. Докато чакахме да оправят бъркотията, аз открих, че съм се замислил за «Денят на трифидите». Уиндъм е съчетал две коренно различни идеи. Първата — растение, което ходи, храни се с животинска плът и убива с петметровото си жило. Чудесен материал за научнофантастично повествование. Но ето че намесва втората идея. Джон Уиндъм въвежда в сюжета и апокалиптично повсеместно ослепяване на хората. Загадъчни зелени проблясъци в нощното небе лишават от зрение почти цялото човечество освен малцината оцелели, които са принудени да започнат всичко отначало. Седях в експрес, сътворен от четиристотин тона стомана, сякаш напращяла от мускули. Само че го прикова на място птичка, тежаща петдесетина грама. Толкова лесно ми беше да се възхитя на притчата, разказана от Уиндъм и разкрила крехкостта на нашата цивилизация… «Денят на трифидите» е издаден през 1951 г., когато Британия преживява своеобразна криза на средната възраст. Без съюзниците си не би могла да победи във войната срещу Хитлер. Глобалната и империя се е разпаднала. Подобно на внезапно ослепелите в книгата на Уиндъм Британия не вижда пътя пред себе си. Мъкне се с опипване през развалините на стария световен ред.

Такова е настроението на страната, която се захласва по «Денят на трифидите». В романа тя вижда метафора за своето състояние. Тази книга казва ясно на читателите си, че са загубили своето могъщество, а зловещите хищници са спотайват в собствените им задни дворове. Но през целия този разказ за епохална катастрофа сияе нишката на надеждата — човешкият дух е несломим и ще съгради нови, макар и неузнаваемо различни общества.

Докато някой с парцал в ръка премахваше остатъците от сблъсъка по предните стъкла на влака, ненадейно си помислих: «А защо да не продължа историята в „Денят на трифидите“? Да, бе… Ще ти се!»

В онзи момент начинанието ми се струваше неосъществимо, все едно се мъчех да продам на Спилбърг сценарий за филм. Но идеята ме тормозеше упорито…“

Дотук добре. Смело. Стигнахме обаче до втория въпрос: за продълженията на известни и любими книги. Веднага ще изплюя камъчето — отнасям се с предубеждение към тях. Разбира се, на теория нищо не пречи и книгата, използваща света на оригинала, да бъде интересна и смислена. Уви, в повечето случаи крайният резултат е боклук. Не искам да засягам ничии нежни чувства, затова ще посоча не литературни примери, а един кино провал. Така де — „думам ти, дъще, сещай се, снахо“… Люк Бесон засне жестоко разтърсващия филм „Никита“ с Ан Парийо и холивудските акули решиха, че гладките билярдни топки в главите на американците не биха понесли толкова пренаситено със съдържание и емоции европейско кино. И скалъпиха (за да не употребя друга, по-точна дума) „Терористката“ с Бриджит Фонда. Олеле! Като капак на всичко натресоха на зрителите скудоумния до сълзи телевизионен сериал „Никита“…

Саймън Кларк обаче не е хлътнал в многобройните капани, които авторите на продължения си залагат сами. Героят в книгата не е Бил Мейсън от „Денят на трифидите“, а неговият син Дейвид Мейсън. Не се е опитал и да подражава на стила на Джон Уиндъм. Пък и неговата история започва двадесет и пет години по-късно. Още по-същественото е, че е направил много сериозен опит да покаже правдиво възможното развитие на този поразен от катастрофа човешки свят.

Не е изненадващо. Роденият на 20 април 1958 г. британец Саймън Кларк е известен автор в жанра „хорър“, дори е прекалено плодовит — десет романа за някакви си осем години… Важното е, че изобщо не му липсва обиграност в писателския занаят и според мен го доказва убедително в „Нощта на трифидите“. Освен това не е чужд на фантастичното, ако ще и досега да е наблягал на свръхестествената му страна.

Естествено не бих се опитал да преразказвам романа, но пък не мога да устоя на едно свое желание — да похваля Саймън Кларк за трезвия му възглед относно неспособността на човека дори в най-критични обстоятелства да се отърси от глупостта, алчността, ограничеността, ненавистта… И все пак не е нито мизантроп, нито циник. Иначе казано, умее да върви по острието на бръснача. Няма да прекалявам. Право на читателя е да одобри или оплюе писателя и творенията му.

Накрая ще добавя откъс от едно интервю със Саймън Кларк. Думите му едва ли се нуждаят от коментар.

„Въпрос: Във вашите книги се долавя силен апокалиптичен уклон, напомнящ за Джон Уиндъм, Джон Кристофър и Хърбърт Уелс. Доколко сте повлиян от тези автори? И защо писатели и читатели се увличат толкова по произведения, описващи мрачното катастрофално бъдеще?

Отговор: Адски съм повлиян от тези хора. И много съжалявам, че силните романи за бедствия на Кристофър — «Светът през зимата» и «Смъртта на тревата», напоследък не са лесно достъпни за читателите. Дори да е странно, има нещо невероятно завладяващо в историите за рухването на цели цивилизации. Вероятно на инстинктивно равнище непрекъснато се опасяваме, че тъкмо това ще ни сполети. Поне е ясно, че медиите неуморно ни заливат с материали за затоплянето на климата, новите заразни болести, опасността от падане на голям метеорит, «ядрената зима», ужасните последствия от употребата на генетично променени храни. Може би усещаме, че страшната беда дебне зад най-близкия ъгъл, и писателите се чувстват задължени да изследват и това «какво би станало, ако…». В края на краищата, ако сме научили нещо от историята си, то е истината, че нито едно общество или цивилизация не са нито неунищожими, нито неизменни.

Въпрос: А вие смятате ли, че човечеството съсипва света… или че светът ще изтреби човечеството?

Отговор: Интересен въпрос. Хъм… Ще го кажа така: светът е саморегулиращ се, самовъзстановяващ се организъм. Човечеството би могло да унищожи себе си и същевременно да нанесе тежки рани на света, но Земята ще се изцели…“

Владимир Зарков

ПРОЛОГ

Минаха двайсет и пет години, откакто триста мъже, жени и деца напуснаха британските земи и създадоха убежище за оцеляване на остров Уайт.

Там във всяка библиотека и училище имат отпечатаните на пишеща машина и размножени на циклостил спомени на Уилям Мейсън за Голямото ослепяване, нашествието на трифидите и сгромолясването на цивилизацията.

Книгата съдържа малко над двеста страници във формат ин кварто и е подвързана с корици от твърд оранжев картон. В нея няма да намерите илюстрации, нито дори една-единствена снимка. Въпреки това е достатъчно ярка и жива история. Ето го последния абзац от книгата на Уилям Мейсън:

„Затова сме длъжни да смятаме, че бъдещата задача се пада само на нас. Вече ни се струва, че можем да видим пътя напред, но тепърва предстоят много работа и изследвания преди деня, когато ние, нашите деца или децата на нашите деца ще прекосим тесните проливи. Тогава ще потеглим на велик поход и ще отблъскваме трифидите все по-назад с неуморно изтребление, докато не премахнем и последния от лицето на земята, която те ни отнеха.“

Така завършва разказът на Уилям Мейсън. Оттук започва друг — в свят, който все още е покорен от страшния трифид…

ПЪРВА ГЛАВА

СВЕТЪТ ПРИТЪМНЯВА

Ако в девет часа през едно лятно утро е тъмно (или поне това ти подсказват очите) колкото в полунощ насред зима, значи някъде нещо се е объркало, и то твърде зле. Беше една от онези сутрини, когато мигновено се събудих бодър, свеж и готов за новия ден. Както би се изразила моята майка Джозела Мейсън, очите ми светеха, а опашката ми стърчеше.

Но да пукна, ако знам защо се чувствах така. Надигнах се на лакът и огледах спалнята. Беше не просто тъмно, думата е прекалено слаба в случая. Изобщо липсваше светлина. Нищо не виждах. Никакви блещукащи звезди зад прозореца, нито сияние на лампи в отсрещна къща. Не съзирах дори своята ръка пред лицето си. Нищичко. Единствено тъма с мастилена всеобхватност.

„Стига, де — помня, че си внушавах упорито, — още е посред нощ. Събудила те е някоя котка, отприщила на глас естествените си инстинкти. Или пък старецът в съседната стая е трябвало да стане за нещо. Я пак заспивай.“ Излегнах се по гръб и затворих очи. Но нещо не беше наред. Тревожен сигнал прозвуча слабичко, но и настойчиво някъде в дълбините на съзнанието ми. Отворих очи. И отново не видях нищо.

Заслушах се, обзет от подозрения, с цялото напрежение на човек, който чува в дома си скърцането на дъсчения под от стъпките на прокрадващ се неканен гост.

Вече бях убеден, че е нощ. Не можех да се усъмня в свидетелството на очите си. Не откривах дори най-слабичко мъждукане на зората, започнало да се процежда през закрития с перде прозорец. Но в този миг най-после ме осени прозрението: долавях звуците, присъщи на лятно утро, когато слънцето би трябвало да е огряло полята на острова.

Чух чаткане от копитата на кон, подминал къщата, после и честото почукване на бастунче по настилката на пътя — някой от слепците вървеше по своя работа. Хлопваха врати на къщи. Шумеше вода в тръба. И може би най-натрапчиво беше чудесното цвърчене на бекон, пържен за закуска, придружено от своя разнасящ се примамлив аромат.

Стомахът ми тутакси изкъркори гладно. Но едновременно с тези първи притеснения на глада осъзнах, че светът някак се е объркал. Напълно.

В този миг завърши животът, какъвто го познавах през изминалите за мен двайсет и девет години. Точно в онази сряда на 28 май. Нищо вече нямаше да бъде както преди. Нямаше погребален звън на камбана, който да отбележи края. Единствено звуци, които не би трябвало — и не биха могли! — да оповестяват неуместно и странно сутринта в непрогледния мрак на нощта. Кон теглеше каруца към брега, уверено почукваха бастунчетата, с които слепците напипваха пътя си към Дома на майките, мъж весело подхвърли „довиждане“ на съпругата си, преди да се заеме с работата си за деня.

Лежах и ясно чувах всичко това. Признавам обаче, че не откривах никакъв смисъл в ставащото. Зяпах към тавана. Взирах се поне пет минути, пет измамно безкрайни минути, с надеждата, че очите ми ще свикнат с тъмата. Не свикнаха. Не виждах нищо.

Все същият мрак, сякаш са ме затворили в плътен сандък и са ме заровили дълбоко в земята.

Обземаше ме безпокойство. За секунди тревогата плъзна като нетърпим сърбеж по тялото ми и скоро не можех да понасям повече излежаването. Побързах да седна и краката ми опряха в хладния линолеум.

Аз обаче изобщо не познавах стаята, не си спомнях дори в коя посока е вратата. Попаднах тук заради случаен обрат на съдбата. Излетях с хидроплан за кратък преход от Шанклин над широката шест километра ивица искрящо море, за да стигна до Лимингтън на голямата земя и да прибера оттам една снабдителна група.

Бях сам в едномоторния самолет. След толкова години в тези подскоци от нашия остров до сушата нямаше нищо по-драматично от пътуване с каруца. Небето беше ясно, морето — спокойно и гладко — отразяваше неопетнената синева. В прекрасно настроение предвкусвах полет без никакви главоболия в чудесния летен ден.

Ала съдбата винаги дебне да препъне безгрижните хора, а последствията са комични, досадни… или гибелни.

Щом прелетях над брега на остров Уайт, една едра чайка замени земното си битие за шанса да попадне в някакъв си неин птичи рай по съвсем простичък начин — заби се в единствената перка на моята въздушна машина. Дървеното витло тутакси се пръсна на трески.

А хидроплан без перката си е годен за летене горе-долу колкото някоя тухла.

Имах късмет, че принудих машината да завърти носа си в обратната посока, докато се рееше надолу, а въздушният поток свиреше в подпорите на крилете.

Кацането, макар и напълно лишено от изящество, поне беше задоволително. Иначе казано, не потроших нищо, когато хидропланът пльосна върху водата на броени метри от брега.

По-нататък в произшествието нямаше драматични моменти. Една рибарска платноходка ме изтегли до пристан, където вързах самолета. После отидох пеша до крайбрежното селце Байтуотър и оттам съобщих по радиото новината, че ме е свалила чайка.

След задължителния смях и бъзици ми казаха, че сутринта на другия ден ще пратят в Байтуотър техник и нова перка. Дотогава трябвало да си намеря подслон за през нощта.

Около час имах гадничко занимание — махах останките на птичето трупче от двигателя на самолета.

Но трябваше да си запазя перо от онази чайка за късмет. Непременно. Защото, без да подозирам, птицата просто ми спаси живота.

Не се съмнявам, че без нейната саможертва сега нямаше да четете тези думи.

Май нямаше изгледи положението да се оправи, докато си седях на леглото. Моите очи все още ме уверяваха, че е нощ. Ушите, а и носът обаче упорстваха, че е минало доста време от изгрева. Чувах шум, какъвто вдигат работещи хора. Стъпки на минувачи. Типичното бръмчене и гълчава на дневните часове.

Изведнъж до мен стигнаха неясни далечни викове. Помислих, че едва ли е нещо повече от спречкване между мъж и съпругата му. Дори очаквах затръшването на врата да отбележи драматичния финал на спора. Гласът секна внезапно. И почукването на бастунчето спря в същия миг. Само секунди по-късно ритмичното чаткане на коня неочаквано се превърна в тропот на копита по пътя, щом животното бясно препусна. После звуците също потънаха в странна тишина. И тази всевластна тъма… Ставаше непоносимо. Бях пилот. Човек със здрави нерви. Но мракът сякаш ги разяждаше и ме разстройваше по-силно, отколкото ми се искаше. Извиках името на моя домакин:

— Господин Хартлоу… Господин Хартлоу?

Чаках и си представях как всеки миг ще чуя вратата да се отваря, а благият глас на господин Хартлоу ще промълви: „Хайде, де, стига. За какво е тая врява, Дейвид?“

Но господин Хартлоу го нямаше, макар че след трийсет години слепота можеше да шета из къщата по-уверено и от младеж със стопроцентово зрение.

— Господин Хартлоу…

Гладният мрак алчно погълна гласа ми.

Обземаше ме гнусно чувство. Могъщо. Непреодолимо. Изплуваха детските страхове, които всеки потиска със съзряването си във възрастен човек. Изведнъж нахлуваха отново.

Пак онзи ужас от тъмнината. Той превръща силуета на стената в жесток безименен звяр, дебнещ да замахне и да разкъса гърлото ти… А проскърцването на пода предупреждава, че през вратата нахлува безумец, вдигнал окървавената си брадва… В този миг осъзнах, че страховете не изчезват с порастването, а само задрямват. Имат нужда единствено от подходяща обстановка, за да се завърнат с дългите скокове на призрачни хрътки, изскочили от потайно кътче на душата…

„А причината да не виждам, но да чувам щъкащи наоколо хора като в ясен ден…“

Целият се разтресох, когато думите се надигнаха бавно, но неумолимо някъде в главата ми. Не виждах, защото… „Сляп съм.“

Като наскоро ослепял изобщо нямах увереността на отдавнашните слепци, загубили зрението си заради странните зелени светлини, изпълнили нощното небе преди три десетилетия.

По-скоро съм бил жалка гледка, както тътрех крака през спалнята, протегнал ръце напред. Вече чувах само гръмкото туптене на сърцето си.

— Господин Хартлоу… чувате ли ме?

Нямаше отговор.

— Господин Хартлоу… Господин Хартлоу!

Не се отзова.

Излязох през вратата на площадката, все така обгърнат от повсеместния мрак. Под босите ми крака вече имаше мек килим. Повлякох се напред. Пръстите ми докосваха грапавата повърхност на тапети от смлени стърготини, после попаднаха върху твърдия хлад на рамка, накрая открих и самата врата. Отворих я и подвикнах:

— Господин Хартлоу? Вътре ли сте?

Той не ми отвърна. Моето пришпорено от ужаса дишане, смесващо се с неспирното „туп-туп-туп“ на сърцето, беше твърде силно, за да доловя по-тихи звуци, ако те изобщо проникваха през въздуха.

Продължих мъчително нататък, отварях врата след врата. И виках.

Губех представа къде съм, не знаех в коя посока е моята стая.

„Значи това била слепотата“, казах си. Свят на безкрайна нощ. Споходи ме зловещо хрумване. Дали загадъчните зелени светлини, ослепили над деветдесет процента от населението в света преди толкова години, не са се завърнали в небесата? Онзи необикновен космически фойерверк, приковал вниманието на безброй хора в същата нощ, когато баща ми Бил Мейсън лежал в болница с превръзки на очите заради попадналата в тях отрова на трифид? Порових в паметта си.

Легнах си след приятна вечер — слушах музика за пиано по Островното радио и си бъбрех с моя домакин господин Хартлоу. Той ми сипа една-две чаши от своето превъзходно пащърнаково бренди, за да спя по-сладко, така да се каже. Колкото и да се насилвах, не си спомних нищо особено в нощното небе.

Може би обаче не е и нужно човек да види зелените светлини (ако на тях дължах прискърбното прощаване със зрението си). Дали не са проблеснали в небето през деня, невидими за хората, заети с работата си из острова? Възможно ли беше някакво невидимо излъчване от тях да изгаря очните нерви? „Ох…“

Току-що бях намерил стълбата, като пропуснах първото стъпало. Ходилото ми се плъзна по поне още три, преди да сграбча опипом парапета. Макар че не допуснах да литна с главата напред и да си счупя врата, глезенът ми се усука болезнено.

И все пак острата болка, пронизала свода на стъпалото ми, подейства добре на моите нерви. Подтикна ме да откажа въображението си от неуморното и безполезно ровичкане във въпроса какво може или не може да ме е сполетяло, както и да не тъна повече в самосъжаление, а най-сетне да направя нещо. Стигнах до равния под в подножието на стълбата и се ослушах, а каменните плочи на кухнята вледеняваха краката ми. Не. Нищо не успях да чуя.

Накуцвайки леко от изкълчването, тръгнах из кухнята, протегнал ръце за напипване на препятствията (и през цялото време ми тежеше нелогичното очакване пръстите ми да докоснат закръглените ямички и издатини на човешко лице). Ударих палеца на крака си в една табуретка и за секунди болката ме лиши от интерес към каквото и да било, затова пък тръгна от устата ми няколко думи, които никога не бих изрекъл пред майка си, въпреки че тя не се стъписваше от нищо.

Отново стигнах до стена. Предпазливо, все едно се плашех в нея да не зейнат изведнъж острозъби усти, които да захапят върховете на пръстите ми (моята слепота несъмнено отприщи поне стотина безразсъдни приумици!), аз се плъзнах покрай стената. Първо стигнах до прозорец, закрит с перде (слепците и досега ги дърпат по навик). Побързах да отместя пердето с напразната надежда, че ослепителна светлина ще залее стаята. Въздъхнах. Мрак… все същият мрак. Преместих се, напипвах тигани, окачени на куки, цяла редица ножове, китки изсушени подправки. Някъде цъкаше часовник с муден, наситен с прокоба ритъм. Тик… так… тик… так… Непоносим звук, който намразих — пак без никаква причина — с цялата си душа. Тик… так…

Ако можех някак да докопам часовника, щях да стоваря проклетията на пода.

— Господин Хартлоу? — Добавих съвсем нелогично: — Чувате ли ме? Ако ме бе чул, непременно щеше да се обади. Тик… так… — Господин Хартлоу? Тик… так… тик…

Добрах се до вратата и ръката ми се плъзна по ключ за електрическо осветление. Разбира се, в толкова малко селце нямаше ток. В края на краищата електричеството беше скъпоценна необходимост, предназначена само за работилниците, болниците, лечебниците, съобщителните връзки… и за лабораториите като онази, в която се трудеше баща ми. Въпреки това жадно притиснах пръсти към превключвателя. Пролича, че не е използван от десетки години — металните контакти изчегъртаха по натрупаната вътре мръсотия, щом го натиснах надолу. Нямаше светлина.

С разсъдъка си не очаквах да има. Но в главата ми един ясен непререкаем глас ме тормозеше, че светлината — изобилие от прекрасна ярка светлина — се излива от лампичката и огрява цялата стая. „Но ти не можеш да я видиш, Дейвид Мейсън, защото всъщност си сляп… лишен от зрение като онези три мишлета… дето подтичвали след жената на селянина…“ „Я стига! — заповядах си рязко, за да се преборя с паниката, заливаща ме на опасни вълни. — Престани веднага!“ Отново заопипвах по стените. Ето дъски за рязане. Мивка. Печка. Още шкафове с чинии на… Спрях. Печка ли?

Припряно се върнах пипнешком през обгърналия ме мрак, докато не намерих котлоните и железните поставки за тиганите. Усещах кръглите регулатори за подаването на газ, твърди под трескаво шарещите ми пръсти. Газ. Да… Да! Помъчих се да открия запалката, която според мен трябваше да е наблизо.

След малко безплодното търсене ме подтикна да ругая и проклинам — едно не по-полезно занимание. Сетих се, че наоколо сигурно има и свещи, и фенери. Естествено не за да си служи с тях господин Хартлоу, а за виждащите му гости.

Но за мен те все едно бяха скрити на обратната страна на Луната, докато търсех слепешком по сякаш безбройните рафтове с чинии, кухненските прибори и кошниците със зеленчуци. Нищо чудно някоя свещ да е стърчала точно под носа ми, но не бих могъл да я открия, ако ще и животът ми да зависеше от това. Оказа се обаче, че присъщото ми нетърпение спаси моя разколебан разум. Отново се добрах до печката.

По-точно установих къде е, като си смазах ръката в сгорещената мас от бекон в тигана. Завъртях регулаторите отпред и незабавно чух съскането на метана от котлоните, който нямаше никаква миризма.

Да, де, грубиянско хрумване… но ако свършеше работа… е, щях да съм предоволен. Пак посегнах към работната маса. Пръстите ми хванаха тиган. Останах доволен от тежестта му и го взех. И както газът си съскаше от дюзите на печката, стоварих тигана юнашки по железните опори за съдове. Разнесе се оглушително дрънчене. Отново ударих печката. Металният звън изпълни ушите ми. При третия опит замахнах с цялата си сила и счупих дървената дръжка на тигана, но постигнах каквото исках.

От сблъсъка на двете метални повърхности изскочи една-единствена искра.

Със силен пукот, последван от „ууф“, под носа ми блъвна огнено кълбо.

Отскочих назад от парещия полъх, но миризмата на пърлено ми подсказа, че не съм бил достатъчно бърз да спася веждите си.

Изобщо не ме интересуваше. Хич не ми пукаше. Защото се случи нещо прекрасно. Виждах.

Зърнах кристално ясно мимолетното изригване на оранжево-жълти пламъци. След миг те спаднаха до четири диска от син огън, където струйките газ горяха пред дюзите си.

Не бяха никак ярки. И все пак хвърляха мъждукаща светлина в кухнята, открояваха стълбата, масата, радиоапарата… Зърнах лулата и кесийката с тютюн на господин Хартлоу, оставени на лавица до прозореца.

Още по-важно беше, че различих на стената часовника с мрачното тиктакане. За миг пак се уплаших, че очите ми погаждат номера. Ако часовникът беше верен, значи трябваше да е девет часът и десет минути.

Надникнах навън.

В този момент осъзнах, че или аз съм откачил окончателно и си въобразявам всичко това… или наистина е настъпил краят на света. Защото зад прозореца виждах само непрогледна тъмнина. Мъчителният глас на безумието не се забави с мърморенето: „Прав си, Дейвид Мейсън. Слънцето е угаснало. И започва безкрайната нощ.“

ВТОРА ГЛАВА

СТАР ВРАГ

Уж се полагаше да ми олекне главозамайващо, че отново виждам, но тутакси изпаднах в пълно, вцепеняващо недоумение.

Майско утро след девет часа. Селото и околните поля трябваше да са окъпани в светлина. А имаше само кадифена чернилка. Ама къде се бе дянало това слънца?

В мозъка ми се мярна светкавично идеята, че то изобщо не е изгрявало. Дали пък през нощта някакво бедствие с космически мащаби не бе изхвърлило Земята от орбитата и? Или планетата е спряла да се върти и отсега нататък ще е обърната към светилото само с едната си страна, както и Луната неизменно показва само едната си половина на Земята?

Но това бяха прекалени фантасмагории. Такова бедствие, например забиването на комета в планетата с хиляди километри в час, би причинило огромни вълни, трусове, взривове, цепещи цели континенти. На остров Уайт обаче всичко беше мирно и тихо, както подобава на лятно утро.

В ума ми се вихреше бъркотия, защото помнех, че със събуждането си чух как хората започват работа, все едно нищо особено не се е случило. Но защо са подхванали обичайните си дела, както си е нормално? И сякаш светът не се е обърнал с главата надолу? И не е потънал в абсолютен мрак?

Сетих се за кънтящо простичкия отговор — Байтуотър беше общност на слепци. Как биха могли да узнаят, че няма светлина?

В края на краищата тя не се долавя с кожата, не се надушва, нито има вкус. Ако човек е сляп, няма начин да различи светлината от тъмнината. Е, освен ако не го огряват достатъчно силни слънчеви лъчи, за да загреят кожата му. Иначе е принуден да разчита на звъна на часовниците и думите на зрящите.

Затова слепците от Байтуотър се бяха събудили в пълен мрак и без нищо да подозират, се бяха захванали със заниманията си за деня, убедени, че той не се различава по нищо от всеки друг ден.

Зяпах чернотата зад прозореца поне три минути, после тръснах глава. Трябваше да направя нещо. Не можех да чакам с простодушната надежда, че слънцето ще се завърне изведнъж в ослепителното си величие. Първата очевидна необходимост беше да облека някакви дрехи.

Вече нищо не ми пречеше да си намеря свещ. И тази светлина — прекрасната, великолепна светлина! — същинско чудо в мрака, ми показа пътя към спалнята.

Щом се облякох, претърсих набързо къщата. Господин Хартлоу го нямаше никъде. Вероятно бе излязъл да нахрани зайците си. И май ме е сметнал за ленивец, щом хъркам сутринта, докато другите се трудят.

Смених свещта с по-ярка маслена лампа и излязох от къщата, като старателно затворих вратата зад себе си. Знаех, че моят домакин няма да ми благодари, ако пусна всички котки от махалата в кухнята му. Щом се погрижих за това, тръгнах по пътя към вътрешността на острова.

Лампата хвърляше жълто петно пред мен, нищо повече от светла точица във всепоглъщащия мрак. Но помня как си мислех, че това отлагане на зората може би не е нищо по-страшно от случайно струпване на облаци, временно закрили слънцето, които ще се разнесат не след дълго.

Спирах неведнъж и вдигах лампата над главата си, озъртах се за някого от слепците, излязъл да нагледа добитъка си в полето, без още да е узнал за падналия мрак. Не забелязах никого.

Отстрани на пътя имаше боядисани в бяло перила, по които се ориентираха слепците от селото. Бяха издялани от дърво и сложени на височината на кръста. Тук-там надписи с Брайловата азбука упътваха слепците да свърнат наляво или надясно към определена къща, кръчмата или Дома на майките. Слепците винаги опипваха перилата с лявата си ръка, за да избягнат челния сблъсък с идващ насреща съсед. Но те толкова добре се бяха приспособили към състоянието си, че вървяха пъргаво из околността, като едва плъзгаха пръсти по перилата.

Закрачих по-бързо.

В маслената лампа нямаше отражател за насочване на лъча, затова вървях насред меко сияние с размити краища. И не можех да видя какво има на повече от три-четири метра пред мен. Така малко изненадващо се натъкнах на господин Хартлоу, седнал на пейка до пътя.

Той беше прехвърлил шейсетте мъж със здраво телосложение и късо подстригана бяла коса. Преди много години бил адвокат по авторско право в Лондон.

Вдигна глава, макар че аз спрях и звукът на стъпките ми секна. Изостреният му слух сигурно долови дишането ми.

— Кой е там? — попита, сякаш налегнат от неимоверна умора.

— Дейвид Мейсън — отговорих и пристъпих към него.

— А, Дейвид… ела насам, моля те…

Протегна ръка и аз я поех. В същия миг той стисна пръстите ми с учудващо смазваща хватка.

— Какво става, Дейвид? Нещо лошо е, нали?

— Тъмно е. Навсякъде, сякаш слънцето не е изгряло.

— Тъмно. Аха… — Гласът му звучеше дрезгаво от изтощение, все едно старецът току-що бе водил най-тежката битка в живота си. — За миг се почудих… — Поклати беловласата си глава. — Питах се дали зелените светлини не са се появили пак. — Вдигна невиждащите си очи към небето. — Преди малко чух Том Аткинсън да вика… ох, ти пък не познаваш Том, нали? Потвърдих, че не го познавам.

— Той е от малцината зрящи в селото. Рибар… и един от най-големите мърморковци, които съм срещал. Все му е много топло или студено, или рибата не ще да захапе стръвта, или вятърът не духа, накъдето той иска… Ах…

Господин Хартлоу млъкна за малко. Стори ми се, че ще задреме, както си седи на пейката. Вдигнах лампата, за да го огледам по-добре, но той бе провесил глава отмаляло.

— Господин Хартлоу?

Възрастният мъж като че събра сили.

— Извинявай… Не знам какво ме прихваща тази сутрин. Налетях на живия плет, докато идвах насам. Май съм се спънал в собствените си крака. Ставам един непохватен загубеняк. Досега не се е случвало… — Той се сепна внезапно. — Да, вярно, разказвах ти за Том Аткинсън, нали? Крещеше насред улицата, че нищо не виждал. Та както ти споменах, почудих се дали зелените падащи звезди или каквито бяха там, не са се върнали… Онези проклетии, които ни отнеха зрението преди трийсет години. — Поспря да си поеме дъх. — Знаеш ли, Дейвид… — Стисна ръката ми още по-здраво и сниши глас. — Онзи страх пак ме споходи. Страхът, който ме налегна след онази нощ в градината преди толкова години. Божичко! Със съседите дори го превърнахме в малко празненство, защото разправяха, че такова нещо нямало да видим повече. — Засмя се кухо. — Нямало да видим. Много прозорливо. Защото сутринта всички бяхме слепи. Разбира се, повече не видях и семейството си, макар да бяха до мен в къщата. Но пък ги чувах как пищят. Кълна се в небесата, твърде добре ги чувах — просто… просто пищяха от паника, докато зрението им помътняваше. Пръстите на господин Хартлоу, поразхлабили хватката си по време на печалния му разказ, отново се стегнаха. Обърна незрящите си очи към мен. Знаех, че той е от отдавнашните слепци. В този миг обаче бях готов да вярвам, че не само гледа мен, но и надзърта в дълбините на душата ми.

— Дейвид… Знаеш ли, имах красива умна съпруга и две хубави дъщери — бяха на едва десет и тринайсет години. И преди три десетилетия изведнъж ослепяха… слепи като камък… Всеки ден стоях на прага на нашия дом и виках за помощ. И слушах как жена ми и децата заспиват с плач всяка вечер през следващите три месеца. Нали разбираш, свърши ни храната. Не можех да намеря още храна… — Завъртя глава. — Мразех се, Дейвид. Бях твърде слаб, за да измисля как да им помогна. Господи, как бих искал да върна часовника назад… Ще ми се да имах поне едничък шанс да сторя нещо за тях, да ги избавя от мъките…, защото… Гласът му измени.

— Ще ви заведа в къщата — предложих внимателно.

— Може би след малко. Да ти кажа, никакви силици не са ми останали. Дейвид, какво ми става, да му се не знае?

— Не се тревожете, господин Хартлоу, сигурно е от падането, нищо друго.

— От едно пльосване в храсталаците ли? Май ми идва временцето, а?

— Господин Хартлоу, скоро пак ще бъдете свеж и бодър.

— Кой знае, Дейвид. Кой знае… А ти виждаш ли да се мярка някъде онова старо мрънкало Том?

— Почти нищо не виждам. Тази лампа не свети особено силно.

— Но как, в името на небесата, е притъмняло толкова? Не усещам да вали, значи не може да са се струпали много облаци… ах…

Пръстите, хванали ръката ми, внезапно омекнаха. Той пак провеси глава.

— Господин Хартлоу?

— О…, ъ-ъ? Извинявай, Дейвид… Просто ми се мае главата. Както ако изгълтам едва-две кани бира в повече. А този мрак… Според теб на какво се дължи?

— Не знам, може и да е от облаците. Но тогава трябва да са невероятно плътни. Без лампата не виждам дори ръката си, ако я вдигна пред очите си.

— Такъв мрак напълно изравнява положението на двама ни, какво ще кажеш? Нямаше злорадство в думите му, изрече ги все така благо.

— Господин Хартлоу, ще ви придружа до…

Той отстрани протегнатата ми ръка.

— Не сега, Дейвид. — Пое дълбоко дъх. — Дейвид… да знаеш, открай време очаквах нещо подобно. От толкова години си седя в къщата и си мисля за страшната беда, която се стовари върху планетата, за чудесата, които извършиха хора като майка ти, баща ти и Айвън Симпсън. Как спасиха толкова много зрящи и слепци, как закрепиха на този остров мъничък отломък от цивилизацията. — Той въздъхна. — Но аз отдавна стигнах до извода, че това е загуба на време и труд. Преди три десетилетия Майката природа, съдбата или самият Бог решиха, че на човека му стига толкова господство над планетата. Затова бе направен опит да бъде изтрит от лицето на земята, да бъде унищожен. Почти напълно успешен опит. Само че, както вече изтъкнах, с доблестните усилия на семейство Мейсън и други като тях надхитрихме гибелта. Ала ето какво ще ти кажа, Дейвид… — Обърна се към мен и слепите очи отново сякаш се взряха в душата ми. — От мен да знаеш, Бог не се оставя да го надхитрят. Каквото и да направи човек, не може да се опълчи срещу Неговите замисли. Всички ще измрем. Той вече го е решил. Последният четвърт век беше само мирен промеждутък. Отдих между двете половини на титанична катастрофа, която ще погуби всички хора. И сега Той — господин Хартлоу посочи небето — ще си довърши работата. Спомни си Книгата Изход в Библията. Една от напастите, с които поразил фараона, бил мракът. „Тогава рече Господ на Мойсея: «Простри ръката си към небето, за да настане тъмнина по Египетската земя, тъмнина, която може да се пипа.»“ — Със странен блясък в очите, старецът вдигна ръка, сякаш докосваше обгърналия ни мрак. — Във всяка култура тъмнината предшества Армагедон. Викингите предричали, че свършекът на света ще започне, когато чудовищният вълк Фенрир погълне слънцето и прати мрак. Древните шумери разказвали, че почти всички хора по земята били изтребени, когато „денят се обърнал на нощ“ и техният бог „строшил земята като чаша“… Помни ми думата, Дейвид. Хубавичко я запомни… Това е началото на края.

— Господин Хартлоу, уморен сте. Нека ви отведа във вашия дом.

— Благодаря, защо не… Ох…

— Какво има?

— Смъди ме лицето. Май съм се одрал, когато паднах. Той докосна бузата си.

— Я да погледна… Господин Хартлоу… Господин Хартлоу?

Главата му клюмна напред и се наложи да хвана рамото му, за да не падне. Но за господин Хартлоу това вече нямаше значение. Още когато го сложих да легне на хълбок върху пейката, по инстинкт се досетих, че е мъртъв. Вдигнах лампата да огледам лицето му. В сиянието и ясно видях алената ивица на бузата му. И разбрах какво го е убило.

Наведох се припряно, за да предпазва облегалката на пейката поне отчасти тялото ми. Вдигнах лампата, доколкото ми стигна дързостта, и се вторачих в тъмните очертания на храстите и дърветата. Но мъждукащата светлинка не ми позволяваше да различа отделните видове. Може и да бяха най-обикновени елши, кленове, недорасли дъбове, млади кестени… или нещо коренно различно. Нещо несравнимо по-зловещо. Знаех, че няма с какво да помогна на господин Хартлоу.

Единствено важно в момента беше да предупредя Кризисния щаб в Нюпорт. Хукнах приведен, снишавах се колкото можех.

Започна се още докато тичах. Кухо трополене на дърво по дърво. Всяко дете на острова бе научено да различава този звук. Дочух шумолене в живия плет отстрани. Сгуших глава в раменете си още малко и препуснах нататък.

Пред мен лежеше тъмното тяло на кон. Животното беше мъртво, дори изстинало.

След малко зърнах чифт рибарски ботуши да се подават от тревата край пътя. Предположих, че това е Том Аткинсън — сребристите риби се бяха разпилели от кошницата. Той бе донесъл последния си улов. Трополенето се засили. Влудяващо „тип-тап-тип-тап“. Зърнах пред себе си къща и прочетох на табелата, че е пощата. Втурнах се натам и с ъгълчето на окото си забелязах чудовищен силует, който се движеше на тласъци в мрака. Гласът ми отекна в тишината, когато нахлух в сградата.

— Здравейте! Има ли някой тук?

Мълчанието потискаше като тъмнината.

Трябваше да допусна, че съм останал сам в селото. Сенките от лампата се мятаха лудешки по стените, а аз обиколих пощата и открих стаята с радиопредавателя. Седнах пред малкия апарат и го включих. След секунди лампите грейнаха в жълто през вентилационните прорези на капака. Нещо чукна по отворения прозорец над главата ми.

Използвах Брайловите указания за работа с радиостанцията вместо щит пред лицето си, скочих, затръшнах прозореца и го затворих. Най-сетне можех да отправя зов за помощ. Натиснах бутона за предаване.

— Здравейте, това е извънредно съобщение на честота девет. Кризисен щаб в Нюпорт, чувате ли ме?

Съскаха атмосферни смущения. За миг повярвах, че няма да дочакам отговор. Значи бях закъснял — островът е прегазен. Опитах отново, но от напрежение гласът ми зазвуча по-високо:

— Кризисен щаб в Нюпорт, здравейте, чувате ли ме?

— До обаждащия се на честота девет. Моля ви, освободете ефира.

Умората направо се бе просмукала в гласа на радиста. Май бе изкарал трудна нощ.

— Но аз трябва да съобщя за извънредно произшествие.

— За притъмняването ли? О, да, много ви благодаря, знаем всичко за това. — Човекът явно ме отписа като тъпанар. — Вижте какво, очаквам няколко съобщения за пожари. Честотата трябва да остане незаета. Затова ви моля — освободете ефира.

— Ама че работа! Не говорите сериозно, нали?! — креснах аз, забравил правилата за учтивост в разговори по радиото.

— Господине, разбирам, че сигурно сте разтревожен от притъмняването. Официалните указания са да кротуваме. Вероятно някакъв необичайно плътен облачен слой е закрил слънцето. Затова бъдете така любезен да изключите…

— Не… изслушайте ме! Имам друго съобщение.

— Продължавайте — неохотно се смили радистът.

— Името ми е Дейвид Мейсън, обаждам се от Байтуотър. Трябва да докладвам за проникване на трифиди.

Кратко мълчание. Смущенията пращяха в ефира. Накрая от щаба долетя глас, направо преливащ от изумление.

— Повторете, господин Мейсън. Стори ми се, че споменахте думата „трифид“.

Нещо изплющя по прозореца.

— Разбрали сте ме правилно. И докато някой не ме убеди в обратното, аз ще твърдя, че трифидите току-що са нахлули при нас.

ТРЕТА ГЛАВА

ОКОТО НА БУРЯТА

Преди повече от двайсет години моят баща Бил Мейсън седнал зад бюрото си през една дълга снежна зима и написал искрен, дълбоко личен разказ за всичко, което го сполетяло след Голямото ослепяване и нашествието на трифидите. Сигурно вече всеки заселник познава книгата — не само на Уайт, но и на островите Сили и Нормандските острови. Размноженото на циклостил издание ин кварто веднага се разпознава по светлооранжевата си корица.

Наред с „История на една колония“ от Елспет Кери и документалните филми на Мат и Гуин Лойд, които продължават да заснемат всекидневието на заселниците, тя е неоценимо свидетелство за преместването ни в островните твърдини, когато целият свят попаднал под ужасното владичество на трифида — онова ботаническо отклонение, някога прославяно като „ходещото растение чудо“, което след броени години се превърнало в прокоба за човечеството и в негов унищожител.

Естествено прочетох спомените на моя баща още като малък. Почувствах се странно, когато преоткрих баща си като сложната личност Бил Мейсън, а не само веселия, почти винаги оптимистично настроен (макар и понякога завеян) татко, когото познавах от първия си ден.

Никога не съм и помислял, че ще напиша нещо, което може да се сравни с неговата книга. Досега писанията ми се ограничаваха до предполетни бележки, свързани с метеорологичните бюлетини, скоростта на вятъра и навигационните изчисления, надраскани върху стари пликове и опаковки от сандвичи, неведнъж украсени пищно с един-два мазни отпечатъка от пръсти. А сега се озовах до тази маса с десетина празни бележника пред мен. Почуквам устните си с молива. И челото ми се бърчи, докато умувам как, да му се не види, мога да уловя в писаното слово всички необикновени, често и кошмарни приключения, наситили живота ми от онзи съдбовен 28 май, три десетилетия след сгромолясването на цивилизацията.

Деня, когато се събудих в изпълнен с мрак свят. Същия ден, когато трифидите отново нахълтаха в нашето безопасно дотогава островно убежище.

Някои твърдят, че щом второто нашествие на трифидите съвпадна със злокобния момент, когато нощта отказа да отстъпи мястото си на деня, това не може да е случайност. Други виждат скрита ръка зад всички тези събития — може би десницата на отмъстително божество. Уви, не мога да хвърля светлина върху този въпрос. (Дано ми простите неволната шегичка.) Спомням си обаче един абзац от книгата на баща ми, в който размишлява над внезапното ослепяване на хората по света тъкмо когато безброй трифиди се изтръгнали от паркове и ферми. Той пише: „Разбира се, постоянно има съвпадения, но понякога се набиват на очи…“

Не знам дали дължа на съвпадение факта, че седя тук в свят, съвсем различен от онзи, в който израснах. Вятър, по-студен от всякога, обвява тази кула. Отново и отново призрачният вой на бурята ми напомня, че дори да нямам вродени заложби на литератор, поне разполагам с колкото си искам време, за да напиша книгата си. Затова ще опиша какво ми се случи. И ще започна със самото начало…

Детството ми мина безметежно. Израснах сред заоблените варовикови падини и тревисти хълмове на остров Уайт. Парче плодородна земя, превърнало се в остров преди някакви си шест хилядолетия, когато морското равнище се повишило и водата нахлула в долина, вече известна като пролива Солънт. Оттогава островът е приютявал праисторически ловци, римски селяни, които го нарекли Вектис, саксонски преселници, накрая и любители на отдиха сред природата от викторианската епоха, сред тях и лорд Тенисън, който възкликнал: „Въздухът по тези южни хълмове струва шест пенса халбата!“ А съвсем отскоро е дом за нас, малцината оцелели бежанци от големите острови. Изненадан съм, че помня всички тези факти от някой отдавнашен урок по история, от времето, когато господин Пинз-Уилкс толкова усърдно се мъчеше да вкара в главата ми поне малко академични премъдрости. Всъщност съм убеден, че и господин Пинз-Уилкс (който трябва вече да е в райските селения) би се изумил. Твърде ясно си спомням как от безпомощен гняв начесто обръщаше слепите си очи към тавана. За жалост умът ми задържаше историческите факти, колкото и едно сито задържа вода.

Там, в сърцевината на остров Уайт, споделях голяма къща в живописното селце Аретън (население — четирийсет и трима души) с моите майка и баща и двете ми по-малки сестри.

Щом пораснах достатъчно, започнах да се скитам из осеяните с макове ливади в търсене на „Мантун“.

Такова име дадох на моя въображаем изгубен приказен град — детска, фантазия, от която родителите ми неведнъж изпадаха в недоумение. А когато дъждът или техните наказания за неизбежните ми лудории ме затваряха в моята стая, грабвах молива с късите си пръстчета и рисувах скупчени здания, източени като бамбукови стъбла. Разбира се, когато родителите ми питаха какво съм нарисувал, аз отговарях гордо „Мантун“. Тогава въображението ми беше младо и неизчерпаемо. Забавно за мен, озадачаващо за околните.

Баща ми работеше предимно у дома в лабораторията и парниците си. Отглеждаше усърдно и грижливо трифиди, после ги нарязваше със същото старателно внимание към подробностите. Когато бях на пет-шест години, го гледах как смесва хранителни вещества, после ги разтваря във вода и храни растенията с лейка. Плъзгаше длан по листата им, както човек гали котка, а понякога им мърмореше нещо, сякаш говореше с най-близки приятели.

Дълго си представях, че той обича растенията като някаква лелеяна част от нашето семейство. Затова доста се стъписах, когато около осемгодишен научих, че търси начин да ги изтреби. Наистина смущаващо. Още повече се обърках, когато той ми каза, че иска да унищожи не само трифидите в нашите парници, а и всеки друг трифид по света. Прокарваше пръсти през красивата си прошарена коса и ми обясняваше за дефолианти, хормони на растежа, клетъчни дегенератори, инхибитори на опрашването, мутирали разновидности на трифидите с гарантирана нулева способност за размножаване! Още по-смущаващо. Абракадабра, казано по старовремски.

Тогава започвах да дърпам ръкава на лабораторната му престилка, настоявах да излезем и да ми помогне в пускането на хвърчилото. Най-често на лицето му блясваше добродушната усмивка и той обещаваше:

— Дай ми още десет минутки и ще се срещнем на хълма.

Всичко това би трябвало поне да намекне на баща ми какво ме очаква в бъдеще. А именно — никаква схватливост в ботаниката (още по-явна заради пълната липса на интерес у мен) заедно с нежеланието за академични занимания означаваха, че е крайно съмнително да тръгна по неговите стъпки.

Явно той се улисваше в мечти как ще намеря призванието си в приложната ботаника, и то, за да се посветя на премахването на заплахата от трифидите. Но колкото и да го обичах, колкото и да се напъвах да овладея объркания език на ботаниката и хитроумно сложните епруветки, реторти и бунзенови горелки, май си оставах един вид загадка за него. Ако кажа обаче, че съм го разочаровал, би било пресилено.

Обяснението е съвсем просто — Бил Мейсън обичаше децата си. Позволяваше ни да се увличаме по свои интереси. Нито за миг не пожела да бъдем обикновени подобия на него или на майка ни. (Макар че сестра ми Лизабет наистина наследи литературната дарба на нашата майка, както и палавия и стремеж да шокира хората. Показа го със сочните си разказчета за любовни историйки, появяващи се на страниците на „Фрешуотър Ривю“ още по времето, когато според недоволната директорка на нейното училище би трябвало да е изчервяваща се седемнайсетгодишна девойка.)

Пълната ми непригодност за лабораторни изследвания се изяви в цялата си прелест вечерта на един вторник, когато „помагах“ на баща си след учебните часове. Тогава бях на дванайсет години. Съвсем неволно успях да забъркам експлозивна смес от познатото розовеещо масло на трифидите с равно количество метилов спирт. Баща ми каза да оставя мензурката някъде на топло, за да се изпари спиртът. Осени ме вдъхновение. Реших да ускоря процеса, като кипна спирта над пламъка на бунзеновата горелка. Настаних се да гледам, засиял от собствената си досетливост.

Последвалият взрив се мереше по зрелищност само с гръмкостта си. Чуха го дори в Дома на майките — голямата къща над Аретън. Загубих повечето си коса в огненото кълбо. Загубих завинаги и работата си като помощник в лабораторията на баща ми.

Косата ми порасна отново, но се сдобих с чисто бяло петънце в иначе абаносово черния ми перчем и така си заслужих прякора Снежинката в училище. (Ох, как се присвивах, когато приятелите ми започнеха да ме тормозят с тази думичка.)

По-късно същия ден, след като баща ми (със своите по-способни помощници) бе отстранил повечето щети, нанесени от мен, той ме навести в моята стая. Стоеше до вратата със свещ, която огряваше посивяващата му коса. Вторачи се в бинтованата ми глава, защото мислеше, че съм заспал. Чух го да въздиша шумно през щръкналите бели косъмчета на мустаците си.

Бях се приготвил за извънредно цветисто, а несъмнено и гръмогласно описание на моите недостатъци.

Вместо това прозрях, че както се е загледал в мен, благодари на небесата, че и главата ми не е отлетяла нанякъде при взрива. (Нали на доктор Уайсър му се наложи да извади с плисета половин дузина стъкълца от мензурата, забили се в лицето ми…) Баща ми нагласи завивката около раменете ми, после нежно отпусна длан върху ръката ми.

— Татко, не исках да ти съсипвам лабораторията.

— Извинявай, Дейвид, да не те събудих?

— Не. Не мога да заспя.

— Боли ли?

— Ами, не много — заявих колкото се може по-мъжествено. — Само ме боцка малко около очите.

— Не се безпокой, лекарството на доктор Уайсър скоро ще притъпи болката, И ще ти помогне да заспиш.

— А ще успееш ли някога да оправиш лабораторията?

— Да, за Бога! — Засмя се и остави свещта на масата в стаята. — Минаха поне два часа, докато разчистим, каквото ти оплеска за две секунди, но всичко вече е чудесно. Дори успях да изкрънкам от стария генерал малко оборудване, за да сменя повреденото, значи сега не е като ново, а по-добро от ново.

— Татко, както излиза, няма да съм ти много полезен като помощник, а? Дали Лизабет или Ани няма да се справят по добре?

— Ти не се тревожи за това. Важно е само, че си жив и здрав. И недей да се главоболиш за косата си — нали знаеш, че пак ще порасне?

— Може пък да не съм подходящ за учен. — Надигнах се да седна в леглото. — Защо да не помисля за някаква друга професия? Баща ми се усмихна и около блестящите му сини очи се появиха бръчици.

— Виж, моят баща, да бъде благословен, беше счетоводител на държавна работа в старите времена, когато Обединеното кралство си имаше една омразна на всички организация, наречена данъчна служба. Според него се подразбираше, че аз ще го последвам в „семейния занаят“, както той се изразяваше. — Засменият ми баща завъртя глава. — Уви, не ме биваше да боравя с числа.

— Както мен не ме бива с епруветките и останалото ли?

— Почти същото беше. Доста добре броях на пръсти, но ако някой ме накараше да разделя сто двайсет и едно на седем, щях да съм жалка картинка, докато се чеша по темето и смятам на пръсти. Баща ми никога не ме гълчеше за моето невежество, ако изненадващо ми подхвърлеше поредната задачка за пресмятане наум. Но докато ме гледаше да се оплитам като пате в кълчища, лицето му все повече се зачервяваше. Аз обаче намерих призванието си след време. Затова повярвай на човек, който се опира на собствения си опит. И ти ще откриеш своето някой ден, ако…

В този миг гласът му пресекна, защото той изведнъж и сякаш за пръв път забеляза какво е пръснато из цялата ми стая. Стените бяха покрити със снимки на самолети и дирижабли, а навсякъде имаше модели — от недовършени скелети до готови въздушни машини, дори оборудвани с мънички двигателчета, също корпуси и криле, покрити с тънка хартия, вълшебно преобразена в твърдо блестящо покритие с помощта на лак за модели. На няколко парчета рибарска корда под тавана висеше прекрасен двуплощник, боядисан в ярко ягодово червено. Бях пуснал успешно тази машина да полети от нашата овощна градина над Дома на майките чак до далечно поле в низината. Имаше още хвърчила и чертежи, книги за авиомоделиране и вехти списания за авиация, издадени преди края на Стария свят. А на масата до прозореца се намираше моята гордост и радост — ракетоплан от шперплат, изобретен от самия мен, който щеше да се перчи с двуметров размах на крилете, когато го завършех.

Както споменах, баща ми зяпаше всичко това, сякаш превръзка падна от очите му и го виждаше за пръв път (макар че често бе слушал майка ми да се оплаква колко е разхвърляно в моята стая). В този миг лампичката светна в главите и на двама ни, както гласи старата поговорка. Пилот. Към това щях да се стремя в живота си. Разбира се, тогава бях прекалено малък, за да започна обучението си като пилот в оскъдния въздушен флот на острова. Но семето бе посято. Мислено се виждах в кабината на бърз реактивен самолет и се носех през облаците, високо над сушата и морето.

Баща ми започна да ме поощрява по съвсем практичен начин. Намери за мен още книги и списания за авиацията. Освен това ми отдели работилница, където да работя по обожаваните от мен модели. Прояви благоразумие и се постара работилницата да е по-далеч от къщата, щом научи, че ракетопланът ще лети с внушително количество барут, който съхранявах в тенекиена кутия от бисквити под леглото си. Трябва да си призная, че неведнъж опърлях мъхестите зачатъци на пубертетски мустак по лицето си, докато провеждах изпитания на ракетния двигател.

През останалото време продължавах заниманията си в училището, но с малко повече въодушевление, защото осъзнах нуждата от поне минимални теоретични знания, преди да се запиша в курса за пилоти. Само че един от основните предмети беше изучаването на трифида — произход, жизнен цикъл, свойства и опасности.

В ранните години на колонията към трифида се отнасяли като към демон и били убедени, че е причинил унищожението на Стария свят към средата на двайсети век по тогавашното летоброене. Говорели единствено колко злотворно е растението и как да не го допускат на острова. И как да го унищожат.

Вече се придържахме към по-уравновесени възгледи. Всеки сатирик би сметнал за великолепна ирония обстоятелството, че започнахме да зависим от трифида за производство на масло, гориво, животински фураж и още петдесетина продукта. И макар че на острова се отглеждаха само отделни подрязани трифиди за изследователски нужди, добивахме растението в огромни количества на големите Британски острови, където то избуяваше неограничено и наброяваше милиони екземпляри. След повалянето им от носещите здраво предпазно облекло „секачи“ трифидите се превозваха до остров Уайт за обработка. Естествено това не пречеше всяко дете още от пеленаче да бъде учено как да ги разпознава.

Училищните наставници винаги ми задаваха най-мъчните въпроси (или така ми се струваше) за ходещото растение вероятно, защото бях син на Бил Мейсън, най-големия специалист по трифидите в света. (Сякаш знанията за трифидите се предаваха генетично от баща на син или по-точно, щом задълбавахме в ботаниката, чрез тайнствения процес на осмоза. Как пък не!)

— Мейсън — случваше се да подхване господин Пинз-Уилкс със сериозния си глас, школуван в Оксфорд или Кеймбридж и боботещ изпод щръкналите му мустаци, — би ли описал на класа растението трифид?

(Този въпрос се задаваше нерядко въпреки окачените на стените многобройни изображения на трифиди.)

— Зрялото растение е високо около два метра и половина — започвах да повтарям наизуст като папагал. — От дървесния дънер се издига право стъбло, а… ъ-ъ, върху стъблото има фуния. Тя съдържа лепкава течност, в която се хващат насекоми, и растението се храни с тях, като разтваря и поема хранителните вещества чрез соковете си, Разперените му листа са зелени и с кожеста повърхност. Трифидът притежава жило, което е свито, подобно на… на великанска свинска опашка. — (Целият клас се засмиваше и аз се усмихвах на приятелите си.) — Трифидът може да разгъва жилото си много бързо и да удря като с камшик жертвите си. Ъ-ъ… Ъ-хъм…

— Има ли друго, Мейсън?

— Ъ-ъ, жилото е отровно. Смъртоносно е, ако удари по незащитената кожа на мъж или жена.

— Всъщност може да поваля и крави, и коне. Още някой бисер на мъдростта, Мейсън?

Долавях, че господин Пинз-Уилкс не е особено възхитен от рецитацията ми. Аз пък вече пристъпвах неловко от крак на крак.

— Мейсън, би могъл да започнеш с произхода на растението. В края на краищата съществувало ли е то, когато император Клавдий завладял Британските острови през 43 година след Христа? Бихме ли могли да дадем воля на въображението си и да си представим, че откриването му е заело първите страници на римския „Acta Diurna“?

— Не, сър.

— Или то е попаднало на нашата планета от открития космос, като може би се е повозило в опашката на някоя комета?

— Не, сър. Ъ-ъ… Предполага се, че трифидите са били създадени от учени в Русия след… ъ-ъ, Втората световна война, сър.

— Правилно, Мейсън. Хибрид, сътворен от множество различни видове. Но споменавал ли съм някога Ур[1], древния шумерски град в Ирак, който процъфтявал две хилядолетия и половина преди раждането на Христос?

— Сър? — обърках се аз.

— Сетих се, защото ти толкова обичаш да изпъстряш речта си с името Ур, че се зачудих дали не си намислил да проучиш задълбочено и усърдно историята на легендарния шумерски град.

Оплетох се още по-зле. Прословутото остроумие на директора на училището често беше толкова неразгадаемо, колкото и ехидно.

Както вече споменах, ботаниката беше слабо, твърде слабо място в моя бездруго не чак толкова блестящ списък от академични постижения. В подобни моменти директорът неведнъж посочваше безпогрешно с бялото си бастунче някое момче, което изобщо не виждаше. Молеше далеч по-схватливия ми съученик да продължи. И момчето препускаше уверено по фактите.

— Трифидът, развива за около две години подобното на бич жило, с което може да порази жертва на три до пет метра от себе си. Жилото обикновено е смъртоносно за хората, освен, ако със спринцовка не бъде впръсната противоотрова в каротидната артерия. Най-голямата особеност на трифида в сравнение с останалите растения не е фактът, че е месояден — мухоловката се храни почти по същия начин, — а способността му да ходи. Премества се чрез трите израстъка с тъпи краища в долната си част. Отначало погрешно се смятало, че те са корени. Израстъците крепят основното тяло на растението и го издигат на около трийсет сантиметра от земята. То ходи досущ като човек с патерици. Два от затъпените крака се плъзгат, после цялото растение се затътря напред, щом задният крак се изравни с тях. На всяка крачка стъблото се клатушка силно напред-назад. Според израза на специалиста по трифидите Уилям Мейсън „човек може да го хване морска болест, докато гледа“. Движението е неравномерно и на тласъци, но растението е способно да се придвижва със скоростта на пешеходец.

— Отлично, Мериуедър. Отлично. Има ли друго за отбелязване?

— От трифидите извличаме масло, което може да се използва в производството на някои храни, а след рафиниране — да служи като гориво за двигатели. От тях добиваме суровини за пластмаси и разнообразни лекарства. Използваме влакната им за направата на въжета, а със сухите остатъци от обработените растения, смлени на питки, храним добитъка.

— Много добре.

— Растението може да издава тракащ звук, като удря с малки пръчковидни израстъци по стъблото си. Уилям Мейсън допуска, че така може би общуват помежду си, но засега няма доказателства за това.

— Превъзходно, Мериуедър. Седни, моля те. А сега — история, благородната история…

Понякога се дразнех, като чувах, че цитират баща ми, все едно е някой отдавна мъртъв учен. Но неведнъж, докато схватливите ученици сбито повтаряха научените уроци, погледът ми се отклоняваше към прозореца и аз се зазяпвах мечтателно в облаците, реещи се в наситено синьото небе с лекотата на перца. Представях си, че седя уютно в кабината на самолет и слушам сладкото бръмчене на двата двигателя „Мърлин“, усещам вибрациите на тези туптящи цилиндри да се предават през лоста за управление и да гъделичкат дланта ми. Да. Приключенията бяха в кръвта ми.

И както винаги, сънищата наяве ме отвеждаха далеч от класната стая, в свят отвъд нашия безопасен, но толкова обикновен островен дом.

Щом споменах за родния дом, може би ще е интересно за онзи, който се случи да прочете това писание, да научи нещо за островната ни общност. Когато семейството ми дойде на остров Уайт преди около двайсет и пет години след драматичното бягство от Шърнинг в гъмжащата от трифиди Англия, населението наброяваше едва няколкостотин души.

Нарастваше обаче непрекъснато, защото още бегълци се добираха до острова от Ирландската република, големите Британски острови и дори от континентална Европа, докато трифидите напираха на вълни от руските степи, подгонваха оцелелите на запад и накрая ги притиснаха към брега на Атлантическия океан.

В Западна Европа най-големите общности се заселиха на островите в Ламанша, на Уайт и на по-големите шотландски острови, като Фарьорските острови бяха най-северното убежище в Атлантика. В Британия и Европа, общо взето, не можеше да се припари. Трифидите се разпростираха на огромни ходещи гори, задръстваха и полята, и бившите градски улици.

От проучвателните полети и внимателното прослушване на радиопредаванията научавахме за малкото слабо населени общности, които едва издържаха на континента, неизменно обсадени от цели армии трифиди. Освен групите в Западна Европа имаше и други по света, вечно несигурни в оцеляването си. Много от тях падаха жертва на трифиди, природни бедствия, болести, глад… дори, колкото и да е нелепо, на войни, изправящи човек срещу човек.

Огромното мнозинство от населението на света измряло в първите месеци от Година първа на катастрофата. Пресмятахме, че всички хора на планетата едва ли наброяват и един милион мъже, жени и деца. Вероятно една трета бяха лишени от зрение.

При такова шеметно смаляване на населението никак не е чудно, че съветът на нашия остров придаваше огромно значение на размножаването. В края на краищата онези броени стотици, избрали остров Уайт за свой дом преди години, сигурно са се чувствали на неговите 380 квадратни километра като прословутото грахово зърно в петролен варел.

Жените в плодовита възраст бяха поощрявани да раждат колкото се може повече деца. Смяташе се, че пет-шест са допустимият минимум. Но Майката природа често с лекота отхвърляше всякакви планове, измислени от хората.

Например моята майка не можеше да има повече деца, след като роди с цезарово сечение по-малката ми сестра. (Така моите родители останаха само с трима потомци.)

Най-крайното начинание било основаването на Домовете на майките. Макар че съм се родил на големите Британски острови, преместих се на Уайт съвсем малък. Затова всъщност и аз съм дете на колонията, изобщо не ми пукаше за нравите и обществените условности на Стария свят и не намирах нищо странно в идеята за Домовете на майките.

Но когато започнали да я разискват преди повече от двайсет години, вдигнала се голяма врява. Мнозина напуснали острова, за да се присъединят към общностите на Джърси и Гърнси, където, както смятали някои, хората се придържали към по-строг морал. Най-просто казано, според този замисъл незрящите жени в плодовита възраст били помолени (едни уточняваха „увещавани“, други — „принуждавани“) да се превърнат в професионални майки. Отначало проектът предвиждал всеки зрящ мъж да има и „харем“ от слепи жени наред със зрящата си съпруга. Взрив от възмущение! Но идеята не отмря напълно.

Под наставничеството на „матрони“ (по-възрастни жени, повечето незрящи и до една прехвърлили детеродна възраст) професионалните майки заеха почти всички големи къщи на острова. Дадоха да се разбере, че ще управляват живота си демократично, но без абсолютно никаква намеса на мъжете… поне в административен смисъл. Човешката биология още не бе стигнала до етап, когато женските особи от вида биха могли да се възпроизвеждат без поне най-необходимото участие на мъжките.

Накратко казано, Домовете на майките живееха като самоуправляващи се общности от жени, посветили се на създаването на деца, заченати от мъже, които самите майки подбираха. Скоро Домовете се напълниха с нови бебета. Близките здания се преоборудваха в ясли, а с израстването на децата други сгради се превръщаха в училища. Нямаше съмнение, че Домовете на майките са станали неотменна част от живота ни. И съм длъжен да призная, че много ми харесваха. Там винаги беше весело, макар и малко шумно. Растяха щастливи здрави деца, за които всички техни връстници в Дома бяха братя и сестри, а всяка жена — майка.

Дори Съветът установи с изненада, че вместо да се превърнат в своеобразно „гето“ за унили слепи жени, които не могат да си намерят зрящ съпруг, Домовете на майките и техните обитатели се радваха на същата почит и възхищение като светите ордени на монахините в Стария свят. И то до такава степен, че много зрящи момичета, родени на острова, предпочитаха да се заселят в тях, дори от време на време се „ослепяваха“ символично с превръзки на очите си.

Някои възрастни жители на острова, особено с по-закоравели убеждения, мърмореха начумерено, наричаха майките „онези проклети пародии на монахини“, а близкия Дом — „майчинско свърталище“, намекваха и че там се вихри разюздан секс. Колкото и да е странно обаче, това не беше вярно. Дори да звучи особено, повечето хора смятаха майките за чисти и целомъдрени (ако ще всяка да е родила десет деца от десет различни мъже). А и в никакъв случай не живееха на гърба на останалите, всъщност скоро след основаването си Домовете вече бълваха своята „стока“. Моят стар учител господин Пинз-Уилкс (подозирам, че според него единствената достойна за споменаване цивилизация е рухнала с кончината на последния римски император) споделяше с искрено уважение, че вижда майките като земни въплъщения на класическата богиня Артемида. Тя била почитана не само като богиня на лова, но и събирала в себе си привидната несъвместимост на противоположностите, защото и се покланяли като на божествена покровителка и на целомъдрието, и на майчинството.

Системата на професионалните майки вършеше работа. И то прекрасна.

Раждаемостта на острова беше висока. Заедно с жадувания приток на заселници тя помогна населението на острова да се разрасне до солидните двайсет и шест хиляди — може би една четвърт от жителите му преди Година първа. Трябва да признаете, че е добро постижение, ако се замислите за обстоятелствата. Поне веднъж настъпва момент, когато баща и син разговарят не като родител и дете, а по мъжки. Като равни.

За мен това време дойде броени часове преди целият свят да потъне в мрак през съдбоносния 28 май.

Започна подобно на много други разговори с баща ми — в неговия парник, докато се откъсваше за отдих от онези твари, които бяха пуснали корени дълбоко и неизтребимо и в неговия живот. Наля ми кафе от термоса, но първо попита:

— Порцелан или тенеке? Сочеше двете чаши на работната маса.

— Тенеке.

— Добър избор. — Сипа тъмната течност и печално поклати глава. — Ох, само да усетя пак аромата на колумбийско кафе на зърна, а защо не и на безупречна кенийска смес… Печени жълъди…, каквито и нови хитрости да измислим, за да подобрим вкуса им, никога няма да наподобят истинското кафе.

Натъпка в лулата си няколко ивички нарязан бледокафяв тютюн от Джърси, най-големия ни остров в Ламанша, и се загледа унесено към трифидите, наредени в тухлените си корита, а слънцето огряваше листата им през стъклото. Заради безопасността жилата им бяха изрязани, вериги ги приковаваха към забити колове, за да не тръгнат нанякъде. Въпреки това от време на време опитваха да опънат веригите. Понякога се чуваше звън на метални халки.

Като дете долавях нещо вълнуващо в това място — миризмата на растенията под стъкления покрив, топлата, почти тропическа атмосфера дори зиме. Харесваше ми да идвам тук и да наблюдавам как баща ми борави с остър нож с цялата сръчност на хирург — подрязваше клони или сцепваше стъблото, за да измери количеството трифидово масло, което „кърви“ от кората подобно на кръв, разредена до бледорозово. Той позяпа замислено растенията, почеса се по едната бухнала вежда и подхвърли:

— Да ги беше чул как се разприказваха снощи.

— Трифидите ли?

Баща ми кимна и се усмихна криво за миг.

— Не съм ги слушал да бърборят толкова доста отдавна. Пръчиците им тракаха по стъблата в някакво растително подобие на морзовата азбука.

— Мислиш ли, че наистина са способни да разговарят? Разумно, тоест не като птици, които само си подвикват?

— Е, и птиците, и други животни наистина общуват със себеподобните си — предават си съобщения, изкрякват сигнал за опасност, такива неща.

— Но изцяло по инстинкт: или предупреждават за появата на хищник, или се опитват да привлекат партньор от другия пол.

— Вярно. Аз обаче се питам дали трифидите не са овладели изкуството да предават по-сложни послания на другите от своя вид. — Той засмука лулата си и издуха облак синкав дим, който се завъртя нагоре в слънчевите лъчи. — Може би дори успяват да обяснят идеи и представи на съседите си.

— Искаш да кажеш, че онзи трифид до вратата би могъл да предаде на някой в другия край на парника съобщение от рода на „Я ги чуй тези двамата човеци, пак си говорят за нас“.

Баща ми се засмя.

— Нищо чудно. Някога работех с човек на име Лъкнор, който май имаше изострен усет за трифидите. Беше убеден, че те действително говорят помежду си, и дори нещо повече — че притежават твърде развит интелект.

— Смяташ ли, че е бил прав?

— Според мен беше дяволски близо до истината. — По стар навик отново се почеса по побелялата вежда — признак, че умува.

— Знаеш ли, Дейвид… Сигурно съм разрязал хиляди от тези твари, но и досега не открих дори следа от нервна система, а несъмнено нямат и помен от дори далечно подобие на мозък. И все пак… Наблюдавам ги как действат цели четирийсет години. Движат се целенасочено. Общуват чрез тракане с пръчиците по стъблата. И когато удрят с жилата си, те „знаят“, че трябва да улучат незащитеното лице на човека. Наблюдавал съм ги да крачат из полята — цели легиони като пехота в поход. Виждал съм как се събират около някоя общност на хора, как я обсаждат. — Той отпи от кафето си. — Е, май няма да стигна дотам, че да ги нарека разумни, но ако нещо има четири крака, размахва опашка и лае, няма ли да кажеш, че е куче? А пък тези растения действат, реагират, планират, нападат и убиват, сякаш някъде в тях се крие невъзмутим интелект.

— А дали можем да ги победим?

— О, непременно ще се постараем. Ще сторим всичко по силите си. — Пак се взря в растенията, преди да ме изгледа косо. — В края на краищата не вярвам, че на тях се пада да владеят Земята. А ти?

Трифидите отговориха вместо мен. Дотогава бяха притихнали, но изведнъж затракаха с пръчиците по стъблата си. Прозвуча като лудория на палави ученици, които нарочно се мъчат да дразнят учителя си, като тропат с пръсти по чиновете, щом „Господинът“ им обърна гръб, за да напише с тебешира на дъската какво ще имат за домашно. Баща ми ме погледна с усмивка. — Ето, пак започнаха… моите чеда на пръстта. Беседват. Заслушах се как растенията барабанят с малките пръчици. Стори ми се, че долавям ритъма, а темпото подсказваше възбуда, сякаш всеки трифид предаваше тайно съобщение на съседа си.

В този миг бих се заклел, че някакво вълнение люшна двайсетината трифида, оковани в парника.

И баща ми го усети. Този път заговори на самите трифиди.

— Какво ли сте чули? Дали някоя от вашите армии е покорила още една от човешките ни общности? Или Главното командване на трифидите замисля поредното настъпление? Жадувате да участвате ли?

Може да беше съвпадение или реагираха на въпросите, които баща ми отправи полушеговито, полусериозно, но тракането на пръчици по стъбла изведнъж преля във вълна от шум. Започна мощна олелия, задрънчаха вериги, които растенията задърпаха. Стъблата се мятаха, сякаш внезапна буря люшкаше насам-натам житни стръкове.

Охотно бих повярвал тогава, че тези растения някак са приели пробудил ги зов да се надигнат, пратен им през морето от други като тях. Тракането на пръчиците им заместваше възторжените ръкопляскания, а люшкането наляво-надясно бе предизвикано от напиращо ликуване. Те предчувстваха наближаващи битки. И скорошни победи.

Можех да повярвам в това лесно, както вярвах, че утре слънцето пак ще изгрее.

Баща ми следеше тази демонстрация на шум, движение и — кой знае — дори вълнение у трифидите. Сивеещата му коса улови слънчевата светлина, докато той бавно поклащаше глава. По лицето му нямаше и намек за собствените му чувства. Помълча и подхвана:

— Дейвид, у мен винаги е имало ядро от твърд като желязо оптимизъм, но напоследък… Започват да ме гризат съмнения, разбираш ли?

— Но нали сме в безопасност от трифидите тук, на острова?

— Да, крепим се, синко. Но понякога се двоумя. Ами ако всъщност живеем в окото на бурята? Може би не сме застрашени само засега.

— Според теб спокойствието ни е заблуда? — Не бях чувал такива съмнения от устата на баща си, разтревожих се.

— Значи в края на краищата нашата общност няма да се съхрани?

— Ето какво ще ти кажа. Единствено късметът ни осигури време да си поемем дъх, след като избягахме от големите острови. Последните двайсет и пет години бяха затишие. Мирно, дори цветущо затишие, признавам това. Но мисля, че трябва да обърнем лице към по-суровата истина — по някое време в бъдещето тепърва ще се изправим срещу най-голямото изпитание.

— Но ние се справяме добре тук. Имаме ред, търговия, транспорт, домове, все по-голяма раждаемост.

— Така е, имаме… и това само по себе си е същинско чудо. Но ние изпадаме в самодоволство. Тук, на нашия малък остров, сме в безопасност. Но, общо взето, обърнали сме гръб на външния свят, с изключение на другите общности по островите в Ламанша. — Той ме погледна безстрастно, после заговори тихо, но с тежка сериозност. — Дейвид, чуй какво ти казвам. Ние сме общество, овладяло до съвършенство занаята на поддръжката. Рециклираме, почистваме, подновяваме. Но нищо не правим от началото до края. Не копаем руди от земята, за да ги стопим и пречистим в метал. Тогава не е ли немислимо да правим съвсем нови трактори или коли… или дори да излеем толкова скромна вещ като супената лъжица? В днешно време, ако не намерим полураздрънкан трактор, произведен преди ослепяването на света, смъкваме частите от половин дузина напълно съсипани трактори и едва скалъпваме един единствен, който върши работа. Ами въздушните машини, с които летиш? Най-новата е на повече от трийсет години — трийсет, Дейвид. Всички те отдавна трябваше да са в музея. — Подчерта думите си, като бавно замахна с ръка, сякаш разсичаше нещо. — Дейвид, каквото и да постигаме, не е достатъчно. Трябва да вървим напред, а не само да плячкосваме тази… тази мърша на една мъртва цивилизация. Длъжни сме отново да изобретяваме, да създаваме нови машини. И то като започнем от първата стъпка — добив на руда, производство на метали, леене…, защото някой ден от Стария свят няма да остане нищо за плячкосване. Изобщо няма съмнение, че тогава ще пропаднем в нова епоха на варварство. И може би никога няма да излезем от нея.

Изведнъж прозрях ясно. Стряскащо ясно. Баща ми предвиждаше бъдеще без светлика на цивилизацията, погълнато от всички мрачни страхотии, които носи подобно време на хаос и анархия. По-късно същата сутрин подкарах грижливо поддържана четирийсетгодишна таратайка от общия автопарк през огрените от слънцето низини към Шанклин, където моят хидроплан беше вързан за пристана, готов за краткия прескок до големия остров. (Както помните, този полет бе бързо прекъснат от самоубийствения таран на чайката.) Докато се провирах с колата по тесните селски пътища, размишлявах над думите на баща ми. И се питах какъв ли облик ще има тази нова епоха на варварство.

Оказа се, че моето умуване за метафоричното падане на нощта е твърде далеч от истината. Защото черният ужас се спусна над нас в буквалния смисъл. Истински мрак. Непрогледен.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПОМРАЧЕНИ ЗЕМИ

На излизане от пощата хукнах бясно. В лявата си ръка държах запалената лампа. В дясната стисках вратичка от шкаф, която изкъртих с пантите, и се молех да ми послужи като щит, ако попадна в обсега на бичуващото жило на трифид.

Радистът ме увещаваше да си седя кротко в пощата. Но жилата на трифидите биеха по стъклата и оставяха подобни на слюнка отровни ивици, а аз осъзнах, че ако се свирам вътре със замаяна от страх глава, с бездействието си ще бъда виновен за смъртта на други хора.

Трифидите нахлуха на нашия остров. Това поне ми беше ясно. Вече убиваха. И щяха да убиват още. Наблизо сигурно имаше десетки жители на острова, които не подозираха за опасността. Знаех, че съм длъжен да ги предупредя. Тичах с все сила, понесъл светлика и щита си.

Денят още беше черен като… ами като нощ. Виждах само на няколко крачки пред себе си. Твърде добре разбирах, че е вероятно дори да не зърна трифида, който би могъл да ме убие, удряйки с триметровото си жило от мрака отвъд тясното кръгче светлина, разстлано около лампата.

Имаше още едно затруднение — изобщо не познавах добре тази местност. Знаех обаче, че по хълма над Байтуотър минава тясна алея и тя стига през полята до един Дом на майките. Там трифидите щяха да намерят лесна плячка. Деца, играещи в двора. Майки, някои от тях слепи, които бутат колички с бебета или вършат нещо друго.

Затова тичах през всеобхватната тъмнина, въздухът чегърташе в гърлото ми, сърцето ми туптеше гръмовно. Виждах само бягащите си крака и няколкото квадратни метра пътна настилка под тях. Начесто стигах до паднала на пътя птица или котка, повалена от точния жилещ израстък на трифид. Отгоре на всичко проумях бързо, че привичките на смъртоносните растения са се променили. Вместо да порази жертвата и да се вкорени в земята до нея, за да се храни с гниещия труп, трифидът убиваше и продължаваше нататък в неумолимо дирене на поредната плячка. Нямах представа какво е причинило тази промяна в реакциите, но така растенията ставаха още по-опасни. Тичах и напрягах очи, за да видя какво има отпред, да различа характерния над двуметров, люшкащ се силует на растение убиец, търсещо нова жертва.

Нервите ми се изопнаха до скъсване, изостри се усетът ми за всеки звук или движение, всяко очертание, дори забелязано мимолетно с ъгълчето на окото. Неведнъж прикляках и притисках вратичката към лицето си, но щом я свалях, всеки път установявах, че съм се пазил от крайпътен знак или най-обикновен глог.

Не си позволявах да спирам за дълго. В мислите си виждах смразяващо отчетливо как гибелните растения местят на тласъци трите си крака към околността на Дома на майките, а жилата им свистят във въздуха, за да се впият в лицата и на деца, и на жени.

Плашех се, че ще стигна до къщата и ще стоя там, вдигнал високо лампата, вторачен безсилно в десетки трупове с разперени по земята ръце и застинали в посмъртната маска на страданието лица.

Нещо изсвири във въздуха. Рязко вдигнах вратичката пред лицето си. След частица от секундата усетих плющенето на жилото от другата и страна — толкова силно, че ме тласна назад. Чух пръчици да тракат по стъбла с безчувствената увереност, че е открита още една жертва.

Но нямаше да им се дам толкова лесно. Прикрил лицето си с вратичката, аз се втурнах напред. Удари второ жило, но не ме улучи, както тичах на зигзаг нагоре по алеята.

Задъхвах се. Стъпалото ме болеше отвратително заради подхлъзването по стълбата в дома на господин Хартлоу. Няколко пъти едва не изтървах лампата.

А малката крехка лампа с парцален фитил беше единственият ми източник на светлина. Счупех ли я случайно, щях да остана безпомощно сляп насред тези земи на мрака. Рискувах да погледна към небето. Макар да беше средата на предиобеда, нямаше и най-мъждив проблясък на слънцето.

Борех се да дишам, вкопчен мрачно във вратичката, която май натежаваше с всяка крачка, и накрая стигнах до билото на хълма.

Чух стъргане. С лудешки биещо сърце спрях на място и се постарах да обмисля звука, да го свържа с някакъв образ в паметта си.

Би трябвало да е трифид, влачещ се по настлана с чакъл пътека. Притисках лице към вратичката и очаквах удара на жилото.

— Да? Какво искате? — попита жена с нетърпящ възражение тон. От изненада, че чувам човешка реч, аз се смръзнах.

— Ей? Я стига глупости! Знам, че тук има някой. Пак се разнесе стъргане.

Вдигнах лампата.

В светлината стоеше една от слепите майки — разпознах я по отличителната бяла кърпа за глава, каквито всички те носеха. Тя енергично изравняваше с гребло чакъла там, където каруците бяха издълбали коловози. Начесто „поглеждаше“ към мен с очи, които въпреки слепотата и разкриваха буден ум. Може и да беше навършила седемдесет, но още преливаше от яка жизненост. Белите късчета варовик направо цвърчаха под зъбците на фучащото гребло.

— Майко… — Макар и задъхан, овладях гласа си и я заговорих с подобаващото обръщение. — Майко, трябва да се приберете вътре и да затворите портата.

— Значи трябва, а, младежо?

— Да. Има…

— И кой ми дава такива нахални заповеди?

— Извинете. Името ми е Дейвид Мейсън.

— Мейсън, тъй ли? Да не си роднина на господин Бил Мейсън?

— Да, аз съм негов син.

— Е, господин Мейсън младши, защо си толкова припрян и останал без дъх?

В същия миг пламъчето на лампата отслабна до мижаво блещукане. Толкова набързо излязох от къщата на господин Хартлоу, че пропуснах да проверя колко масло (трифидово масло, ако ще да звучи иронично) е останало в резервоарчето. Тъмнината тутакси нахлу само на метър от мен като въздух, светкавично запълващ вакуума. Навсякъде наоколо дебнеха присвитите чудовищни сенки на храсти, дървета и още кой знае какво.

— Моля ви, майко. — Озъртах се неспокойно. С тази лампа в ръката си нищо не можех да видя. — Майко, насам идват трифиди.

— Трифиди ли?! — слиса се тя и веднага престана да заравнява. — Ако това е шегичка, младежо, лошо ти се пише!

— Не е, майко. Моля ви… трябва да затворим тази порта. Ще бъдат тук всеки момент.

Озърнах се през рамо към пътя, по който дойдох. Зад мен нямаше нищо, освен мрак — плашещ мрак.

— По-чевръсто! — нареди тя, щом разбра за опасността. — Бутни лявото крило, аз ще затворя дясното.

С привършването на маслото пламъчето на лампата гаснеше бързо. Едва различавах портата от ковано желязо, висока поне два метра и половина. При затварянето си крилата запушваха отвора в тухлената стена, издигаща се дори по-високо. Молех се оградата да заобикаля отвсякъде имота… и да няма други отворени порти. Все пак трифидите бяха достатъчно хитроумни да вървят покрай всяка преграда, докато не се натъкнат на пролука. И тогава проникваха вътре — жилеха, ослепяваха, убиваха.

Някъде в далечината се разнасяха тъничките развълнувани гласове на деца. Щом тя щракна катинара на портата, попитах:

— Майко, има ли начин веднага да вкараме децата в къщата? Ако доближат самата ограда, пак ще бъдат в обсега на жилата.

— Ще ударя звънеца за училище — отвърна жената и с безпогрешен усет за посоката закрачи припряно по алеята. — Ела с мен, младежо, и ти можеш да си ми от полза. Децата се веселят. Казват, че още било тъмно.

— Така е.

Майката се поспря.

— Колко тъмно?

Обясних и че без лампата не виждам и ръката си, вдигната пред лицето. Тя се замисли.

— Първо мрак, после трифиди… Как да не му хрумне на човек, че това е лошо знамение?

Точно тогава лампата ми угасна окончателно. Макар че би трябвало да сме в безопасност поне временно, стомахът ми се присви болезнено. Отново загубих способността си да виждам. Преглътнах тежко.

— Имате ли радиостанция? Трябва да се свържем с властите. Вече ги предупредих за трифидите, но е добре да им съобщим, че засега сме невредими.

— Наистина е редно, господин Мейсън. Върви с мен, ще се качим до къщата. Тя е зад ей онези дървета.

— А-а… извинете, майко…

— Защо се нервираш толкова, младежо? Какво не ти понася?

— Лампата ми угасна.

— Значи казваш, че е твърде тъмно да видиш нещо наоколо?

— Да, вярно си е.

— Наистина чудата случка, а? Е, господин Мейсън, позволи ми да те хвана подръка и ще ти бъда водач.

После възрастната дама, която беше сляпа от трийсет години, закрачи пъргаво по алеята, като ме държеше подръка. Водеше ме в мастилената тъмнина, а чакълът хрущеше под краката ни.

Протягах другата си ръка напред на равнището на очите. Подобно на всички внезапно ослепели, боях се да не налетя на нещо твърдо и да си нараня лицето.

— Господин Мейсън, виждаш ли вече светлините на къщата?

— Нищичко не виждам.

— След малко ще ги видиш. Може би дърветата ги закриват.

„А може би — помислих си стреснат — трифидите вече са нахлули през друг вход и са избили всички със своите плющящи жила.“

— Впрочем, господин Мейсън, научавам много новини за похвалните усилия на баща ти да изтреби проклетите растения, обаче изобщо не съм чувала да споменават твоето име.

— Защото не работя с баща си. Нямам неговите способности в науките.

— Тогава с какво се занимаваш, господин Мейсън? Да, де, ако не смяташ, че си пъхам носа в чуждите дела.

— Пилот съм.

— О, значи един от шепата смелчаци. Но сигурно ти е възтесничко в онези кабини. Досещам се, че си едър мъж, доста над средния ръст. Май си към метър и осемдесет и осем, нали?

— Метър и деветдесет и три.

— Брей, изключителен ръст.

Тя бъбреше, за да се отпусна. Несъмнено долавяше колко ми е неуютно, меко казано, изведнъж да се лиша от зрението си. Да си призная, изобщо не ми олекваше. Не ми харесваше този неестествен мрак. Никак не ми харесваше. Освен това бях уверен, че трифидите бързат към къщата с цялата скорост, на която са способни с дървесните си чуканчета, досущ като глутница прегладнели кучета, привлечени от аромата на печено месо.

— Женен ли си, господин Мейсън?

— Още не.

— Не си намерил подходящото момиче, а?

— Отчасти и заради това. Но понякога съм далеч от острова седмици наред. Няма да е честно спрямо съпругата ми.

— Аха, мъж не само с героично призвание, но и с чувствителна душа. Непременно ще си поприказваме с теб, и то скоро. Ти си много по-ценен за острова, отколкото може би подозираш. Между другото… как е майка ти? Спомням си как някога четях нейния роман „Сексът е моето приключение“ с ненаситна жажда.

— Тя е много добре, благодаря. Но сега се ограничава с писане на лабораторни отчети и… Олеле! Не очаквах това.

— Това „олеле“ — то, предполагам, е заради включените лампи, нали?

В облялата ме ярка светлина от лампите на стълбове покрай алеята първо зърнах засмяното лице на майката. А щом заобиколихме гъстата ивица от храсти, следващата гледка бяха величествената триетажна сграда и децата, играещи в страничен квадратен двор, огрян от по-бледи електрически светилници.

— Е, вече виждаш отново, защо не ми помогнеш да вкара ме тези деца вътре? — Тя запляска с ръце. — Тимъти, Люси! Веднага слезте от това дърво.

Не се досещах как, по дяволите, различаваше точно кои деца си играят в клоните на дървото. После жената стигна до подобие на телеграфен стълб, побит в земята до алеята. На него имаше вързано въже. Върхът на стълба се губеше в мрака и не беше достъпен за зрението ми. Но когато тя дръпна въжето, чух звъна на камбана да отеква из околните ливади и да се понася в тъмните земи отвъд оградата.

Децата се отзоваха съвсем послушно на звънящата камбана. Претичаха край мен, подвиквайки сьс своите тънички възбудени гласчета — май преливаха от вълнение, а не страх заради пропуснатия изгрев на слънцето. Доколкото можах да видя, устремиха се към едното крило на къщата, от чиито прозорци струеше светлина.

Майката дърпаше силно въжето и камбаната звънеше. Така нареждаше на децата да се върнат в класните стаи. Пращаше обаче и ясен сигнал на трифидите, бродещи в полята. Все едно им съобщаваше, че вечерята е поднесена. Знаех, че не след дълго ще се скупчат около портата, ще се притиснат в нея, за да опитат здравината и. Зряща майка на двайсетина години с лека походка се приближи към нас по алеята.

— Майко Сюзън, всички деца вече се прибраха.

— Благодаря ти, майко Анджела. Най-добре е и ти да влезеш. Моля те, предай на майките и помощничките да се съберат в трапезарията, искам да говоря с всички вас.

— Добре, майко. Младата жена ме изгледа преценяващо от главата до петите и влезе в къщата, без да се бави повече.

Нямаше какво друго да сторим, освен да чакаме.

Всяка порта в оградата бе залостена. Щяха да издържат на натиска поне час, значи имаше предостатъчно време да пристигнат отрядите за борба с трифиди. Пък и вратите на самата къща бяха доста яки, дори някое растение да проникнеше в двора. Нямах с какво да си запълня времето и се помотах безцелно из прастарото здание. В библиотеката над камината от времето на крал Джейкъб видях каменна плоча, зазидана в стената от хората, съградили тази къща. В нея с дълбоки резки бяха издялани думите Sol luset omnibus. За мой късмет отдолу имаше и превод — „Слънцето огрява всекиго“. А, не… вече не беше вярно. Отвън цареше адска чернота. И кой би могъл да каже докога ще остане така? От библиотеката се върнах в коридора. Чух в една стая класът да пее древен псалм:

Всичко хубаво и светло,

твари малки и големи,

всичко мъдро и чудесно

сътворил е Господ Бог…

В този миг от детските гласове по гърба ми полазиха ледени тръпки. Те пееха, защото се чувстваха на сигурно място в своя познат свят. Но зад стените, в мрака отвън, трифидите щяха да чуят извивките на мелодията. Виждах ги с взора на въображението си. Тези уродливи растения, чиито стъбла се клатушкаха със заплахата на кобри, полюшващи се с песента на флейтата. Само че злите чудовища нямаше да бъдат омагьосани от музиката. И при най-нищожния шанс щяха да стоварят триметровите си жила по лицата на невръстните човечета.

Тези видения ме разстроиха. Ако аз се разпореждах тук, бих предпочел да събера децата в относителната безопасност на подземията.

Майка Сюзън обаче реши да не ги тревожи. Всичко беше както винаги, с изключение на мрака зад прозорците. Но аз предложих като предпазна мярка няколко зрящи майки да наблюдават. Сега те обикаляха по плоския покрив на сградата. Понякога съобщаваха на някоя от старите майки, че се забелязва типичното пресекливо движение на тънки стъбла зад оградата.

По-късно майка Сюзън ме откри безпогрешно в трапезарията, където подкрепиха силите ми с чай и препечени филийки. Седна до мен при една от дългите маси и подхвана енергично:

— Господин Мейсън, отдавна знам, че е най-добре да задам този въпрос направо. Регистрирал ли си се в някой Дом на майките?

— Да съм се регистрирал ли? — реших да се престоря на тъп.

— Хайде, хайде, без лукавство, господин Мейсън, знаеш много добре за какво говоря. Казвай — регистриран ли си или не?

— Не съм.

— Но за населението на острова ще бъде от огромна полза, ако има във вените си превъзходна кръв като твоята.

— Е, не знам дали…

— Да нямаш някакви принципни възражения срещу евгениката?

— Не, обаче…

— Значи уредихме въпроса. Щом отмине тази буря в чаша вода и се върнем към подобаващото си всекидневие, трябва да ни гостуваш за вечеря.

— Имам полет до…

— О, не те пришпорвам, господин Мейсън — увери ме тя със сияйна усмивка.

— Ще ти бъде ли удобно следващия петък?

— Ъ-ъ, не съм сигурен, че…

— Прекрасно! Значи се разбрахме за следващия петък. И не забравяй — не е нужно да засяваш само див овес. Тъй, а сега ще те оставя да си доядеш филийката. И опитай това сладко от касис, великолепно е. — Тя се изправи и пак ми се усмихна, преди да вметне нехайно: — Впрочем не се случва всеки ден да получиш покана, за да допринесеш толкова пряко и телесно към повторното заселване на света, нали?

— Ъ-ъ, така си е… не се случва.

Тя ме остави леко зашеметен, а думите на необичайната покана сякаш още се носеха из въздуха. Несъмнено се налагаше да я обмисля.

В онзи момент, въпреки потреса от озоваването в тъмнина, когато трябваше да е светло, и безпокойството от нахлуването на трифидите, пресекли пролива Солънт, за да стъпят на брега при Байтуотър, все още вярвах, че рано или късно животът ми ще продължи както дотогава. Пак щях да превозвам пътници по въздуха до островите Сили, Джърси или Гърнси и по-нарядко да прониквам навътре в сушата. Не можех да предположа, когато се събудих в помрачените земи, че всичко това е свършило — бъдещето от представите ми е строшено на парченца, пометени като счупено стъкло.

По-късно през деня пристигнаха отрядите за борба с трифидите в защитното си облекло, въоръжени с противотрифидни пушки. Тези екипи се състояха от мъже и жени с всевъзможни занятия. Щом бе обявена тревога заради трифидите, те бяха зарязали каквото правеха и се бяха втурнали към уговорените сборни пунктове, готови да се справят с всяко нападение на трифиди. Когато се появиха, аз се уверих окончателно, че животът скоро ще се върне в нормалното си русло.

От прозорец на горния етаж в Дома на майките наблюдавах как колите се събраха към растенията и ги осветиха с фаровете си. За броени минути трифидите бяха обезглавени делово и лишени от възможността да жилят. После ги повалиха един по един и отсякоха дървените им къси крачка. След това стъблата и дървесните дънери бяха натоварени за преработка и смилане, сякаш не бяха по-зловещи от пакетирана хартия за вторични суровини.

За няколко часа островът бе спасен от нашествениците. По радиото тържествуващо обявиха новината. Но в тъмното небе над нас сякаш още висяха мрачни въпросителни знаци. Къде се дяна дневната светлина?

Откъде ни се стовариха тези трифиди толкова внезапно и пагубно?

Както се оказа, нямаше да чакам дълго някои от отговорите. Следобед получих спешна заповед да се явя незабавно в авиобазата.

Как можех да предвидя, че краткото пътуване дотам е само първата крачка от най-удивителното пътешествие през моя живот?

ПЕТА ГЛАВА

В ТЪМНИТЕ НЕБЕСА

Към три и половина следобед събитията се редуваха забързано.

Една кола, очукана от стихиите, но със здрави механизми, ме върна от Дома на майките край Байтуотър в авиобазата на другия край на острова.

Светът още тънеше в мастилен мрак, лампи и прожектори огряваха ярко хангарите на самолетите и пистите.

Посрещна ме помощничката на командира на базата и ми заповяда веднага да облека летателния костюм. Трябваше да излетя с единствения ни реактивен изтребител „Пантера“ и да определя докъде се простира облачният слой.

— Мейсън, както чувам, бил си свален от чайка! — прозвуча вместо поздрав бодрият глас на Мичъл, когото наричахме Мич, още щом прекрачих прага на съблекалнята.

Беше дребничък, но имаше дълги жилави ръце, с които понякога заслужаваше второто си прозвище Маймуняка. Радиото в ъгъла тресеше прозорците с подбрани весели песнички от шоупрограмите на Ноел Кауърд. Ироничната „Стая с хубав изглед“ бе последвана от набързо измислената пародия „Не се отнасяй зверски с трифида“.

Мич ми подхвърли бисквита и пак се зае да сипва вряла вода в чайника.

— Та какво ще речеш за чайката? Трийсетмилиметрово оръдие ли си носеше, или ракети „въздух-въздух“?

— Много смешно, Мич.

— Големи ли са повредите?

— Разбита перка. Утре хидропланът ще може да излети.

— Дочух, че получаваш геройската задача.

— Не ми харесва как звучи.

— Слънчо, утре ще те има на първата страница във вестника.

— По приятен повод, надявам се.

— И мацките ще ти се редят на опашка, дърт пръч такъв.

— Сериозно ли си го мислиш?

— Абсолютно, мой човек. Тогава сритваш блокчетата пред колелата, даваш пълна тяга и си в безкрайната синева над нас сред толкова фусти, че не можеш да ги отпъдиш и с тояга.

— Да, ама героите имат навика да умират бързо и завинаги.

Такива ни бяха типичните лафове. Завърших школата за пилоти заедно с Мич и вече си имахме собствен жаргон, който често озадачаваше околните. Докато си подмятахме кратки майтапи като противници, налагащи топката за тенис в проточило се разиграване, аз навличах скафандъра за полети на голяма височина.

Изработен от вулканизиран здрав памучен плат с неопренова яка и маншети, скафандърът ми прилягаше като втора кожа. На хълбока ми се люлееше маркучът, който трябваше да свържа със системата за подаване на въздух в самолета.

— Някакви новини какво е причинило затъмнението? — попитах Мич.

— Имаше съобщения по радиото, предполагат, че просто е твърде дебел облачен слой…

— Ама че дебел трябва да е този слой.

— Чай?

— Благодаря.

— Но ако питаш мен, Дейвид, това чудо сащиса големите ни умници. С коя машинка ще потеглиш?

— С „Пантерата“.

— Късметлия си, дяволе. Ти си любимец на боговете, синко.

— Да се надяваме. Успях да затворя якия цип на гърдите си. След миг помощничката на командира надникна през вратата.

— В приличен вид ли си?

— Доколкото изобщо му е по силите — заяде се Мич.

— Има промяна в плановете — осведоми ме тя. — Шефа заповяда на наземния екип да изкара „Джевлин“.

— „Джевлин“ ли? Той е двуместен. Какво го подтикна да промени решението си?

— Не питай мен. — Начервените и устни се извиха в усмивка. — Аз само работя тук.

— Може би искат да ти вдъхвам смелост, Дейвид — ухили се Мич. — Имам сили да пропъдя надалеч всички грамадни гадни хвъркати, които все ти налитат.

— Нищо чудно — съгласих се. — Дали не е по-добре и ти да намъкнеш летателния костюм?

— Ау, ще направят и мен герой! — възкликна Мич. — Мой човек, всички онези момичета направо ще се тълпят около мен, почакай и ще видиш. — Започна да разхлабва вратовръзката си и подвикна на хубавичката помощничка, която излизаше: — Ей, красавице, имам идея — защо не те заведа някъде към осем вечерта?

— Имам по-добра идея — усмихна му се тя за миг. — Не си прави труда.

Мич вдигна рамене и ми намигна.

— Все пак не каза „не“, нали?

Напразно Мич положи усилия да се вмъкне в летателния костюм. Щом се явихме в кабинета на Шефа, чухме, че аз ще возя пътник в двуместния реактивен изтребител. Вече валеше. Трополенето на капките по гофрираната ламарина на покрива бе някак злокобно.

Командир Рейнълдс, по-известен като Шефа, беше поне на шейсет и пет години и имаше толкова увиснали бузи, че приличаше на застаряващ булдог, току-що сепнат от дълбок сън.

— Мейсън — изръмжа Шефа, — това е господин Хинкман.

Младок с блеснали очи, застанал до бюрото му, кимна оживено и ми протегна ръка. Имаше нетърпелив вид като наскоро завършил студент, на когото преди малко е възложена първата сериозна задача в живота му.

— Господин Хинкман е метеоролог — продължи Шефа с присъщото си бавно гърлено ръмжене. — Климатът е неговата стихия. Той ще заеме мястото на навигатора.

— Слушам, сър — отвърнах с мъничко неохота. — Разрешавате ли обаче да попитам дали господин Хинкман има някакъв опит в полетите с реактивен изтребител?

— Не чак…

Макар че разпаленият млад метеоролог понечи да отговори, Шефа удави в ръмженето си неговите думи.

— Никакъв, осмелявам се да предположа. А и не му е нужен. Ще седи зад теб в кабината, Мейсън. Ще си води бележки, ще снима, каквото е необходимо, такива ми ти работи.

— Слушам, сър.

— Някакви въпроси?

— Нямам, сър… е, тоест…

— Казвай, Мейсън.

— Сър, имаме ли вече представа каква е причината за затъмнението?

Дъждът барабанеше по-тежко по покрива, докато Шефа се почесваше замислено по едната увиснала буза.

— Лично аз не съм виждал такова нещо. Твърде тъмно е за нормална облачност. Най-близкото подобие на пълно затъмнение през деня наблюдавах в Суец. Проклетата пясъчна буря така фучеше, че не виждах и пръстите си, като ги доближа до лицето. Господин Хинкман?

Господин Хинкман се досети, че е поканен да даде своя принос в обсъждането. Заговори оживено, очите му светнаха.

— Командир Рейнълдс може би намери ключето към ковчежето. Облаците, с които сме свикнали в тази част от света, се състоят от вода или ледени частици, които не възпират напълно светлината. Пясъчните бури обаче се състоят… разбира се, от песъчинки. Те са много по-добра преграда за светлината и съвсем буквално засенчват слънцето.

Шефа като че се изненада.

— Пясъчни бури? На остров Уайт? Не може да говорите сериозно!

— Е, не същински пясъчни бури. Но за да намалее дневната светлина с…, ами със сто процента, значи се сблъскваме с твърде необичайно явление.

— А вашата задача, господа Мейсън и Хинкман, е да разнищите тъкмо тази загадка.

Хинкман забърбори за носени от ветровете частици, но Шефа се взираше сериозно в часовника си.

— Точно шестнайсет часа. Ако не греша, чувам двигателя на вашия самолет. На добър час, господа. — Той не обичаше многословието. Стисна ръката на Хинкман, после и моята. — Времето е направо прокълнато, Мейсън. Съжалявам, че те пращам да летиш в такава гнусотия, но работата е неотложна, сам знаеш. Дъждът трополеше по покрива и ми се стори, че зад прозореца се мярна синкаво-бял проблясък на мълния.

Макар че тъмните небеса никак не бяха приветливи, имах среща с тях, която не можех да отменя. Малко след четири и половина се бяхме напъхали в кабината, а реактивният самолет беше на пистата. Чакахме разрешение от контролната кула да излетим. Аз седях на пилотското място, а отзад Хинкман едва спираше да си поеме дъх. Макар че също като мен носеше летателен костюм и шлем, които сигурно му бяха непривични, бъбреше неспирно и забързано.

— Има десет основни вида облаци. От слоесто-дъждовните, които се оформят сравнително ниско, до високите перести, пересто-слоести и така нататък, които могат да съществуват и на пет хиляди метра над земята.

Той си говореше, а аз продължавах предполетната проверка. Дъждът бясно плющеше по плексигласовото покритие на кабината. Миризмата на самолетно гориво вече насищаше въздуха. Дестилирахме го от трифидово масло и миришеше сладникаво като круши в печащ се пирог.

— Почти съм убеден, че затъмняващият облачен слой започва ниско — продължаваше Хинкман. — Но тъй като тази гръмотевична буря очевидно се дължи на вида облаци, познати като купесто-дъждовни, нищо чудно да продължава до височина над шест хиляди метра.

Природните стихии сякаш пожелаха да потвърдят мнението на метеоролога и раздвоена мълния разцепи небето. Миг по-късно тътенът на гръмотевицата раздруса самолета на пистата.

— Господин Мейсън…

— Да?

— Нашият замисъл се отличава с изящна простота. Вие ще издигнете самолета през облака, докато не стигнем до невъзпрепятствана от нищо слънчева светлина, за да определим докъде се простира затъмняващият слой.

— Разбирам.

— Тази въздушна машина може ли да набере височина шест хиляди метра?

— Пределната височина на полета е около петнайсет хиляди метра. Това задоволява ли ви, господин Хинкман?

— Да… да, достатъчно е. Долових сериозен спад във въодушевлението му.

Поредната избликнала в небето мълния обля околността с електрическо синьо сияние. Дърветата, превърнати за малко в силуети, приличаха на рошави зверове, струпали се за нападение. Запомняща се картина. И смразяваща.

— А-а… Господин Мейсън…

— Наричай ме Дейвид, моля те.

— О, да, разбира се. Тогава те моля да ме наричаш Сеймор.

— Слушам те, Сеймор.

— Няма как да не забележа, че тази гръмотевична буря изглежда твърде силна.

— Страхотно трещи, нали, Сеймор?

— А-а… да. — В слушалките ми прозвуча бледа имитация на смях. — Така си е, Дейвид. Ъ-хъм, просто се питах…

— Да?

— Всъщност трябва ли да летим в такова време?

— Командир Рейнълдс вече каза, че задачата е неотложна.

— А, да, каза го.

— И ние искаме да открием на какво се дължи това адско затъмнение, нали?

— Да, да, разбира се. Ъ-хъм…, но не е ли… не е ли възможно нашият самолет да бъде ударен от мълния?

— Не, Сеймор, не бих казал, че е възможно. Просто е сигурно.

— Ох, Божичко…

— Не се притеснявай. Вчера катастрофирах със самолет и не вярвам, че чак толкова нямам късмет, за да се случи същото и днес. Ти как мислиш?

— Аз… ъ-хъм…

— Ето я и зелената светлина. Дръж се, Сеймор. Това бебче може да се носи шеметно.

Май го дочух да започва някакви думи, може и да беше молитва. Но ревът на двигателите заглуши гласа му. След миг се понесохме нагоре, където ни очакваше незнайно какво.

ШЕСТА ГЛАВА

РАЗУЗНАВАНЕ

Откровено казано, очаквах най-нормален полет. Но съвсем скоро открих достатъчно поводи да умувам.

Е, да, условията изобщо не бяха обикновени. Времето се разбушува свирепо. Вярно беше и че излетях в непрогледен мрак със Сеймор Хинкман, вече напълно вглъбения в себе си (и твърде мълчалив) метеоролог. Но този самолет — „Глостър Джевлин“ — беше изтребител за всякакви климатични условия и нощни полети, предназначен да понесе схватки дори зиме насред Арктика. И така, издигах се все по-нагоре. Хиляда и петстотин метра, хиляда и осемстотин, две хиляди и сто… А тъмнината сякаш нямаше край.

От време на време се обаждах по радиото в базата. Нямах нищо ново за казване.

Кръжах в трийсеткилометрови кръгове над невидимия остров Уайт. Издигахме се постоянно, двигателите виеха. Колкото вода бе останала по покритието на кабината, остъргваше я насрещният въздушен поток с хиляда километра в час. Пет хиляди и петстотин метра. Висотомерът се въртеше забързано, отброяваше все по-големи числа. Чух гласец в ухото си.

— Дейвид… ъ-хъм… Д-дейвид… невредими ли излязохме?

— През бурята ли? Да, няма проблеми.

— Не ни ли удари мълния?

— Удариха ни шест мълнии.

— Шест? — Гласът му изведнъж прозвуча задавено. — Шест?!

— Шест — потвърдих невъзмутимо. Не се безпокой. Уредите малко заподскачаха. Но ние не сме заземени, затова нямаше повреди.

— Слава Богу! — въздъхна той.

Озърнах се, но не видях лицето му заради затворения шлем и кислородната маска. Главата му обаче се въртеше наляво-надясно. Явно бе овладял страха си достатъчно, за да се събуди интересът му към ставащото наоколо.

— На каква височина сме по-точно? — попита той.

— Доближаваме шест хиляди метра.

— Всеки момент ще стигнем до горния край на облачния слой.

— Виждаш ли нещо?

— Нищичко. А ти?

— И аз. Ще продължа да се издигам.

— А ще можеш ли… ъ-хъм, да намериш обратния път?

— Не се тревожи, поддържам радиовръзка с базата, те ни виждат ясно и хубаво на радарния екран. Сега сме точно над Уинчестър.

— Уинчестър — като ехо повтори Сеймор. — Божичко… Баща ми бил учител по физкултура в едно училище там. Знаеш ли, отървал се от Ослепяването, защото паднал от коня по време на мач по поло, преди светлините да се появят в небето. Бил в безсъзнание две денонощия.

Сеймор ми ставаше по-симпатичен. Мъничко страх, вдъхнат от излитането насред гръмотевична буря, го очовечи несравнимо.

— Сега завивам надясно — осведомих го. — Така отново ще се насочим на юг към брега. Как се чувстваш?

— Добре съм, благодаря. Е… малко ми призлява, но май вече ми олеква. Скоро белите цифри щракнаха над седем хиляди и петстотин метра.

— Сеймор, седем хиляди и петстотин…

— Дръзвам да заявя, Дейвид, че открихме облаци, които бият всякакви рекорди. Би трябвало да сме… чакай… почакай малко. — Гласът му стихна. — Виждам очертания на облаци… като че почти излизаме над слоя.

Погледнах нагоре в търсене на млечнобялото сияние от слънчеви лъчи, проникващи през облака. Още го нямаше. Увеличих тягата на двата двигателя „Сапфир“ и продължих нагоре. Осем хиляди метра-… осем и петстотин.

„Всеки момент“, внушавах си. Всеки момент щяхме да изскочим сред слънчевата светлина, обсипваща памучните валма на облачния пейзаж.

Девет хиляди метра. Дръпнах лоста към себе си и добавих мощност. Самолетът сякаш се изправи на опашката си и се устреми право нагоре като ракета. На височина десет хиляди метра се измъкнахме от облаците.

— Ох…

Гласът на Сеймор в слушалките ми преливаше от почуда, а и от разочарование. Излязохме над облака, но не намерихме светлина. Поне не каквато очаквахме.

Светът бе претърпял огромна промяна.

— Какво… не… не разбирам… Чувах гласа на Сеймор, но цялото ми внимание бе приковано в небесната светлина.

Представете си гаснеща жарава, и то секунди преди мъждукането да се скрие в пепелта. Има червеникав проблясък, но е мътен, толкова мътен, че не обещава друго, освен смъртта на огъня.

Видяната от мен светлина ми напомни за това немощно тлеене. Докъдето ми стигаше погледът — от единия край на хоризонта през цялата му дъга до другия край — все същото мъждиво червено. Съвсем оскъдна светлина. И ми се стори студена. Още по-гибелно студена, отколкото е нормално на такава височина. Въздухът стенеше около крилете на изтребителя в едва ли не погребален плач. И сякаш даваше глас на моите внезапно пробудили се опасения.

— Не разбирам — повтори Сеймор. — Облаците са под нас. Е, къде е слънцето?

Половин час кръжахме високо в навъсеното небе. Мътната червенина светеше скъпернически.

Извих глава да погледна крилете на самолета. Денем над облаците по цялата им дължина искряха отражения на слънчеви лъчи. А сега сребристата повърхност бе добила ръждив оттенък.

— Значи обикновените облаци не може да са причинили затъмнението — престраших се да изрека накрая. — Поне не дъждовните облаци.

— Очевидно — съгласи се Сеймор. — Несъмнено са засилили ефекта, но би трябвало да има още по-висок облачен слой, който закрива слънцето.

— Нали каза, че облаците вероятно не са по-високо от седем хиляди и петстотин метра?

— Така е. Но ти се издигни още, ако можеш.

И ние се изкачихме още по-нагоре със самолета. Всъщност стигнахме до пределната височина от седемнайсет хиляди метра, където шумът на двигателите изобщо не се чуваше в разредената атмосфера. Тук небето трябваше да е почти черно, а не синьо. Заварихме обаче същия потискащ червен цвят. Дори ако се бяхме заблудили напълно за часа на излитането и бяхме потеглили след залез слънце, щяхме да видим великолепието на ярки като диаманти звезди. А сега сякаш отегчените от Земята богове бяха покрили лика и с червеникав саван.

Поговорих с щаба, причу ми се, че Шефа ръмжи указания на ръководителя на полета. Нерядко резки смущения отекваха в ухото ми, защото светкавиците продължаваха адската си забава над летището. Зад мен Сеймор пишеше и снимаше с фотоапарата. Погледнах контролното табло. Стрелките сочеха, че в резервоарите е останала една четвърт от горивото. Времето ни изтичаше. Казах на Сеймор да си прибере фотоапарата. Връщахме се у дома.

Намалих тягата и насочих самолета за снижаване. До последните мигове на захождането за кацане щях да се движа слепешком. От контролната кула трябваше да ме водят, докато не видя светлините на пистата.

Въображението ми подсказваше как операторът на радара се е навел към екрана и следи голямата мигаща точка, обозначаваща нашия сигнал.

Отзад Сеймор живна малко и макар че според мен по-скоро говореше на себе си, започна да умува защо е изчезнала слънчевата светлина.

— Вулканичните изригвания могат да изхвърлят частици в по-високите слоеве на атмосферата и да причинят подобно затъмнение. Но не и до такава степен, явлението е незапомнено. Изригването на Кракатау значително намалило количеството слънчева светлина, достигаща земната повърхност. Това довело до глобално спадане на температурата и поредица от страховити зими и хладни лета. Но такова нещо не се е случвало досега. Бихме могли да предположим, че…

В слушалката ме напътстваше ръководителят на полета.

— Снижи се до четири хиляди и петстотин метра, поддържай скорост от седемстотин километра в час и се движи по курс… Отново смущения, чувах ги като шума на прибой във вълнолом. Зачаках да прозвучи отново невъзмутимият глас на ръководителя на полета. Смущенията си съскаха.

— … следователно е ясно — дуднеше си Сеймор, — че нито водни, нито ледени частици могат да причинят това рязко намалено проникване на слънчева светлина. Ако причината не е и във вулканични изригвания, значи сме принудени да…

— Земя — заговорих припряно, — вече не ви чувам. Пращене. И никакъв глас. — Земя, чувате ли ме?

— Количеството частици в горните слоеве на атмосферата трябва да е неимоверно. Човек би могъл да…

— Сеймор — прекъснах го рязко.

— Ъ-хъм?

— Имаме проблем.

— Какъв проблем? — попита той едва ли не унесено, очевидно потънал в изчисления наум.

— Загубих връзка с ръководителя на полета.

— Това сериозно ли е?

— Да. И то много сериозно.

— Опитай пак.

— Опитах. Не отговарят.

Увеличих мощността и острият коничен нос на самолета се издигна. Висотомерът спря обратното си отброяване, отново се изкачвахме.

— Летим нагоре — неуверено установи Сеймор. — А трябва да кацнем, нали?

— Прав си. За предпочитане е обаче да кацнем на пистата, не в нечии зелеви лехи.

— Искаш да кажеш, че не можем да се приземим, докато не възстановим връзката ли?

— Нещо подобно — потвърдих със свито гърло. — Ще обикалям в кръг, докато те, да се надяваме, оправят техническите си неразбории. Така кръжахме десет минути… Дванайсет. Петнайсет, после шестнайсет. Стрелките за горивото пълзяха към заплашителната червена зона. И още нямахме радиовръзка.

Нямаше и светлина отвъд покритието на кабината. Нямаше го дори нерадостното червено небе. То беше далеч над облаците, през които се носехме. Нашият „Джевлин“ бе като змиорка, плъзгаща се в тинята на особено затлачена река. След седемнайсет минути казах на Сеймор:

— Ако постоим още малко тук, ще трябва да слезем и да продължим пеша.

— Моля?

— Не се стряскай, това е стара пилотска шегичка. Побутнах лоста напред и самолетът се спусна. Канех се да добавя как да използва катапулта на седалката си, ако горивото ни свърши. Но в тази мътилка… пък и Сеймор беше пълен новак в небето… по-милостиво би било направо да му опра пистолета в челото.

При изгубена радиовръзка трябваше да разчитам на приблизително пресмятане на курса, за да доближа пистата и да видя с очите си светлините. Преди излитането гледах как изстреляха сигнални ракети и пролича, че разстоянието между земята и облаците е около триста метра. Ако спуснех внимателно летящия сандък, в който се намирахме, бих могъл да се плъзгам под облака без сериозна опасност да се забием в някой хълм или друго препятствие. Макар че толкова ниско висотомерът престава да бъде точен уред, „Глостър Джевлин“ разполагаше с особено мощни прожектори за приземяване. Дори от триста метра щях да знам дали сме над суша или над вода.

Спусках равномерно изтребителя към височина триста метра. Оставаше ми гориво за около седем минути.

При тези обстоятелства, както и да кацнех, можех да очаквам голямо друсане.

Бях пресметнал, че съм летял в широк кръг при издигането над облаците. В средата на този кръг с радиус почти двайсет и пет километра трябваше да се намира остров Уайт. Струваше ми се, че ако се насоча по линия, пресичаща кръга на височина около триста метра, ще видя светлините на пистата или поне на градчета и селца.

Но не предполагах, че времето ще бъде още по-гнусно от преди.

Дъждовните капки биеха по плексигласа над главите ни като куршуми от картечница. А прожекторите на самолета открояваха само още дъждовни струи, оплетени и кълбящи се като дим. Поне наглед имах три възможности, докато съм в полет.

Първата: да летя през дъждовната вихрушка и обърканите ветрове, които блъскаха изтребителя. Втората: да летя в абсолютната тъмница на облаците. Третата: да се махна от облаците и мрака, като избера мътните червени небеса над тях. (Говоря за небеса само в смисъла на въздух високо над нас, иначе онези простори над облаците приличаха по-скоро на ада, и то смразяващо мрачен ад.)

В действителност обаче възможностите ми за размотаване горе намаляваха бързо. Стрелките за горивото доближаваха кулата, а още нямах връзка със земята, затова не оставаше друг избор, освен да продължа под буреносните облаци. Летях още трийсетина секунди с петстотин километра в час, а самолетът се мяташе в зоните на турбулентност като перце в морски бриз. Гъстата дъждовна пелена отразяваше заслепяващо лъчите на прожекторите. Насрещният поток виеше скръбно край крилете.

Пулсът ми се ускоряваше, капки пот се стичаха неприятно по гърдите ми.

Отхвърлих втората и третата възможност. Спуснах се. Все още не виждах земя под себе си. На тази височина обаче (висотомерът се колебаеше около нулата) нищо не пречеше да забия трийсетгодишната въздушна машина в някой заоблен хълм на остров Уайт.

— Дейвид… Дейвид, виждаш ли вече пистата?

— Не. Бездруго не виждах нищо пред себе си.

Отнех от тягата и намалих скоростта до четиристотин километра в час. Носът на изтребителя се наведе още малко и доближихме твърдата земя с няколко метра.

— А стига, бе… — ахнах аз.

— Какво не е наред? — отзова се Сеймор.

— Море — сопнах се. Изведнъж зърнах вълните на броени крачки под нас.

Покриваше ги бяла пяна. Внезапните пориви на вятъра бяха разбунили морето в кипящо месиво.

Не биваше да си изпускам нервите. Нямаше смисъл да набирам височина. И без това, кажи-речи, нямахме гориво. А ако престанех да виждам морето, нямаше да знам и кога сме се озовали над сушата. Завих наляво и едното крило едва не бръсна по вълните. След миг носът сочеше на север. Сега трябваше да стигна до земя — или нашия остров, или по-големия отвъд. Не че все още имаше значение. Налагаше се да приземя самолета през следващата минута, иначе рискувахме да си намокрим не само краката.

— Дейвид, според мен…

— Не сега, Сеймор. За около минута трябва да съм много съсредоточен.

Той си затвори устата. В лъчите на прожекторите морето под мен беснееше. Стори ми се, че различавам и отделни солени пръски, литнали нагоре към самолета. Под датчика за горивото замига червена лампичка. Не е задължително човек да е вещ в авиацията, за да знае какво означава това. Подръпвах лоста назад, мъчех се да запазя скъпо ценната локвичка гориво, която едва ли покриваше и дъното на резервоара. „Кротко и полека…“

Точно пред нас. Тъмна маса. Тя не отразяваше светлината на прожекторите.

Зарекох се, ако това не е суша, да си изям шапката заедно с кецовете за десерт.

Не забелязвах никакви скални издатини, дървета или къщи. Приличаше на равно пасище. Нямаше начин да спусна колесниците. Ако предният само закачеше вдлъбнатина или заешка дупка, щяхме да се премятаме презглава. По принуда щяхме да се плъзгаме по гладкия корем на самолета.

— Дръж се здраво — наредих на Сеймор. — Кацаме.

Кацането ми изби от главата интереса към практически всичко, което можеше да ми предложи този наш голям свят.

По някое време отворих очи и се заблудих, че се събуждам в леглото си.

Чувах обаче някакво трополене по главата си. Опипах я предпазливо с пръсти. Никакво усещане, И пръстите ми бяха изтръпнали.

Внезапно съзнанието ми се проясни и разбрах, че още седя в самолета. Трополяха капките дъжд по моя алуминиев летателен шлем. Някой бе вдигнал покритието на кабината.

Болеше ме шията. Не ми допадаше и стрелкането на болката в подбедриците ми. Разкопчах предпазните ремъци и изпъшках.

— Дейвид — извика някой в ромоленето на дъжда, — добре ли си?

Кимнах. Това изостри болката в шията ми, но поне всичко се движеше както му се полага.

— Сеймор? — подвикнах в отговор.

— Какво?

— Още ли си в кабината на самолета?

— Да. Реших да чакам тук, докато се свестиш.

— За Бога… И откога седиш така?

— Към половин час.

— Ама че си идиот! В резервоарите може би имаше достатъчно гориво да ни пръсне на парченца. Защо не се махна?

— Не знаех. Съжалявам.

Сетивата ми възвръщаха нормалното си състояние и макар че около самолета пак цареше адският мрак, виждах как дъждът отслабва. Досещах се, че има за какво да сме му благодарни. Бе угасил всички пламъци и охладил сгорещения метал, който иначе можеше да възпламени остатъка от горивото и да ни изпепели.

Без особена надежда опитах да включа радиото и опасенията ми скоро се потвърдиха. Аварийното кацане го бе съсипало веднъж завинаги. Казах на Сеймор да се измъкне от кабината. Без да сваляме шлемовете си, ние се плъзнахме по металните повърхности и стъпихме на земята. От всяко движение трепвах и охках.

А тази земя не само беше подгизнала, но и жвакаше кротко под краката ни. Изглежда се бяхме напъхали в мочурище. Нямах представа точно къде сме попаднали на нашия остров или по-скоро на големия. В такова положение бих предложил да изчакаме, докато се развидели. Но понеже можехме да си чакаме безкрайно да просветлее, нямаше какво да сторим, освен да бъхтаме пеша до най-близката ферма или къща и оттам да пратим вест в базата.

Отделих време да проверя внимателно краката си. Макар че подбедриците ми пламтяха от болка, поне знаех, че не са счупени. Не се съмнявах обаче, че при първото събличане ще ги видя привлекателно изпъстрени с натъртвания в приятни оттенъци на синьото и зеленото.

Озърнах се към моя „Джевлин“. Осветлението в кабината беше включено и стигаше да се уверя, че самолетът, общо взето, е здрав. Вярно, едното крило лежеше успоредно на корпуса, по острия нос висеше брада от зеленина. Но все пак кацането не беше катастрофално по последствия. Поне двамата със Сеймор бяхме живи и невредими.

— В аварийния комплект има фенерчета — споделих със Сеймор. — Ще ги взема и ще тръгнем.

— В коя посока? — Той си свали шлема и в светлината от кабината имаше много омърлушен вид. — Не знаем накъде да вървим.

— Право на юг. Ако сме на голямата суша, така ще стигнем до брега. Ако пък сме на нашия остров, няма страшно. Сигурно по пътя ще намерим някоя обитавана къща. Сеймор си избърса челото. Май имаше и немалко пот, смесена с дъждовната вода.

— Добре щеше да ми дойде чаша чай — отпаднало промълви той.

— И на мен, Сеймор.

С тези думи отидох да взема две фенерчета от самолета. Когато се върнах, Сеймор Хинкман, нетърпеливият млад метеоролог, беше мъртъв.

СЕДМА ГЛАВА

САМОТА

Сутринта отворих очи и открих, че вече не съм сам. През покритието на кабината виждах страшни полюшващи се силуети. Десетки трифиди се бяха събрали около падналия самолет, настървени като глутница гладни хрътки преди хранене.

При тях идваха и други. Виждах ги да се тътрят през мочурището към мен, листата им трепереха и се тресяха на всяка крачка. Позяпах ги, хипнотизиран от гледката на толкова много ходещи растения. Може би в този момент преживявах състоянието на мишка, вцепенена от пронизващия поглед на котка. Защото изобщо не се съмнявах, че тези растения са ме набелязали за следващата си засищаща гозба.

Трупът на младока Хинкман не личеше под зеленината на трифидите. Нямах желание да се замислям усърдно какво се бе случило с тялото.

Само по себе си беше учудващо, че успях да поспя при такива обстоятелства — свит в тясната кабина след аварийното кацане, ужасен от смъртта на Хинкман, обграден от трифиди. Обясних си го с последствията от травмата. В най-тежките несгоди човешкото тяло търси убежище в съня. В края на краищата събралото сили тяло има далеч по-добри шансове за оцеляване от изтощеното. Озъртах се към тварите, които се тълпяха около прикования към земята „Джевлин“, и изведнъж осъзнах, че е настъпила чудесна промяна. Виждах.

Светлината се бе завърнала в света.

Размърдах се, пулсът ми се ускори.

Поне имах малко повече поводи за оптимизъм. Вярно, слънцето изглеждаше като блед диск, не по-ярък от кръгче алуминиево фолио, залепено на небето. А и небето беше мътночервено. Но все пак различавах какво има наоколо. И в атмосферата почти не се мяркаха облаци, освен няколко перести високо горе, странно открояващи се във вид на успоредни черни линии.

Щом започнах да въртя глава насам-натам, трифидите се оживиха. Незабавно обсипаха прозрачното покритие на кабината със свирепи удари. Всяко жило оставяше петно лепкава отрова по плексигласа и накрая едва успявах да надникна през него.

Камерите за боеприпаси в изтребителя нарочно бяха оставени празни, за да се намали теглото му и да нарасне продължителността на полета. Жалко. Жадувах да натисна червения бутон на лоста за управление и да пратя по дяволите тези гибелни растения.

Поседях неподвижно, докато укротя трескавото си дишане. Задължително беше да мисля ясно и да реша какво трябва да направя. Щом престанах да се движа, плющенето по покритието секна. Скоро се възцари тишина, нарушавана единствено от лекото почукване на дървените „пръсти“ на трифидите по стъблата им.

Усетих се, че мисля за думите на баща ми. „Растенията говорят — бе ми казал той. — Общуват помежду си, разменят информация, съставят планове, може би дори изразяват своите мечти за господство над света и изтребление на хората.“ За пръв път проумях истински какво чух от него. И повярвах.

Тези адски растения притежаваха интелект. И в момента отправяха зов към съседите си. „Тук има човек. Елате за пиршеството!“

Да остана там означаваше да умра.

Не се съмнявах в това, докато си седях в пилотската кабина, заобиколен от над трийсет трифида, по чиито листа мътно блещукаше червеникавата светлина на деня.

Реших, че явно самолетът се е стоварил на големия остров. Още по-ясно ми беше, че не можех да чакам спасителния екип. Възможностите на нашата общност да организира издирване на паднал самолет бяха твърде ограничени. Ако гръмотевичната буря бе повредила и радара, а не единствено радиовръзката, щяха да имат само смътна представа къде да започнат търсенето, и то при слабо осветление в стотици километри обрасла пустош.

Навън тракането на трифидите леко се забърза и набра сила. Почти ми се вярваше, че и те знаят колко скоро ще бъда принуден да направя нещо. Налагаше се да обмисля своя план логично.

Първо, трябваше да изляза от самолета, за да тръгна на юг към нашия остров.

Бях уверен, че трифидите ще ме нападнат в мига, когато отворя покритието на кабината. Аз обаче още носех своя цял летателен костюм. Бе изработен от дебел гумиран памучен плат, сложех ли ръкавиците и шлема с лицева плочка от прозрачен плексиглас, по тялото ми нямаше да остане дори един квадратен сантиметър гола кожа. На теория щях да съм в безопасност, все едно си седя вкъщи. Ами ако отровата се просмуче през плата? Ами ако започна да се задушавам и по неволя вдигна лицевата плочка?

Прецених, че продължа ли да умувам, май няма да ми стигне храброст. Нямаше що да сторя, освен да нахлупя шлема и да надяна ръкавиците. И после да се поразходя.

Погрижих се шлемът да е закрепен добре (и лицевата плочка да е заключена в долно положение), а ръкавиците да прилягат плътно към неопреновите маншети на летателния костюм, после отворих кабината.

Осъзнах, че съм затаил дъх, когато се надигнах от седалката и се измъкнах от самолета. Мърдах мудно, сякаш напрягах волята си за скок в ледена вода.

Жилата светкавично заплющяха върху мен. Макар че отровата не можеше да проникне през здравия костюм, от мощното бичуване започна да ме смъди кожата, а попаденията по шлема предизвикаха неприятно туптене в шийните ми мускули, пренапрегнати при аварийното кацане.

Веднага скочих на земята и се запровирах между месестите листа като изследовател, напредващ в девствена джунгла. Плексигласът пред лицето ми за секунди беше оплескан с отрова от жилата, светът се превърна в размазана червена картина от шаващи сенки.

Зърнах тежките обувки на мъртвеца, но крачолите вече бяха празни. Съвременните трифиди не се помайваха в излапването на жертвите си.

После, слава на небесата, се измъкнах от гъмжащите растения. Но и докато се отдалечавах тичешком, усещах жилата да ме налагат по гърба.

Изтрих отровата от лицевата плочка с опакото на ръкавицата. Щом видимостта малко се подобри, можех да тичам по-бързо и аз веднага се постарах да избягам от скупчените около самолета растения.

Открилата се пред мен местност беше равна, дори учудващо плоска, и пружинираше изненадващо под краката ми. Струваше ми се, че ходя по гигантски дюшек.

Мислех си, че обяснението е обезсърчаващо просто. Знаех, че голяма част от низините в Южна Англия някога са били мочурища, пресушили ги през средновековието или по-късно. Но със спирането на електрическите отводняващи помпи и задръстването на канавките нивото на водата полека пълзеше нагоре както някога, бавно и неотклонно превръщаше наново земеделските земи в блата.

Спрях за момент да проверя револвера и аварийните припаси, които носех в платнена торба на рамото си. После съсредоточих вниманието си върху джобния компас. Щом открих накъде е юг, набелязах си ориентир на мъждивия червен хоризонт и закрачих.

Докато вървях, погледът ми нямаше на какво да се спре. Тук-там шубраци, но никакви дървета, къщи или пътища. Ръждива на цвят мъгла скриваше хоризонта, а зацапаният ми шлем не помагаше да виждам добре, затова не различавах нищо в далечината.

Едва ли бях вървял и пет минути, когато видях границата между сушата и морето.

Тъкмо започнах да си внушавам, че това трябва да е проливът Солънт, който отделя остров Уайт от Англия, когато прозрях, че съм твърде далеч от истината. Такава гледка за пръв път се откриваше пред очите ми. Земята не свършваше с крайбрежни скали, нямаше и плажове. Тя беше чудновато разръфана по краищата, сякаш бе изгнила до отделни влакна, които прибоят подмяташе насам-натам.

Тръгнах по-бавно към края, а почвата под краката ми поддаваше повече. Понякога кракът ми пропадаше през меката пръст в течността отдолу.

Още веднъж избърсах шлема. Не го почистих кой знае колко, но вече виждах, че този разпокъсан бряг продължава стотина метра вляво и вдясно от мен, а нататък се извива назад в посоката, от която дойдох. Бих могъл да опиша мястото като вдадена в морето част от сушата, само че думата „суша“ подхождаше съвсем приблизително. Тази „земя“ беше измамна. Представляваше шега на природата.

Предпазливо напредвах към морето. Водите му проблясваха в приглушени оттенъци на оранжевото и червеното, отразяващи мрачното небе. Дори подмятаната от свежия бриз пяна беше като ръждясала. Раци колкото супени чинии с мътно зелени раковини щъкаха странично по водораслите. Небесата да са ми на помощ, в какъв свят се озовах?

Питах се отново и отново, докато внимателно се промъквах към бреговата ивица с надеждата, че скоро ще видя пясък или скали. Нямаше ги никакви.

Наблюдавах как по-голяма вълна стигна до брега. Не се разби, а по-скоро се пъхна под „земята“, върху която стоях. Усетих огромния бавен напор, минал под подметките на пилотските ми обувки и продължил навътре в сушата.

Случи се пак. И още веднъж. Ама че работа… Това изобщо не беше земна твърд, а люшкаща се растителна маса. Огромно месиво, плаващо по морето, надигащо се и спускащо се заедно с вълните.

Върнах се във „вътрешността“, където сплетената растителност май беше по-плътна и вероятно би издържала тежестта ми. Защото бях попаднал на великански сал от плавен, скрепени с тънък слой почва. Отдолу бяха само солените дълбини.

Все още таях надежда, че тази огромна плаваща рогозка може и да е опряла в плътна земя. Но след едночасова обиколка по краищата и напълно си изясних положението. Моят „остров“ се рееше свободно по морето.

Я да видим… Не беше немислимо по големите Британски острови, където почти нямаше хора, растителността да е избуяла. Задръстените с тиня реки са променяли руслото си, градовете са пропадали в просмуканите с вода основи. Въпреки всичко ми се струваше малко пресилено да допусна, че грамадно струпване на дънери в река се е покрило с почва, а после ей така се е откъснало и се е превърнало в плаващ сал с площ около двеста декара.

На стотина метра от мен имаше горичка от трифиди, ветрецът поклащаше листата им. Иначе не помръдваха, задоволяваха се да стоят вкоренени в пръстта и да чакат. Дали пък този гигантски гъвкав сал не беше тяхно изобретение? Защо все пак да нямат мозъци в тези техни дървесни стволове? Ами ако са еволюирали толкова ускорено през последните двайсетина-трийсетина години, че у тях е възникнал разум? И отделните растения са развили специални умения. Трифиди военачалници? Трифиди техници? Трифиди инженери? Инженери, чиято задача е да измислят, да създадат и дори да управляват такъв морски съд, който ще ги отнесе до още незавоюваните от тях земи. Хрумването ми не беше ли прекалено невероятно?

Не можех да преценя. Попитайте обаче земеделеца колко бързо би успял магарешкият бодил да превземе една житна нива. Или поканете някой градинар да потвърди, че дори обикновената маргаритка би нахлула, завладяла и присвоила лехите му. После помислете дали на растение, което ходи, общува — и убива, — му е по силите да изобрети такъв сал, за да покори нови владения. Например аз вече знаех как трифидите са слезли на брега на остров Уайт при Байтуотър съвсем неотдавна. Нито за миг не се усъмних, че нашите хора ще открият такова парче оплетена растителност, изхвърлено от вълните на брега. То бе пренесло първите щурмови отряди на нахлуващите трифиди. Но в момента повече ме занимаваше въпросът накъде носят теченията този плавателен съд на трифидите.

Унило си казах, че след време ще узная отговора. Бях забелязал няколко ниски могилки, подаващи се над северния край на сала. Вместо да се свирам в убежището на пилотската кабина, реших да проуча още какви тайни крие този забележителен морски съд.

ОСМА ГЛАВА

ИМА НЯКОЙ НА ОСТРОВА

Находките сред онези гърбици и издутини потвърдиха първите ми подозрения. Под покривалото от водорасли, бръшлян и мъх видях парчетии от дървен кей, може би някога разположен около Саутхемптън или на река Ейвън.

Докато се провирах сред отломките, не свалях шлема от главата си и не вдигах лицевата плочка. Тук-там зърнах в сплъстената зеленина гредите на пристан. На един здрав стълб бе закована табела „Акостиране само с пропуск“, едва разчитащите се букви отдавна бяха избледнели до тънки очертания около петънца черна боя.

Другаде се натъкнах на трийсетгодишните останки от обувка, оплетена във водорасли. Разпознах и кутията на телевизор, без стъкло отпред и кинескоп вътре, а в нея се бе настанил прекрасен рак с най-големите щипци, които бях виждал дотогава. Щом го доближих, той щракна във въздуха — нямаше да отстъпи бакелитовия си дом без борба.

Над мен червеникавото слънце още бледнееше в ръждивото небе. Чайките надаваха толкова натрапчиво тъжни вопли, че само подчертаваха печалната атмосфера. Какъв свят… какъв изискано скръбен свят. Светлина с оттенъка на ръжда, боклуци и отломки на изчезнала нация, почти свръхестествено чувство на самота.

„Мъх, мъх, мъх — последният крал на Ангкор Ват е мъртъв…“

След малко се провирах между покрити с водорасли могилки, по-високи от къщи. С изненада установих, че те са корпуси на малки товарни корабчета, влекачи и рибарски платноходки. Всички са били впримчени в плътната растителна маса и в някой момент великанската рогозка се бе откъснала, за да се понесе по течението към открито море.

Почти хипнотизиран от гледката на това някак нереално опустошение (сцената за мен беше като гробище на всичко, което хората някога са ценили), избирах откъде да мина между килнати на една страна лодки, полупотопени от коварната зеленина. На едно място стърчеше прояден от ръжда комин. На друго зееше отворен илюминатор зад гъсти като в джунгла увивни лози. А в плавателния съд се мержелееха очертания, в които разпознах моряшки койки. Продължих нататък, дърпах снопове водорасли само за да открия написаното с боя име на носа или друг илюминатор, покрит със слой от мъх.

И увлечен, и отвратен от това срастване на човешките творения с природата, изобщо не бях подготвен за следващото видение.

Отместих увиснали клонки бръшлян от туловището на моторен катер с каюта за живеене и внезапно се смръзнах. Притокът на кръв затуптя в ушите ми. Зад илюминатора имаше лице. Двете очи светеха насреща ми по-ярко от всичко, което бях видял след попадането си на този остров от водорасли. Погледите ни се срещнаха само за частица от секундата. От напрежението на неочакваната среща дишането ми спря. После лицето се скри. Опомних се от изненадата, заотстъпвах от лодката, подметката ми се закачи в някакъв клон и аз тупнах тежко на задника си.

Когато вдигнах глава, на палубата се бе появила фигура. Не познах веднага, че е човек. По-скоро ми се мярна сюрреалистично видение на гъвкаво човекоподобно с огромна тъмна коса. Слисах се, защото съществото наглед бе облечено в превръзки, подръпвани от ветреца. То ми напомняше за египетска мумия, но подскачаше твърде пъргаво и неоспоримо живо по съсипания катер.

— Чакай! — провикнах се. — Моля те, почакай!

Фигурата поспря и се озърна. Вече виждах, че е момиче, може би на около шестнайсет години. Очите и бяха зейнали от потрес, блещеше се към мен, сякаш бях изскочил от гробница.

Сетих се, че реакцията и е съвсем естествена. Защото стоях пред нея с дрехи, които сигурно и изглеждаха неземни, а шлемът и плексигласовата плочка закриваха лицето ми. За секунда смъкнах шлема от главата си.

— Не се стряскай — помолих я. — Няма да ти сторя зло.

Щом видя, че непознатият привидно свали главата си, момичето ахна силно и вдигна треперещи ръце пред лицето си. Заговорих я колкото се може по-кротко.

— Не се тревожи. Моля те, не се тревожи. Няма да ти сторя зло…

Вече можех да я разгледам по-внимателно. Оказа се, че не е покрита с превръзки, просто дрехите и се бяха разпарцалосали. И макар че лицето и бе чисто, дори ми се стори старателно измито, бухналата и коса ме стъписваше. За пръв път срещах човек с такава външност. И в нея се долавяше нещо животинско, сякаш беше дива котка.

— Бих искал да си поговорим, ако може… моля те. Няма да ти навредя. Казвам се Дейвид… и попаднах тук случайно. Като теб.

Не можех да измисля друго обяснение за присъствието и — и тя се бе озовала по неволя на това място. Кой знае как се бе изплъзвала толкова дълго от гибелното внимание на трифидите. Усмихнах се.

— Повярвай ми, нищо лошо няма да ти направа. Ще си стоя тук, долу. Само искам да…

— Мм… мър-мър…

— Съжалявам, не…

— Мър-мър. Ах! Ах!

Будните и очи като че излъчваха жизненост и ум, но да не беше няма? Или… Боцна ме някакво чувство и се срамувам да призная, че много приличаше на погнуса. Бях чувал истории за останали сами деца в осеяните с трифиди земи на голямата суша, които били отгледани от животни, подобно на легендарните Ромул и Рем. Отхвърлях ги като измислици. Все пак имаше немалко съобщения за оцелели, които се върнали към първобитното състояние. Дори падали дотам, че напълно губели дар слово.

— Мър-мър. Ах! Ах! — Очите и блеснаха, тя сви пръсти и притисна длан към устата си. — Мър-мър. Ах! Ах! Ах! Ах!

— Храна… питаш дали имам храна? — Най-сетне проумях. — Гладна ли си?

Тя склони глава встрани, не ме разбираше.

— Храна. Обясних с жестове.

— Ах! Ах! Този път ме разбра.

Усмихнах се и кимнах. Нещастното създание може да беше тук от много седмици, сигурно умираше от глад. Посегнах към торбата си.

Но тя се оказа по-пъргава от мен. Светкавично скочи от палубата на катера и босите и пети тупнаха съвсем леко на мократа почва. Тръгна към мен, също усмихната и кимаща, и в движение разгъваше нещо, покрито с парче платно.

Вцепених се, защото осъзнах какво прави. Тя предлагаше храна на мен.

Продължи да кима и да се усмихва, зъбите и проблясваха ослепително бели. После разстла парчето плат на земята, сякаш бяхме на излет. По средата имаше два рака… и плъх.

Тя вдигна плъха и се престори, че гризе коремчето му, издавайки доволно „Ммм, ммм“. След това ми го подаде, за да се насладя на плодовете на нейния труд. Усмивката, която изобразих, не беше много искрена. Плъхът изобщо не будеше апетита ми. От ноздрите му капеше кръв, изпъкващите му зъби имаха гнусен жълтеникав цвят.

Не исках да обидя новата си приятелка, като откажа предложения ми деликатес. Вместо това със сърдечна усмивка отчупих парче бисквита от аварийните си запаси и го подадох на момичето.

Стори ми се, че нашият малък ритуал я удовлетвори, защото пак сложи плъха върху плата, уви го набързо и стисна вързопчето под мишница. Възползва се обаче от моето предложение. Сякаш за да извади горещ кестен от жарава, ръката и се стрелна мълниеносно да вземе бисквитата от пръстите ми. Не беше нито от алчност, нито от диващина, просто такива бяха движенията и. Много бързи, но и ловки.

Огледа бисквитата. Явно не бе зървала сладкиш от печено тесто. Подуши я, плъзна пръст по повърхността. Щом остана доволна, близна подаръка.

— Ммм-мм!

Срещнах погледа и. Очите и сияеха от удоволствие, докато напъхваше бисквитата в устата си и я хрускаше, и то с голяма радост. Преглътна и облиза поред всичките си пръсти.

— Ммм… ммм!

— Хареса ли ти?

— Ммм!

Засмях се.

— Аз съм… Дейвид… Дей-вид…

Тя ме изгледа питащо.

— Де… Дей… — Опита отново да оформи сричките с уста.

— Та… те… — Дейвид.

Усмихна ми се лъчезарно и ме изненада:

— Тате. — Изведнъж заговори като малко момиченце: — Тате-тате-тате-тате.

В този миг ме споходи озарение със свръхестествена яснота. Представих си общност на големия остров, която се бори да оцелее. Едно семейство сред другите. Баща, майка, малко момиченце. Сполетява ги беда. Умират всички, освен момиченцето. Сигурно ужасите, които бе преживяла, докато стигне до сегашните си години, можеха да запълнят страниците на цяла книга. Растяла е дива и самотна сред несекващи опасности.

— Тате, тате, тате — охотно повтаряше думата. — Тате, мама, леля Сю, мий-лице. Тате мър-мър. Мий-лице!

Очите и светеха, когато показа с жестове, че си мие устата и брадичката.

После се разсмя толкова хубаво, че и аз прихнах, преди да се усетя. Помъчих се да потисна смеха си, но изскачаше направо от корема ми и се разнасяше гръмогласно от устата ми.

Предполагам, че бяхме странна гледка. Ето ме, досущ космонавт от скъпоценните детски комикси, останали ни от Стария свят, пъхнал сребристия шлем под мишница. Момичето прилича на дивачка, облечена в парцали и хранеща се с плъхове. Стоим в облян от червеникава светлина свят на водорасли и разнебитени корабчета, кикотим се като прехласнати дечица. В този миг се изпълних и с обич към това същество, на която не можех да се противя. Момичето беше прекрасно, жизнено, с изящни движения, несъкрушимо здраво въпреки средата, в която бе попаднало. С нея бяхме две човешки същества, събрани от случайността насред опасности. Още тогава си наумих да измисля как да я измъкна от това плаващо островче сплетени водорасли. Не след дълго би свикнала с живота в моята страна. Вещи хора щяха да се погрижат за нея. Щеше да проговори английски, може би дори отново да има свое семейство. С периферното си зрение долових тътрещ се силует.

С едно незабавно движение грабнах револвера си и стрелях два пъти. Куршумите се забиха в стъблото на доближаващия ме трифид. Третият попадна в основата на жилото, както се извиваше за удар. Парчето метал 45-и калибър пръсна растителната тъкан на разкъсани влакна.

Момичето изпищя пронизително. Притисна длани към ушите си и хукна.

— Чакай! — викнах след нея. — Не се плаши!

Тя тичаше чевръсто като сърничка през бъркотията от нацепено дърво.

Втурнах се след нея, подвиквах и за да я успокоя, но девойката беше обзета от ужас. Може и никога да не бе чувала трясъка на изстрел.

Препускаше слепешком. Пред нея имаше гъста преграда от трифиди, заровили корените си в мочурливата пръст. Очаквах тя да свърне встрани. Не го направи. Мислех, че със сигурност ще спре. И това не направи. Бягаше с все сила. Изстрелите я бяха уплашили до полуда.

— Моля те, спри! Не отивай там… недей! В един миг на безумие понечих да пронижа крака и с куршум, за да не допусна да нахълта в този гибелен капан.

Но в последната секунда отпуснах оръжието надолу и поклатих глава отчаян. Оставаше ми само да зяпам втрещен как пищящото момиче се гмурва шеметно насред горичката от трифиди. Разтресоха се листа и стъбла, десетки жила се разгънаха и разцепиха със свистене въздуха. Групата зловещи растения излъчваше заплаха като гнездо на кобри.

Те се скупчиха около момичето, което вече не виждах. Имаше още трескави движения и грозните чудовища изведнъж замряха. Писъците на момичето секнаха. Стоях облещен. И почувствах как нещо в душата ми умря.

Прекарах окаяна седмица. Върнах се в изтребителя, опитвах се да спя, доколкото е възможно, хранех се с аварийните запаси, наблюдавах смяната на деня с нощ. Тормозеше ме умора, от която не успявах да се отърся.

Няколко пъти навличах шлема и ръкавиците и преброждах двестате декара на плаващия остров. Раците щъкаха насам-натам. Чайките крещяха като изгубени души.

Малкият ми свят се къпеше във все същото мътно червено сияние. То изобщо не разведряваше настроението ми.

Безброй пъти отивах до „брега“ и реех поглед над морето. Нито земя, нито кораби… нищо. Само унила ръждива вода без край. Лесно бих си помислил, че навлизам в протоците на Хадес.

Понякога валеше дъжд. Водата се събираше в кръглите ямички по крилата на самолета, които издълбах, удряйки с парче плавей. Грижливо я събирах в шишето си, за да продължа механичното си съществуване — хранене, пиене, сън, — но не влагах в това занимание нито душа, нито ум. Трифидите убиха двама души, които познавах толкова мимолетно. Но с отминаването на дните омразата ми към растенията стихна до кротко примирение. И моряците се давят в океана. Въпреки това синовете им често потеглят през морските простори. Затова се научих да приемам, каквото е отредила съдбата. А и трифидите скоро се превърнаха в нишката, която ме свързваше с живота. Защитен от шлема и летателния си костюм, повалях някой от тях и отсичах жилото му с ножа си. После откъсвах по-крехките филизи и листа и ги дъвчех със същото механично старание. Сладко-горчиви, толкова сладко-горчиви, но допълваха оскъдните ми дажби.

Щом се нахранех, настанявах се на седалката, затварях покритието на кабината, зяпах червеното небе над мен и си мислех за момичето, което срещнах тук. Чудех се как се е казвала. И дали самата тя е помнела името си от дните, когато е имала майка и баща.

Нощите бяха по-тъмни, отколкото през целия ми дотогавашен живот. Макар да подозирах, че някои са безоблачни, не се показваше и една-единствена звезда. И луната беше скрита от погледа ми.

Седях под плексигласовото покритие и спях на пресекулки.

Случваше се да отворя очи и да зърна лице със зейнали очи, които се взираха в мен, докато се унасях.

Колкото и да се стрясках, до сутринта отписвах тези посещения като обикновени сънища. Но докато крачех из моите понесени от морето владения, продължавах да виждам в мислите си засмяното лице на дивото момиче. Моят баща бе написал преди време, че на хората не е присъщо да останат за дълго съкрушени от трагедията. Съзнанието е същински феникс, отново и отново се издига от пепелищата на отчаянието.

Скоро и моето настроение се подобри. По-усилено мислех как да се махна от плаващия остров. Захванах се да режа с ножа си увивните лози, впримчили една здрава наглед яхта. Пресмятах, че за два-три дни ще я освободя и вероятно някак ще налучкам курса към сушата — поемех ли право на север, щях да стигна до остров Уайт или поне до големия остров. По време на работата не биваше да се заплесвам. Трифидите дебнеха неуморно наоколо. Съберяха ли се към мен, нахлупвах шлема и спусках лицевата плочка. Така беше неудобно и задушно, но поне проклетите растения не можеха да ми навредят.

В първите няколко дена на „острова“ често чувах скорострелното трополене на трифидите. Те обаче лека-полека се умълчаха. В един късен безсънен час си спомних афоризъм на Оскар Уайлд. Не бе ли изрекъл ехидните слова „Само едно нещо е по-лошо от това да те одумват… и то е изобщо да не те одумват“? Дали пък трифидите не бяха споделили помежду си всичко, което имаха да казват за мен? Може би са решили, че не ги интересувам. Или съм недосегаем в безопасността на кабината и костюма. Каквато и да беше причината, предпочетоха да не ме забелязват, и за мен вече имаха намусен, а не зловещ вид.

Отначало неочакваната тишина ме изпълваше с опасения. Но те не се занимаваха с мен и не бих казал, че се почувствах пренебрегнат. А и имаше кой да ми обръща внимание. Изобщо не липсваха плъхове. Представях си, че за тях съм нещо като закуска, обяд и следобеден сладкиш с чая, събрани накуп. Опитаха няколко набега срещу мен, докато се трудех около яхтата. Но аз се сдобих с парче верига, дълго метър и половина, от мостика на едно речно корабче. Беше много практично оръжие, започнех ли да го въртя над главата си. Плъховете тутакси се разбягваха из продънените трюмове и не се съмнявах, че пак ме следят с гладните си очички.

Понякога бурното море караше пълния с трифиди сал да се гърчи зрелищно. Случваше се вълнението да е толкова силно, че „земята“ се надигаше и спадаше колкото моя ръст. Тогава ставаше невъзможно да се задържа изправен и подскачах по влажната пръст като разтръскано бобено зърно.

Със събирането на дъждовни облаци се спускаше мрак. По принуда се прибирах в кабината на изтребителя. Там дремех или дъвчех листа от трифиди, които заливаха устата ми със сладко-горчивия си сок. Запълвах половин час с чистене на револвера и проверка на аварийните факли.

И в най-благоприятните обстоятелства надеждата е мимолетна. Колкото и усърдно да я пазиш и подхранваш с хапки оптимизъм, лесно е да изчезне. Въпреки всичко таях надежди. Например, че не съм далеч от сушата. Знаех, че теченията покрай южния бряг на Англия ще ме носят на югозапад до един момент. После ще се слеят с Гълфстрийм в Атлантическия океан, който пък ще ме тласне на север покрай издатината на Корнуол и към Ирландско море. Значи не бях чак толкова далеч от дома и семейството си. Поне се надявах…

Времето минаваше и у мен отново се прокрадваше подозрението, че не съм сам. Вече споменах, че някои нощи се будех в кабината и зървах надвесено над мен лице. Привиждаха ми се буйна коса и две блеснали очи. Сутрин си внушавах, че нощната гостенка е била при мен само насън.

Започнах обаче да откривам и по-веществени следи. Върнах се при самолета от яхтата и намерих на крилото два плъха с извити вратове. Бяха сложени прилежно един до друг като подарък. Една сутрин ми се причу човешки глас в далечината — напяваше меко и ритмично „Тате-тате, тате-тате-тате“… Писъци на чайки, променени от разстоянието? Кой знае.

Затова направих малък опит. Един следобед вързах парче бисквита на бинт от аварийния комплект. Провесих го от релинга на яхтата. Там се виждаше добре, но беше недосегаемо дори за най-атлетичния плъх.

После се поразходих по моята люшкаща се алея край морето. Върнах се след час и бинтът пърхаше леко с ветреца. Бисквитата я нямаше.

Ръждивото небе вече не ме потискаше. А щом се заех с работата си около яхтата, скоро се учудих на себе си. Подсвирквах си. Наистина си подсвирквах! Светлинката на оптимизма заблещука някъде в душата ми.

До десетия ден бях същински Робинзон Крузо. Събрах достатъчно плавен да си паля огън. Откъснах метален лист от опашката на самолета и го огънах в подобие на гърне, за да кипвам вода в него.

Пусках вътре филизи от трифиди и раци, подбрани измежду неуморно щъкащите по острова създания. Дори не се налагаше да ги ловя, сами се примъкваха към гърнето. Варивото имаше гадничък аромат — смес от сладост и горчилка с тегнещ над всичко остър солен дъх. С по-добрата храна се оправяше и настроението ми. Работата ми спореше. Можех и да се радвам на резултата от труда си. Скоро щях да освободя напълно яхтата от лозите.

Преди всичко обаче беше непоклатимото убеждение, че не съм сам на острова. По някакво чудо, което ме озадачаваше, но и радваше безмерно, дивото момиче бе оцеляло при нахлуването в гъсталака от трифиди. Вярно, още ме отбягваше. Боеше се твърде силно от оръжието, за да се покаже. Но щях да се справя с това, както се справих с хилядите лози, приковали яхтата към острова. С малко тактичност и поднесени бисквити бих могъл да си върна доверието и.

Кроях планове за завръщането у дома, и то с изумителна пътничка на борда.

Но знае се какво става и с най-хитроумните кроежи на мишките и хората…

Сутринта на единайсетия ми ден като съвременен Крузо вдигнах глава да си почина от рязането и зърнах параход, минаващ край острова. В този миг осъзнах, че съм приключил с освобождаването на яхтата. Веднага докопах и запалих авариен факел.

На кораба побързаха да дадат заден ход и да се върнат с кърмата напред към острова. Виждах непознати лица да се взират в мен от палубите. Явно бях интересна гледка за тях — фигура в нещо като скафандър и лъскав шлем, размахала ярко пламтящ факел върху сал от зеленина. А моето внимание бе приковано от непознатия флаг, който плющеше на мачтата на парахода.

Истината, че животът е пълен с изненади, се е изтъркала от повтаряне. И все пак си знаех, че събитията отново бяха взели неочакван обрат.

ДЕВЕТА ГЛАВА

НА БОРДА

Имаше посрещани. И то много. Събраха се на палубата в любопитна, но чудновато смълчана тълпа.

Все още задъхан от катеренето по въжената стълбичка, най-сетне откопчах шлема и го смъкнах от главата си. Як мъжага на шейсетина години с херкулесови рамене се вторачи в мен изпод свирепо настръхналите си гъсти бели вежди. По позата му — разкрачен и сплел пръсти зад гърба си — познах, че това трябва да е господарят и повелителят на кораба.

Накрая той ме заговори. От силата на дебелия му глас шлемът затрептя в ръката ми.

— Добре дошли на борда, господине. — Пронизващият му поглед не се отделяше от лицето ми. — Някои от тия хора… ония, де, дето май са чели множко от боклуците на Стария свят, ви взеха за пришълец от Космоса. Но не и аз, господине. И добре, че е тъй. Щото на оня, боцмана, де, му се щеше да ви пусне едно куршумче в корема. — Изви брадясалата си челюст към мъж с пушка в ръце.

— За всеки случай, нали схващате?

— Много се радвам, че сте го убедили да не стреля.

— Не съм го убеждавал, господине. Аз предпочитах да ви гръмне в крака. Ама имам пътници, дето много се напъваха да ме отклонят от тоя курс.

— Пътници ли?

Вече бях колкото останал без дъх, толкова и озадачен. Внезапното ми избавление от плаващия остров, последвано от срещата с цял куп корави нехайни моряци, съвсем ме обърка. А и заради странния говор на капитана трябваше да насилвам мозъка си, за да го разбера.

— Името ми, господине — продължи страховитият мъж с тътнещия си глас, — е Шарпстоун. Командвам парахода „Малкият Бигъл“. Нали не бъркам, че не сте били по своя воля на това парче носен от вълните боклук?

„Хайде, Дейвид, опомни се! — подканих се аз. — Размърдай си мозъка. Той те пита какво се е случило.“ Доста замаян, отговорих:

— Ъ-ъ… така е. Кацнах принудително тук преди няколко дена.

— Кацнахте принудително. Значи сте пилот?

— Да. Едва не добавих горчиво: „От най-злополучните. Две аварийни кацания за два дена.“

Капитан Шарпстоун попита:

— Пътници имахте ли?

— А-а… имаше един, но…

Обясних му как се озовах в безизходица на островчето и му разказах за смъртта на Хинкман.

— Адски лош късмет — подхвърли капитанът малко по кротко.

— Адски лош късмет…

Изви глава към човека с пушката и останах с впечатлението, че му даде поредица от заповеди. Но заради резкия акцент не долових повече от една-две думи. После пак се обърна към мен и подхвърли небрежно:

— Вярвам, че можем да ви предложим дребни удобства. Няма да откажете един душ и вкусна гозба, нали?

Отвърнах, че няма да откажа, и му благодарих.

— Но първо малко формалности за корабния дневник. Как се казвате, господине, и откъде сте?

— Името ми е Дейвид Мейсън. Аз съм от остров Уайт.

— Как точно се пише „Мейсън“, господине? Казах си фамилията по букви.

— Много благодаря, господин Мейсън, добре сте дошли на кораба. — Едрият мъж тържествено се здрависа с мен. Както и очаквах, пръстите му стискаха като менгеме. — Ще ме извините, но трябва да си поема задълженията. Моите пътници обаче ще се погрижат за нуждите ви. Дръзвам да позная отсега, че и те ще имат въпроси към вас.

Той понечи да се отдалечи, а аз усетих през подметките на обувките си боботенето на двигателите. Единственият син комин на кораба блъвна дим — набиваща се на очи бяла струя под необичайното червено небе. Потегляхме.

— Чакайте — спрях го внезапно. — Чакайте! Засега не бива да тръгваме. Капитан Шарпстоун впи в мен суров и недоумяващ поглед.

— Тъй ли било, господин Мейсън? Пък аз си мислех, че още командвам тоя кораб.

— Извинете… — смънках. — Аз… просто има още някой на острова.

— Нали казахте, че няма оцелели пътници от вашия самолет?

— Вярно…, но имаше едно момиче. Тя…

— Момиче ли? — Той многозначително изви вежда към стоящите наоколо. — И що за момиче беше то?

Убеден съм, че в този миг ме смяташе за бълнуващ луд, който си дърдори за въображаеми момичета, може би и русалки, припичали се на слънце върху сплъстените водорасли над водата.

— Вижте какво, капитане, съжалявам, ако не обяснявам смислено. Аз обаче открих момиче, което живее на острова. Трябва да е на петнайсет-шестнайсет години. Струва ми се, че е неспособна да говори. — Видях, че той се взря в острова, мъчеше се да намери момичето. — Тя започна да се крие от мен.

— Да се крие ли?

— Уплаших я… неволно…, защото стрелях с револвера по трифиди.

— Но ние, господин Мейсън, не забелязахме и помен от някакво момиче. Видяхме вас и групичка трифиди, друго нямаше. — Шарпстоун погледна един мъж на средна възраст. — Курс на югоизток, господин Ший. Скорост десет възела.

— Слушам, сър.

Мъжът закрачи енергично към мостика.

— А вие, господин Мейсън… — Както би се изразила майка ми, капитанът ми взе мярката с поглед от главата до петите. — Пъхнете се под горещия душ, после не е зле и корабният лекар да види как сте.

Почти му изкрещях:

— Капитане, там има младо момиче. Не може да се махне от острова, яде само мръсни плъхове и компания и правят трифиди! Тя ще умре, ако не я намерим!

Капитан Шарпстоун не трепна при моето избухване, сякаш беше издялан от гранит. Но очите му подсказваха, че ще ме окове в трюма или ще измисли друго морско наказание, ако продължа в същия дух.

— Господин Мейсън, преживели сте неприятни изпитания. Съветвам ви да изпуснете парата, после да приемете нашето гостоприемство.

Корабът вече се отдалечаваше от плаващото островче. Там стърчаха трифиди под мъждивата светлина. Представях си как прекрасното жизнено момиче вижда кораба — единствената му надежда за спасение — да се скрива зад хоризонта. Кипнах и треснах шлема си в релинга на кораба.

— Не можете да я зарежете там!

— Господин Мейсън…

— Върнете ме на острова, аз ще я доведа.

— Няма никакво момиче, господин Мейсън. А сега, за ваше добро, хората ми… — погледът му се спря на двама грамадни вахтени моряци — … ще ви отведат от палубата.

Двамата ме сграбчиха с ръце като лопати. Истинско безумие. Защо ли този човек не приемаше сериозно думите ми?

Направих опит да се изтръгна от хватката им. Напразно. Те бяха ходещи буци мускули. Без да влагат забележими усилия, моряците ме помъкнаха към една врата. Каквото и да сторех или да кажех, нищо нямаше да променя. Момичето щеше да остане на острова. И там щеше да си умре — от глад, от студ, от жилото на трифид. Нямаше никакво съмнение. Никакво.

— Настанете господин Мейсън в някоя каюта — заповяда капитанът.

— И не забравяйте да заключите вратата.

— Капитан Шарпстоун, един момент, моля.

Гласът, който чух, се различаваше коренно от грубата реч на моряците. Беше мек, сдържан и преди всичко женски.

— Капитане, бихте ли погледнали за миг към острова? — настоя този глас. — Има какво да видите.

И вие бихте си казали, че не започнах гостуването си на спасилия ме кораб по най-достойния начин. Но след като оставих зад себе си няколко трупа през последните седмица-две, бях непреклонен, че няма веднага да се натоваря с вината за гибелта на още един човек. Вече можех да се дръпна встрани, защото моряците ме пуснаха. Гледах с немалко злорадство как екипажът се разтърча по палубата, за да подготвят кораба за завой. Капитанът редеше заповедите си с привична лекота.

— Обърнете на сто и осемдесет градуса, навлизаме с острия край напред. Много бавно, господин Ший. Не ща тая мръсна гадост да се оплете във витлата. Господин Либъруиц, пригответе пак въжената стълбичка. Закрепете я.

Облегнах се на релинга. Над мен висеше слънцето — мрачен червен диск в зенита си. Светлината не беше в изобилие. Стигаше колкото да различаваме гнусните дебнещи трифиди и гърбиците, бележещи покритите с водорасли гробници на яхти и влекачи. Гледката би трябвало да е унила и потискаща. Но точно тогава, кълна се в небесата, целият настръхнах от победоносно ликуване.

Ето го и моето диво момиче с коса като огромно тъмно глухарче около главата си. Нейният блеснал от вълнение и (осмелявам се да предположа) страх поглед бе прикован в кораба с бълващ дим комин и пенещи водата витла. Допускам, че за пръв път виждаше такова нещо.

Толкова се радвах да я видя, че сърцето ми преливаше от простичко, дори идиотско щастие. Бях познал, че не е загинала в гъсталака от трифиди. Само Господ знаеше как е оживяла.

Доближи водата, колкото смееше, застана неспокойно върху опасно разръфаната сплъстена зеленина. Притискаше куфарче към гърдите си. Чакаше кораба, който я доближаваше мудно.

Мислено я убеждавах да не загуби смелост и да не се втурне обратно към скривалището си. Огромният кораб, надвиснал над нея, сигурно беше и величествен, и страшен. Но тя май разбираше, че в него е единственият и шанс да оцелее. Въпреки явния си ужас не помръдваше, вкопчена в куфарчето като майка, бранеща бебето си.

— Господин Мейсън, приятно е да ви види човек усмихнат.

Озърнах се към притежателката на мекия женски глас.

Прецених, че е на около двайсет и пет години. Стройна, но не и кльощава. Косата и с цвят между русия и рижия падаше свободно и се стелеше по раменете и в прическа, каквато не бях виждал. Ясните и умни очи имаха особен оттенък на зеленото, а по розово-бялата кожа на лицето и едва личаха лунички. Не беше на палубата, за да се занимава с машинариите — познах това по добре оформените ръце без мазоли. Тя направо излъчваше недоловимото качество, което някои наричат „потекло“. Носеше обаче работни джинсови дрехи, карирана риза и здрави обувки. Практичният избор на дрехи бе смекчен донякъде с розово шалче. Усмихваше се развеселена.

— Не се случва всеки ден някой да се опълчи на страшния капитан Шарпстоун. Поздравявам ви.

— Само исках да ми повярва. Но май избрах най-грубия начин.

— Все пак постигнахте каквото искахте. — Тя кимна към момичето, чакащо пъплещия кораб.

— Коя е тя?

— Не знам. Сигурно се е понесла в морето заедно с това парче, когато се е откъснало от сушата.

Обърнах се да погледна младата жена, застанала до мен. Мозъкът ми, изглежда, работеше твърде бавно този ден, защото чак сега разпознах акцента и макар да бях изгледал стотици холивудски филми в избледнялото величие на киносалона „Сандаун“.

— Вие сте американка — установих учуден.

— Вие, британците, сте невероятно проницателни хора. — Все тъй усмихната, тя плъзна пръсти по ръкава на моя гумиран летателен костюм. — Това ли е на мода сред младежите от вашата страна на Атлантика?

И аз се засмях неволно.

— Не бих казал. Всъщност с голямо облекчение ще го смъкна от гърба си след десет дена непрекъснато носене. Ъ-ъ… впрочем, моля да ме извините.

— За какво?

— За това, че изтъквам очевидното. Изтърсих, че сте американка. Нямах желание да се показвам толкова отчайващо тъп. Но преживях няколко необикновени дни, меко казано.

Загледах се в острия нос на кораба, който лесно разсече плаващата рогозка от водорасли като нож, режещ зеле. В този миг превключиха на заден ход и корабът спря. Един вахтен моряк спусна стълбичката. Промърморих по-скоро на себе си:

— Плаващи острови, трифиди, подивели момичета, дни с нощен мрак. Трудничко се свиква.

— Като ви слушам — благо промълви тя, — имате нужда от изобилна гозба и дълго отспиване.

— Охотно потвърждавам. И може би глътка-две ром, ако се намира на кораба?

— Мисля, че ще можем да напълним някоя и друга чашка. Сега пък аз се държа невъзпитано. — Светлозелените очи се смееха, когато тя ми подаде ръка. — Керис Бедекер от град Ню Йорк.

Отвърнах с кимане и усмивка, макар и бледа от умората.

— Дейвид Мейсън от остров Уайт.

Пак се обърнахме да гледаме как обвитото в парцали момиче се катери по стьлбичката. Дори с куфарчето в едната си ръка беше смайващо пъргава. Споделих откровено:

— Радвам се, че тя се отърва жива и здрава от трифидите.

Керис каза нещо, от което изпаднах в дълбоко недоумение.

— Да-а… — проточи и се взря замислено в страховитите според мен растения. — Доста жалки дребни екземплярчета, не мислите ли?

ДЕСЕТА ГЛАВА

ВЪПРОСИ И ОТГОВОРИ

Предполагах, че ще се храня сам в някоя каюта. Но очакванията ми бяха надминати.

Изкъпах се под великолепните горещи струи на душа. После се преоблякох с панталон и риза от тънък джинсов плат — даде ми ги назаем човек от екипажа, с когото бяхме почти равни на ръст. Засега не можаха да ми намерят обувки по мярка и ми предложиха чифт дебели вълнени чорапи с достатъчно черни шарки по тях, за да приличат смешно на куче-далматинец.

Мина час, след като взехме подивялото момиче от плаващия остров, и усещах боботенето на мощната парна машина, тласкаща кораба през открито море. Сресвах си косата с гребенче, също взето назаем, когато един моряк надникна през вратата.

— Кльопачката е готова, мой човек — осведоми ме той жизнерадостно. — В пътническия салон, по коридора, първата врата отляво. Няма как да го подминеш.

Благодарих му и отделих малко време да огледам гладко обръснатите си бузи. От здравословната, но ограничена диета през последните дни скулите ми изпъкваха повечко. Но нямах прегладнял вид, въпреки всичко.

Пътническият салон лъхаше на уют без никаква показност с меките си кресла и малкия, но сгряващ душата със съдържанието си бар в ъгъла. А на една маса се мъдреше голям супник, пълен догоре с яхния, която бе претъпкана със зеленчуци и големи телешки мръвки.

Открих, че няма да съм сам. Русокосата Керис Бедекер вече беше там заедно с трима мъже. Те горяха от нетърпение, досущ дечица, чакащи фокусник. Грейнаха в усмивки насреща ми, когато прекосих по чорапи килима.

— Хайде да пропуснем церемониите — подкани ме висок чернокож мъж и посочи супника. — Сигурно сте гладен.

— Няма да отричам. И ще бъда много щастлив, ако повече не вкуся трифид през живота си.

Май ги изненадах, защото се спогледаха недоумяващо. Керис стана.

— Ще донеса рома, който ви обещах. Но не чакайте, моля ви, започвайте с обяда. — Отиде до бара и наля щедра порция. — Между другото, нали нямате нищо против да ви правим компания?

— В никакъв случай.

Тя още държеше бутилката ром, но със свободната си ръка посочи поред всекиго от мъжете.

— Това са моите съратници в приключенията. Ето го Гейбриъл Дийдс.

Чернокожият пристъпи към мен. Беше най-високият от тримата и се движеше със свободната лекота на атлет. Усмихна се топло и стисна ръката ми.

— Радвам се, че сте на борда, господин Мейсън.

— Дейвид, моля — поправих го засмян.

— Достойният господин с русата брадичка е Дек Хърни — нехайно продължи Керис. — Не се оставяйте да ви подмами да играете шах с него. Партиите му се проточват дни наред и слага такъв вонящ тютюн в лулата си, че и месец не би ви стигнал да се съсредоточите. Мисля си, че тези димни завеси влизат в стратегията му.

Дек Хърни беше на около двайсет и три години, направи ми впечатление на дружелюбен, макар и стеснителен човек. Ухили се, изчервен от закачките на Керис.

— Последен, но не и по значение, е Рори Мастърфийлд. Най-запаленият свирач на банджо в целия кораб.

Рори имаше поглед на наблюдателен човек. Носът му пък завършваше с остър връх. Усмихваше се охотно, но малко ми приличаше на оса и се взираше много изпитателно. Завърших ритуала на здрависването, като стиснах неговата ръка.

— Дейвид, появихте се с интересен костюм. С какъв тип въздушна машина летяхте?

Обясних му и той подсвирна впечатлен. После примига, сякаш запаметяваше информацията, за да я използва по-късно.

— Хапнете си, хапнете — приятелски ме насърчи Гейбриъл. — Ще стигне и ако поискате допълнително. А, да. Дек, ще докопаш ли хляба от масата зад теб? Трябва да поохраним тоя човек.

Дек ми подаде чинията с купчина филии.

Яхнията ухаеше превъзходно. И вкусът не ме разочарова. Мръвките обаче ми се сториха удивителни — май бяха хвърляли безгрижно в яхнията цели телешки пържоли. Имаше и жълт зарзават колкото грах. Не го разпознах, но беше чудесен.

Набързо изгълтах няколко лъжици и поумувах как да подхвана огромните парчета телешко само със скромна лъжица в ръка. Тогава забелязах, че другите четирима около масата следят всяко мое движение с възбудата на публика, очакваща илюзионистът да извади заека от цилиндъра си.

Поспрях и се запитах дали не съм забравил нещо или пък случайно не съм проявил неучтивост. Керис обаче се изчерви.

— Моля да ни извините, че ви зяпаме. — Усмихна се виновно. — Но изобщо не сме предполагали, че морето ще ни поднесе нов Робинзон Крузо, и то пилот на реактивен изтребител.

Дек се хилеше.

— Отгоре на всичко готов да се опълчи на вдъхващия ужас капитан Шарпстоун.

Неволно се зачудих какво ли прави подивялото момиче. Съвсем новото и стъписващо преживяване при срещата с други хора сигурно я е объркало.

— Момичето, което качихте на борда… — подхванах аз.

— Не се безпокойте — побърза да ме прекъсне Керис. — Ким Со се е затворила с нея в една каюта. Гостенката ни с удоволствие похапва цяла купа курабийки. А вие харесахте ли яхнията?

— Изумителна е — отвърнах от все сърце. — Нямате представа колко ми е вкусна.

— Още хляб? Заповядайте, вземете си.

— А ромът как беше? — сети се Гейбриъл.

— Чудесен, направо чудесен. Отново започвам да се чувствам човек.

Рори се бе замислил.

— Никак не ви е провървяло, щом се наложи да зарежете самолета си на такова място. Какво се случи?

Разказах му как се опитахме да определим докъде се простира облачният слой, защото отначало предположихме, че той е причинил затъмнението, и как стигнахме до горчивия извод, че гръмотевичната буря е прекъснала радиовръзката ни с базата. Завърших историята с описание на аварийното кацане върху живата рогозка. Разбира се, поприказвахме си и за дребната гадост на природата, която явно не позволяваше на слънцето да свети нормално. Научих, че имат същия проблем в Ню Йорк, значи явлението не беше местно, а глобално.

Огледах оживените им лица, а те наблюдаваха как обирам чинията си с коричка хляб.

— Е, какво ви води насам? За пръв път срещам американци, а и не съм чувал някой да е стигнал до Европа през Атлантика още от Ослепяването.

— Ослепяването ли? — Керис кимна, че е разбрала. — При нас го наричаме Началото.

— Да, бе, Началото — сухо се засмя Гейбриъл. — Аз пък наричам това пресилен оптимизъм.

— Впрочем — обади се Рори — и европейците не пътуват на запад. — Поне не сме чували да се е случвало напоследък — уточни Керис.

Потиснах желанието да си оближа пръстите и се задоволих да допия рома от чашата си.

— Не е трудно да се обясни. Толкова заети бяхме с оцеляването от трийсетина години, че пътешествията в чужбина са ни последната грижа.

— Е, ние обаче смятаме да оправим положението — грейна Гейбриъл. — Обикаляме с това корито от Северния полярен кръг по целия бряг на Европа и Африка чак до екватора.

— Съставяме карти, събираме образци — животни, растения и минерали — допълни Дек.

— И преценяваме докъде са се разпрострели трифидите, доколкото можем — вметна Керис. — Още ром, Дейвид?

— Благодаря, но е по-добре да откажа. Вече ме удари в главата.

— О, между другото — Рори сякаш си спомни за незначителна, но заслужаваща да се спомене дреболия, — отбиваме се при хората по пътя да им кажем „здрасти“. — Усмихна се. — Време е да се опознаем със съседите си. Дейвид, разкажете ни за себе си. Как живеете на остров Уайт?

Последва доста продължителна размяна на въпроси и отговори. Четиримата ме подхванаха с въпроси и аз се стараех да им отговарям по-пълно. По едно време узнах, че корабът вече се е насочил към Ламанша и те се съгласиха по-скоро да седнем на по халба-две бира в Шанклин. След това и аз изкопчих малко сведения за събеседниците си. Всички живееха в Ню Йорк. Те бяха научният екип на „Малкият Бигъл“. Сигурно сте се досетили, че е бил наречен на кораба „Бигъл“, с който Дарвин обикалял океаните. Имало и кораб „Големият Бигъл“, който пътувал на юг край американския бряг със същите задачи. Общо взето, бе им възложено да проверят какво е оцеляло от Стария свят, да установят какви земи са завладели трифидите и да се свържат с разпръснатите отломки от човечеството с далечната цел да бъдат събрани в единна глобална организация. — Някои се отнасят равнодушно към това — въздъхна Керис, — А една общност на норвежкия бряг отговори на молбата ни за слизане на брега с няколко точни пушечни изстрела.

— Загубихме двама моряци. — Отнесеният поглед на Рори ми подсказа, че си спомня неприятна случка. — Затова капитанът беше малко наежен при стъпването ви на борда днес.

Докато си приказвахме, започнах да изпитвам едва ли не страхопочитание към тези млади хора. Тяхната жизненост и неукротимата им енергия бяха необичайни. Помня, че си казах: „Ако ги включат в контакта, ще дават електричество за всички уреди на кораба.“ Нито за миг не оставаха в покой, независимо дали бяха изправени или седнали, говореха с изразителни жестове и припряна самоувереност, каквато не бях виждал дотогава. От време на време се чувствах като тъповатия братовчед провинциалист от вицовете. А те жадуваха да научат всяка подробност от живота на моя остров.

— Откъде си доставяте въглища? — попита Дек, лъскайки очилата си, докато заблестяха като хелиограф. — На остров Уайт няма „естествени“ залежи на въглища, нали?

— Ъ-ъ… няма — потвърдих, щом сдъвках поредната бисквита, която те наричаха курабийка. — Почти не използваме…

— Не използвате въглища ли? — Всички се изненадаха.

— А отоплението и осветлението? Нали имате и параходи?

— Имаме, обаче са преоборудвани да работят с течно гориво.

— Да нямате петролни кладенци?

— Не, обаче…

— Не е възможно още да разчитате на стари петролни резерви.

— Така е. Извличаме гориво от трифидите.

— Трифидите?! — Очите на Рори се разшириха като че ли чу върховна глупост. — Но как, за Бога, рафинирате маслото им до гориво?

— Ами, построихме рафинерия, която преработва трифиди в промишлени мащаби. Моят баща и още един човек на име Коукър изобретиха инсталацията преди двайсетина години. Напълно възможно е от маслото да се извлече лек спирт със свойства като на керосина и…

— Чуйте го само! — възкликна Гейбриъл. — Тези приятели изстискват бензин от проклетите растения. Невероятно!

— Получаваме и по-тежки масла за смазки, готвене и лекарства — добавих гордо, но смутено. — И горивото в моя реактивен изтребител беше спирт от трифиди. Различава се от горивата за двигателите с вътрешно горене или…

— Божичко… — отрони изумената Керис. — Най-важно е обаче дали вашите хора биха дали технологията на нашите?

Засмях се доста наивно.

— Не виждам защо да не ви я дадат.

Рори си потриваше брадичката.

— И имате реактивен въздушен флот, така ли?

— Да. Предимно изтребители и леки бомбардировачи.

— Иисусе…

Изведнъж Дек и другите трима се облегнаха назад и взеха да се споглеждат. Май успяха да си кажат немалко неща само с очите. Неочаквано ми се стори, че биха предпочели да се усамотят, където няма да ги чувам, за да си поблъскат главите над казаното от мен.

Накрая Керис подхвана с много премерен тон, от който в ума ми за пръв път се пробуди безпокойство:

— Дейвид, значи твърдите, че вашият остров поддържа военновъздушни сили?

— Да — отвърнах, настроен по-предпазливо. — За самозащита.

— А смятате ли, че сте застрашени от… чуждестранна сила? Не мога да намеря по-точен израз.

— Не стигаме чак дотам. Но се е случвало да ни нападат пирати. По-малките острови от нашата група бяха особено уязвими.

— Значи сте използвали тези реактивни самолети и за атаки?

— Понякога. Гласче някъде в съзнанието ми ме предупреди да си прехапя дългия език.

— Ясно. — Керис поумува още малко. — Нали разбирате защо бихме могли да се обезпокоим, като научим, че общност от другата страна на океана поддържа толкова боеспособен въздушен флот?

— Само за отбранителни цели.

— Но е подходящ и за нападения, нали?

— Права сте. — Усмихнах се и вдигнах рамене. — Моля ви да повярвате обаче, че никой при нас не жадува да стане господар на света.

Рори издиша шумно и впи острия си поглед в мен.

— Дейвид, може би вниквате в затрудненията ни. Ние… тоест нашите хора се излагат на голям риск. Да, отиваме при общностите по цял свят, дружески им протягаме ръка и предлагаме да започнем търговия — да разменяме не само продукти, но и знания. Ала освен това издаваме, че имаме жизнеспособно, самозадоволяващо се общество с достъп до суровини като въглища и дървесина. Кимнах.

— Загрижени сте, че някоя от европейските общности би се опитала да ви нападне и да ви отнеме всичко.

— Не пренебрегваме тази опасност. — Изражението на Гейбриъл се помрачи. — И ние сме си патили от пиратски нападения. Загубихме приятели и близки.

— Затова не бива да се учудвате, че малко се изнервяме, щом научим, че някой има цял флот реактивни бомбардировачи и изтребители — вметна Керис.

— В края на краищата… — погледът на Рори срещу мен не трепваше — … бихте могли да решите, че е по-добре не да търгувате, а просто да ни пратите по дяволите с бомбите си и да си вземете, каквото ви хареса.

— Не сме такива хора — заявих убедено. — Предпочитаме мира. И ние искаме да създадем връзки между различните общности.

Гейбриъл се поотпусна.

— Радвам се да го чуя.

— И ние искаме да имаме само приятели — засмя се Рори, — а не врагове.

— Освен това — изтъкнах — нито един от нашите самолети, дори изтребителите, не може да стигне до Ню Йорк.

— Значи нямате самолетоносачи?

Прихнах.

— Нямаме. Не си позволяваме този лукс.

Изведнъж всички наоколо цъфнаха в усмивки.

— В такъв случай ще бъдем най-близки приятели — обяви Гейбриъл и стана. — Според мен поводът заслужава да си сипем нещичко, за да го отпразнуваме.

Върна се с уиски — толкова силно, че пареше гърлото. Две-три глътки стигнаха алкохолът да зазвънти във вените ми и да проникне направо в главата ми. След единайсет денонощия, през които спах сгърчен в тясната кабина, изведнъж усетих смазваща умора. Керис забеляза, че брадичката ми провисва към гърдите. Каза ми, че са приготвили каюта за мен, и ме съпроводи по коридора с лека стъпка до малка, но уютна стаичка, където ме чакаше току-що застланата койка.

— О, Дейвид, сетих се нещо — подхвърли на излизане. — Шкиперът каза, че би трябвало да пристигнем на остров Уайт утре сутринта. А дотогава се чувствай като у дома си.

Успях да и благодаря, преди да потъна в прекрасен унес без сънища.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

НОЩ

От кораба до много далечния бряг прелитаха радиосигнали, други се връщаха мигновено през ефира. Предаваше се информация. Задаваха се въпроси. Получиха се заповеди.

Тогава нищо не знаех. Спях в блажено кротко неведение на своята койка под палубата.

Шумът на двигателите се промени. Трептенето от блъскащите бутала се разнасяше по целия кораб, силата му нарастваше. Огнярите, вдигнати рано от койките си, получиха заповед да слязат в машинното, без да са закусили. Няма съмнение, че там не само са разпалвали котлите, но и са загрявали въздуха с пламенните си псувни. Но работата преди всичко. Трябваше да подават парата с най-голямото налягане, което би понесъл старият кораб. Захранваха пещите с въглища и още въглища. Корабът пореше все по-устремно океана в нощта. И това не знаех. Продължих да си спя.

Над мен искри изригваха от комина и проблясваха под небето, което оставаше беззвездно и мъртвешки тъмно. Всеки стоящ на палубата би могъл да види дирята зад кърмата като светеща следа от тебешир по черна дъска. Отначало трябва да е била права. По-късно обаче наблюдателят би забелязал как се извива градус по градус, докато корабът завива по нов курс. Имаше съкровище на борда. И то с такава безмерна ценност, че повелителят на кораба получи заповед да не спира пред нищо. И заради никого.

Потънал в уюта на все същото блажено неведение, аз се надигнах от койката, обух смешните чорапи като козина на далматинец, облякох се и отидох в пътническия салон. Там закусих със смес от хрускав бекон, яйца и препечени филийки, потопени в особено сладък сироп. Отгоре на всичко не се заслушах, когато Гейбриъл Дийдс влезе, отпивайки огромни глътки кафе от чашата си, и изтърси:

— Някой да е наясно защо шкиперът е пришпорил така вехтото корито? Тази сутрин се носи като скутер.

Другите само свиха рамене и пак се заеха със закуската. Керис ме разпитваше за инфраструктурата на остров Уайт.

Инфраструктура ли? Не бих могъл и да напиша думата правилно, без да напрегна паметта си, камо ли да се впусна в подробности за километрите релсов път или водопровод, с които можехме да се похвалим.

В онзи момент още бях простодушен невежа и си въобразявах, че ни остава един час път до моя дом. Керис вече се бе сдобила с филмова лента от складовете на кораба и я зареди в прекрасна германска 8-милиметрова камера. Неволно се вторачих в изящните и пръсти, прокарващи лентата през водачите и зъбците, преди внимателно да я пъхне зад обектива. Механизмите може и да бяха на четири десетилетия, но камерата още работеше с точността на швейцарски часовник. Срещата на два народа след трийсетгодишна раздяла щеше да бъде съхранена за поколенията.

По-късно излязох на палубата. Екипажът се трудеше усърдно, без да поглежда встрани. Видях капитан Шарпстоун на мостика, скръстил ръце зад гърба си, изпъчил се срещу хоризонта и вперил поглед над носа на кораба.

На предната палуба забелязах и малокалибрено оръдие, също и две стойки с тежки картечници. Тези хора нямаха намерение да навлязат неподготвени в опасни води.

Слънцето се издигаше високо над хоризонта. Тоест жалкото подобие на светило, което имахме в тези затъмнени дни. Отново ми напомни за кръг от оранжево фолио. Висеше равнодушно, сякаш залепено за небето. Очакваше ни поредният мрачен ден и макар да беше юни, студът се усещаше. Каквото и да филтрираше светлината толкова много километри над нас, със същия успех пречеше на слънцето да ни огрява. Ден след ден във въздуха натежаваше предчувствие за зима.

Дали последните думи на господин Хартлоу преди смъртта му не бяха самата истина? Може би това беше началото на края. Предричаше го коя ли не религия — свършекът на света ще бъде възвестен от неестествена тъма.

Без светлина няма фотосинтеза. Растенията щяха да измрат. След тях щяха да загинат тревопасните животни. Скоро цялата хранителна верига щеше да се разпадне брънка по брънка.

От тези мисли тръпки ме побиха чак в костите, смразиха ме по-силно и от студения въздух.

Опирах лакти на релинга, зяпах ту премятащите се вълни в ръждивото море, ту хоризонта с надеждата да зърна първите заоблени възвишения на остров Уайт. В този миг най-голямата радост за мен щеше да бъде разходката по вълнолома на път към града. Да видя познати лица. Да чуя гласовете на децата в училищния двор. Дори си представих как се отпускам удобно в мекото кресло у дома и разказвам на родителите и сестрите си своите премеждия. Въображението ми рисуваше техните ококорени очи, докато слухът им попива всяка дума от описанието на моите приключения. А вечерта ще си отпусна душата в града с Мич. Замечтан търсех с поглед родния край, но изведнъж усетих нечие присъствие до себе си.

— О, Керис, извинявай, не те забелязах веднага.

— Не исках да те безпокоя.

— Просто се надявах да зърна вече дома си.

— Виждаш ли нещо?

— Засега не.

— Трябва да ти намерим някакви обувки. Не бива да стоиш тук по чорапи, мразовито е.

— Не усетих — отвърнах, макар и да не беше съвсем вярно. Всъщност знаех добре, че е дяволски студено. — Подготви се за тържествено посрещане — кимнах към хоризонта. — Няма да се учудя, ако дори цялото население се струпа да ви поздрави. — Ухилих се. — Не се случва всеки ден до пристана да спре цял кораб, пълен с американци.

— И аз ще съм готова с кинокамерата — усмихна се тя до ушите. — Няма да пропусна хубавия ти профил, когато акостираме.

— Хубав ли? С тая муцуна, от която се напукват и лещите в обектива? Я стига.

— Ти ще си зает да търсиш жена си в тълпата.

— Не позна. Не съм женен.

— Тъй ли… — Тя се обърна да погледне напред, дългата и коса се разстла с вятъра. — Гейб е прав. Пердашим с пълна скорост. Шкиперът се е разбързал да те върне жив и здрав вкъщи.

— Сигурна ли си, че е изпратил предварително съобщение на честотата, която ви казах?

— Разбира се. От мен да знаеш, отдъхнаха си, щом чуха, че си невредим. — Жалко, че не мога да кажа същото и за моя спътник.

За малко се смълчахме, чуваше се съскането на разцепената от носа вода.

— Ти спаси момичето — накрая напомни Керис, приковала погледа ми със зелените си очи. — Ще се прибереш като герой.

— Не се чувствам такъв — тръснах глава. — Всъщност ми е адски гадно заради нещастието с Хинкман.

— Е, все пак си намисли речта, преди да си стъпил на родна земя. За онези твои хора на острова вече си герой.

— Май по-скоро се дължи на произхода ми, отколкото на собствените ми достойнства.

Керис отметна косата от лицето си, защото вятърът я раздуха в преливаща се завеса, искрящо червена в навъсения здрач.

— Дейвид, или си твърде скромен… почти непоносимо скромен, или криеш някаква голяма семейна тайна. Наведох се напред, подпрян на релинга, и се загледах в пяната около носа на кораба.

— Не е голяма. Просто баща ми, общо взето, е нещо като полубог в очите на хората у дома.

— И ти, тъй да се каже, знаеш какви велики дела се очакват и от теб?

— Донякъде е вярно.

— И това те измъчва?

— А, не особено — усмихнах и се. — Баща ми е страхотен татко, а семейството ми не иска от мен да бъда Бил Мейсън номер две. Но обществеността си има очаквания.

— Може би няма да ги разочароваш.

— Керис, досега единственото ми забележително постижение е съсипването на два от самолетите на острова за два дена. И ако очакват от мен да нахлузя обувките на великан, май ще се окаже, че краката ми са адски мънички.

Пак се облегнах на релинга и за пръв път забелязах колко бели са зъбите на Керис, обрамчени от тези нейни пълни устни. — Впрочем не исках да си помислиш, че се окайвам. А твоето семейство… бива ли си го?

— Бива си го. Но е трудничко да не го губя от поглед.

— Многолюдно семейство, а?

— Може да се каже.

— Един мой познат — Мич Мичъл — има осмина братя и две сестри. Не го знам как успява да им запомни рождените дни… — подсмихнах се — … а дори и имената.

— Приятелят ти Мич е изтеглил лекия жребий в живота.

— Твоите повече ли са?

— Хъм… — Тя кимна усмихната. — При последното преброяване имах сто и петнайсет братя и точно сто и двайсет сестри.

Разкикотих се и зачаках да чуя в какво е солта на шегичката. После долових, че не ме занася.

— Да му се не види…

— А ти си въобразяваше, че Мич си има проблеми. — Все тъй засмяна, тя докосна брадичката ми. — Ако това твое чене увисне още малко, ще нащърби палубата. Я да видим… — И тя се наведе над релинга, косата и се развя назад от ветреца. — Появи ли се вече този остров?

Осени ме дребно прозрение. Изолираните общества се развиват твърде различно едно от друго. Ние имахме Домове на майките. Ню Йорк пък се перчеше със семейства, в които има над двеста деца…, макар че как успяваха да извъртят този номер, само Господ знаеше. Но поне в едно бях убеден — по принуда щяхме да разширим смайващо кръгозора си. Трябваше да възприемем девиза: „Да живеят различията!“ Иначе щяхме да се сблъскаме с избуяли предразсъдъци, таящи в себе си заплаха.

И докато се питах как ли американците от кораба ще се справят с културния шок при срещата с провинциалната ни общност на остров Уайт, погледът ми се отклони към мъждукащото слънце. Едва сега открих, че с него става още нещо неприятно. Много неприятно.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

НЕОЧАКВАНО ПРЕПЯТСТВИЕ

— Дейвид? Какво не е наред?

Стрелнах Керис с толкова яростен поглед, че тя се отдръпна.

— Корабът! — сопнах и се. — Плава в скапаната обратна посока!

— Как така в обратната посока? Отвеждаме те у дома.

— О, не, по дяволите… Как не се сетих досега?

— Дейвид…

— Направо ми се навираше в очите от двайсетина минути.

— Дейвид — смутено завъртя глава Керис, — Не разбирам какво…

— Погледни слънцето.

Разтреперан от гняв, аз посочих кървавочервения диск в небето.

— Какво му е на слънцето? Не виждам…

— И аз не виждах. — Поех си дъх. — Слушай, Керис, сега е преди обед. Слънцето още се издига. Само че над кърмата — зад кораба! А трябваше да е отпред. Това означава, че сме се отправили на запад, а не на изток!

— Не мога да го проумея. Нали уж щяхме…

— Уж щяхте да ме откарате вкъщи. — Изгледах начумерено мостика. — Но май е имало промяна в плана.

— Дейвид?…

— Ще си поприказвам с онзи капитан Блай[2] или както му беше името! Вбесен, че ме изпързаляха така, аз се качих на мостика.

— Добро ви утро, господин Мейсън. — Капитан Шарпстоун пак стоеше с ръце зад гърба. Не ме погледна, взираше се в червения хоризонт. — Дано сте се наспали добре. — Обърна се към офицер зад себе си. — Скорост осемнайсет възела, господин Леман.

— Капитан Шарпстоун — подхванах аз, — какво става?

— Постигаме дяволски добра скорост, господин Мейсън. Ето какво става.

— Да, но сте сбъркали посоката.

— Няма никаква грешка.

— Не плавате ли на запад?

— На северозапад, господин Мейсън.

— Но защо? Нали щяхте да ме върнете у дома на остров Уайт.

— Променихме плановете си, господине.

— Защо се разбързахте толкова? Не можехте ли първо да ме оставите на острова?

— Такива заповеди получих, господин Мейсън.

— Едва ли ви оставаше повече от половин денонощие път от острова. Защо да не…

— Господин Мейсън, когато получите заповед от своя командир, вие я изпълнявате, нали? Бе ми заповядано от най висшите власти да завия обратно и да се отправя с пълна пара към своето пристанище. Нямам друг избор, освен да се подчиня. Или сте ме помислили за някакъв бунтар, господине?

— Не може ли да се обадите на вашето командване и да обясните къде сте? А ако привършвате запасите, нашите хора с радост ще ви…

— Господин Мейсън! Във вашата професия може и да е приемливо да оспорвате заповедите на командира си, но в моята това се смята за неподчинение. Значи е недопустимо. — Той впи поглед в мен изпод свирепо щръкналите си вежди. — Не се съмнявам, че ще бъде намерен начин да ви върнат невредим при вашите близки, щом бъде практически възможно. Но засега курсът ни е на северозапад.

— Към Ню Йорк ли?

Вместо отговор той се загледа упорито през панорамния прозорец на мостика. Усетих нечии пръсти да докосват ръкава ми. Керис ми подсказа с кимане, че е най-добре да оставя капитана на мира.

Макар още да скърцах със зъби, отидох с нея в пътническия салон. За жалост трябва да призная, че там и се наложи да изслуша мнението ми за заповедите, които капитанът бе получил. Както се бях разгорещил, изпъстрих думите си изобилно с най-долния английски жаргон.

Какво бихте сторили в такова положение? Ако откриете, че вместо да ви отведе у дома, корабът ви отнася към чужда земя? Ще вдигнете едноличен бунт, може би? Едва ли.

Въпреки това почти през целия ден крачех ядосан по палубата и се зъбех на всеки, чийто поглед срещах. Керис, Гейбриъл, Дек и Ким Со, момичето с азиатските черти, не криеха съчувствието си. Потвърдиха обаче, че капитанът е длъжен да изпълнява заповедите. Колкото и непреклонен да беше капитан Шарпстоун, прояви и справедливост. След обяда с толкова огромен бифтек, че се опулих, ми предложиха да съчиня съобщение до моето командване.

В пристъп на носталгия написах, че съм добре, но плановете са се променили и ще се върна в не чак толкова далечното бъдеще. После нямах друг избор, освен да се насладя на пътуването, доколкото мога.

Скоро така свикнах с боботенето на двигателите, че не го забелязвах. Първият ми унил ден завърши, когато слънцето, бледо като червеникава тухла, сякаш угасна в океана.

С нови обувки на краката се поразходих по палубата заедно с Керис. Не се борихме дълго с нощния студ и се върнахме в уютния салон, където Гейбриъл седеше до една маса и пишеше, а Рори лениво пощипваше струните на своето банджо. Прекарах около час в спокойна игра на карти с Керис, без да знам каква изненада ще ме сполети скоро.

Малко след девет часа влезе Ким Со, цъфнала в усмивка. Отначало бях готов да заподозра, че ми е подготвила някакъв майтап. Тя все се озърташе през рамо и лъскавата и черна плитка се люшкаше. Огледа всички ни, засмя се до уши и изрече:

— Може ли да ви запозная с нова гостенка?

На вратата нерешително се показа момиче на около петнайсет години. И нейното лице грееше в широка усмивка, а погледът и шареше по всички ни. Щом ме зърна, ухили се още по-весело. Посочи с пръст, разкикоти се и подвикна:

— Човек бум-бум! Човек бум-бум!

Как се бе преобразило моето диво хлапе от островчето… Отначало изобщо не я познах. Тъмното глухарче на бухналата и коса бе подрязано с вкус. Беше се изкъпала и носеше чисти дрехи. Промяната ме изуми, но и зарадва. Ким Со кимна насърчително на момичето и пак ни изгледа с горда усмивка.

— Искам всички да се запознаете с Кристина.

Доскорошното диваче се потупа с длан по лицето.

— Кис-тина. Кис-тина.

— Крис-тина — бавно повтори Ким.

— Крис-тина. — Кис-тина!

Ким се засмя.

— Е, все пак напредваме. Ако не с великански крачки, поне с бебешко топуркане.

Цяла нощ и ден Ким се бе старала да спечели доверието на момичето. Разказа ни, че Кристина охотно се пъхнала под душа и се преоблякла. Добави, че като малка сигурно е расла в цивилизована среда, защото знаела как да си мие лицето и зъбите и да си среше косата. Усилено наваксвала навиците за живот сред други хора. След броени часове пипала мебели, картини и дрехи, мъчела се да си припомни названията им.

И аз изпитах прилив на чувство, близко до гордостта, докато Кристина подтичваше из салона и оглеждаше всичко с детинско любопитство.

— Стол… маса. Маса! — Тя тържествуващо чукна по масата с кокалчетата на юмрука си. — Маса. Седни. Яж. Там леля Сю. — Посочи единия край на масата и се престори, че вади нещо от устата си. — Кхъ-кхъ… Уф! Размахваше ръка пред лицето си, докато кашляше.

Керис ме погледна.

— Доколкото схващам, леля Сю е пушила като комин.

— Макси — долу… долу… Макси лош. Вече имитираше куче, сложило предните си лапи на масата.

Рори се взираше в Кристина.

— Тя ще може ли да говори нормално? Тоест питам дали речникът и занапред ще си остане толкова оскъден?

— Попива всичко дяволски бързо. Много схватливо хлапе.

Кристина ненадейно пъхна пръст в устата си и го извади с влажен пукот. После се престори, че пълни чаша от въображаема бутилка. И този път заговори с учудващо дебел глас, почти като на мъж, а и долових ясно шотландски акцент.

— Наздраве за още една година живот… Бог да пази краля.

— Мили Боже… — Гейбриъл клатеше глава възхитен. — Чувал съм за фотографска памет, но както излиза, тя има фонографска памет.

— Допускам — подхвана Керис замислено, — че дори изведнъж да останеш сам на четири-пет години, ранните спомени за дома и семейството вече са се врязали твърде дълбоко и е невъзможно да се заличат.

Гейбриъл кимна.

— Горкото дете. Не ми се мисли през какви премеждия е минала.

— Засега отказва да спи на койка — сподели Ким. — Смъква завивките и си-прави от тях нещо като леговище в един ъгъл. Но както виждате, духът и е бодър. Тя е жизнена и умна.

Сияещата Кристина обикаляше, галеше всекиго по ръцете и главата и повтаряше:

— Здравей… здравей… здравей…

Щом стигна до мен, пак ме посочи и каза думите, с които влезе в салона:

— Човек бум-бум.

— Значи ти си човекът бум-бум? — подкачи ме развеселена Керис.

Кимнах и се усмихнах на Кристина, още се чудех на преобразяването и.

— Тя помни как я уплаших с револвера си. Гръмнах от упор един трифид, защото се примъкна прекалено наблизо. И тя направо полудя от страх.

— Е, няма страшно — увери ме Керис. — Виждам, че пак си и симпатичен. — Отново се ухили до уши и ме изгледа. — Човекът бум-бум.

Кристина ненадейно изскочи от стаята. Усмивката ми посърна.

— Керис, ти може би избърза малко…

— Не се притеснявайте — успокои ни Ким. — За Кристина всичко още е ново. Неизбежно е понякога да и дойде в повечко.

Предположих, че момичето се е свило в гнездото си от одеяла в своята каюта. Но тя се върна скоро, грейнала от гордост.

— Запазих го — похвали ми се и вдигна куфарчето пред себе си. — Запазих го… ти… ти! Подаваше ми куфарчето.

— Искаш аз да го пазя ли? — озадачих се. — Но то си е твое, Кристина.

— Ти го — настояваше тя. — Ти го! Завъртях глава. — Извинявай, Кристина. Не разбирам.

— Ти… го!

Безпомощно се озърнах към останалите. И те клатеха глави в недоумение.

— Ах! Ах! Ах! — От устата и се изтръгваха гърлени звуци, по-скоро лай, а не човешка реч. — Ах! Ах!

Изведнъж тя грабна листа, на който Гейбриъл пишеше преди малко. Размърда го наляво-надясно пред лицето си и едва не си избърса очите с него. Напяваше безспир:

— Ти го! Ти го! Ти го!

— О-о… искаш да го прочета!

Очите и блеснаха тържествуващо. Закима енергично и повтори възбудено:

— Прочети го. Прочети го.

— Добре — усмихнах се. — Вече те разбирам, Кристина.

Тя се настани до мен на дивана и с удоволствие обви ръце около коленете си като дете, за да гледа как отварям ключалките на куфарчето.

По белезите и петната (а май имаше и следи от животински зъби) личеше, че и то би имало какво да разкаже за приключенията си през годините. Само Кристина си знаеше защо го бе опазила грижливо, откакто още малка е била принудена сама да се бори за живота си. Вдигнах капака едва ли не почтително. Започнах да вадя предметите един по един и ги нареждах внимателно на масата. Малка Библия. Разгърнах я и прочетох посвещението.

— „Дар за Кристина Джейн Скофилд по случай кръщенето и. С обич от нейната леля Сюзън Турейн.“

Кристина наблюдаваше жадно как представям съкровищата и.

— Една кукла — промърморих и оставих играчката до книгата.

— Бекър — промълви Кристина и докосна лицето на куклата. Дойде ред на нещо твърдо, увито в хартия. В първия миг го помислих за камък. Само че…

— Хляб. Пресъхнал и престарял. Може би е от много години.

Имаше и няколко дрешки за момиченце на четири-пет години. В мен се прокрадна предчувствие за неизбежното. Знаех, че ще открия някакви сведения за миналото на момичето. Секунда-две се колебаех дали да продължа този ритуал пред очите на Кристина. Тя докосна памучна дреха.

— Блю-ззъ. — Помисли и се поправи: — Блуза. — Паметта и се възстановяваше, познах по внезапния разсеян поглед. — Лошо куче Макс… растението го ухапа. — Оживлението и се стопи, седеше неподвижно. — Растението го ухапа. Макс в земята.

Настроението в салона се помрачи забележимо. Стори ми се, че всеки се вторачваше в тази купчинка предмети и вече си имаше своя версия какво е преживяла Кристина преди години. Аз виждах във въображението си малко момиченце, тичащо през притъмняла гора, притиснало към гърдите си куфарчето, в което някой бе събрал най-необходими вещи. Къшей хляб, останал неизяден. Библия, която тя не е можела да прочете, но е щяла да и напомня за по-щастливи времена. Стига да оцелее.

Имаше още неща в куфарчето. Въженце. Джобно ножче. Празна кибритена кутийка. Златен медальон с рус кичур вътре. Надписът гласеше „Маргарет Ан Скофилд“.

Майката на момичето?

На дъното беше последната вещ. Метална кутия за пура със завинтено капаче. Побирала е голяма пура, вероятно кубинска. Спомен за баща и? Доста любопитна сбирка предмети.

Понечих да прибера всичко в куфарчето, но Кристина ме спря, вкопчвайки се в китката ми. Насочи ръката ми към кутията за пура и притисна пръстите ми към метала.

Огледах се към другите в стаята. Те наблюдаваха с напрегнато очакване в смълчаното помещение, където се чуваше само далечното боботене на двигателите.

— Прочети го — настоя момичето.

По цилиндърчето нямаше нищо за четене. Отворих го. И видях стегнато навитото листче.

Измъкнах листчето полека и мина време, докато го разгъна и го притисна с длани върху масата. Текстът като че бе надраскан припряно, но личеше и навикът да се пише красиво.

Взрях се в Кристина. И тя чакаше със светнали очи, без да шавне.

Нямаше как да протакам повече. Прочетох писмото на глас:

— „До всеки, за когото се отнася това. Момичето, което ви даде това писмо, е моя дъщеря. Името и е Кристина Джейн Скофилд. Тя е на пет години.

Не ми остава време да се впускам в подробности за премеждията ни. Двайсет години живяхме в укрепен лагер на брега на Корнуол. Бяхме смесена общност от зрящи и незрящи. По мое мнение се справяхме сравнително добре, препитавахме се предимно със земеделие и разнообразявахме храната си с по малко риба.

Но преди една година цяла флотилия яхти доближи брега. Нямахме време да се подготвим за отбрана, преди да ни нападнат. Нашествениците отведоха зрящите жени и децата ни. Останалите бяха изклани. По-скоро с късмет, а не с хитроумие, им се изплъзнах заедно с дъщеря си Кристина. Бродихме месеци наред. Хранехме се, с каквото намерим. Спяхме в развалини. И вечно бягахме от трифидите, които тръгнаха подир нас, както вълците вървят по следите на ранено животно. Всъщност точно така си беше. Вече бях на възраст, когато напуснахме селището. А сега съм болен. За мен е огромно мъчение да измина повече от километър-два на ден. Мъкнем се бавно и трифидите ни догонват.

За цяла година митарства не срещнахме дори един човек. И стигнах до заключението, че сме единствените хора в цялата страна. Трифидите или са изтребили другите, или са ги прогонили. А сега тези прокълнати растения упорито се канят да се нахранят с нас.

Седя и пиша до теб — непознатия, когото никога няма да зърна. С Кристина намерихме временно убежище в един хангар с лодки до река. Тъмно е. Макар че не ги виждам, мога да ги чуя — трифидите тракат по стволовете си с онези техни пръчици като пръсти, съобщават и на себеподобните си, че са ни хванали в клопка тук.

Кристина спи безметежно. Тя не знае, че това е последната ни вечер заедно.

Въпреки че не разбирам нищо от медицина, досещам се, че времето ми изтича. Напипвам твърда неподвижна буца в корема си. Кожата ми е болнаво жълта. Подозирам, че е тумор. Все едно е, защото съм твърде слаб да извървя повече от няколко крачки наведнъж. Скоро и това няма да ми е по силите.

Аз обаче не се безпокоя. Тревожа се само за дъщеричката си. Сърцето ми се къса при мисълта да я оставя самотна и беззащитна… и безпомощна срещу онези гнусни растения.

Вече се питам дали разсъдъкът не ме напуска. Толкова ми се дреме, че трудно оставам буден по-дълго от броени минути. Тази вечер Кристина се измъкна от хангара. Спомням си смътно, че я попитах къде е ходила. Тя отговори, че е търсила, ябълки, но някакви други растения непрекъснато я биели с вейките си. Разбира се, притесних се и я попитах дали са я удряли с жилата си. Тя потвърди, смъдяло мъничко, но не било много зле. По лицето и наистина имаше розови белези, но не и отоци, камо ли признаци на отравяне. Може обаче да ми се е присънило. Ех, съчинявам това писмо, за да се откъсна от действителността. Отлагам края и онова, което трябва да причиня на прекрасното си дете.

След малко ще я сложа в малката лодка, която намерих в хангара. Ще и дам храна, вода и това писмо, после ще я пусна сама в мрака. Друго не мога да сторя. Едва се движа. И знам, че не ми стигат силите да се намъкна в лодката при нея. Милото ми дете ще трябва да направи каквото може, за да оцелее в света отвън.

Да я гледам как си отива ще е най-голямата мъка в живота ми, защото знам, че се разделяме завинаги… и може би я пращам на смърт. Но има ли друг начин? Има ли?

От цялата си душа ви умолявам да се грижите за нея. Тя е добро момиче.

Искрено ваш Бенджамин Скофилд“

Когато привърших четенето на писмото, не добавих нищо. И другите не продумаха. Седяхме смълчани, потънали в мислите си.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

НАПРЕД

— Още колко ще плаваме?

— До Ню Йорк ли? Според мен остават три дена.

— Доволен ли си, че се прибираш у дома по-рано?

— Заповедите са си заповеди. Но ще се радвам пак да стъпя на твърда земя. Ей, теб доста си те бива в това, а?

— Тренирам упорито, докато чакам в столовата подходящо време за полети.

Гейбриъл Дийдс беше много печен, както се казва, в тениса на маса. Чернокожият мъж пращеше от такава сила, че не едно топче се спукваше от мощта на унищожителния му замах.

По стените на салона за отдих пъстрееха снимки на разни звездички от шоубизнеса. Алени устни се цупеха предвзето на покритите с грим лица, обрамчени от изкусни платиненоруси прически.

— Ауу, откъде го научи този обратен сечен удар?

— От крикета.

— От крикета ли?

— Но хвърлям топката по-умело, отколкото отбивам.

— Какъв е пък този крикет? Под това име познавам само писклива буболечка.

— Никога ли не си чувал за тази игра?

Гейбриъл завъртя глава и ми върна топчето през масата, както ми се стори, с милион километра в час. То халоса хилката ми и рикошира в тавана. Докато го прибирах от ъгъла, изредих на противника си основните правила на крикета. Господин Пинз-Уилкс, старият ми училищен наставник, с обич го наричаше „любимата игра на Господ“. Когато свърших, лицето на Гейбриъл издаваше само дълбоко недоумение. След дълъг размисъл попита:

— И за колко време успяват двата отбора да се изредят в отбиването на топката? Два часа?

— О, не — отрекох ухилен. — Мачовете по крикет се проточват повечко.

Когато му обясних, погледът му натежа от подозрения, че си правя с него някакъв много сложен майтап.

— Два дена ли? — повтори като ехо. — Два дена?! — С огромния си палец изглади ръбче на топчето и поклати глава. — Вие, англичаните, трябва да сте страхотно жилави типове. Как издържате на такива мачове без храна и сън?

— О, отборите имат почивки за обяд и за чай.

— Чай ли? В очите му пак се мярна объркване. Осведомих го, че в Англия „чай“ означава не само напитката, но и закуската на границата между следобеда и вечерта. Гейбриъл кимна, преди да бие сервис.

— Прав е бил Чърчил — ние сме два народа, разделени от общия си език.

Отново проумях, че културните и дори езиковите различия между американците и англичаните, колкото и повърхностни да са на пръв поглед, могат да причинят не едно и две главоболия.

Но с Гейбриъл се разбирахме прекрасно. Сърдечността и дружелюбието му бяха чудесна подкрепа за мен. Играехме тенис на маса, пиехме кафе (истинско, а не варивото от жълъди, с което израснах, наричано при нас незнайно защо „френско кафе“) и си подхвърляхме теми за разговор заедно с пластмасовите топчета, толкова уязвими за ударите на Гейбриъл. Той ми разказа още неща за изследователския екип на борда на парахода „Малкият Бигъл“.

— Хората от екипажа малко странят от нас. Наричат всички ни „Оли“.

— Защо пък Оли?

— Започнаха с „Олозите“, но го съкратиха. — Подсмихна се. — Е, когато се качихме на кораба, може да сме приличали на надути пуяци с нашите книжки и лабораторно оборудване, Добър изстрел, Дейвид!… Но това не продължи много. Едва излязохме от пристанището и вече бяхме провесили глави зад борда с еленски рев.

— Еленски рев? — засмях се. — А, ясно. Mal de mer.

— Точно така… да му се не знае, сигурен съм, че тази мрежичка мърда. А след пристъпа на mal de mer започна пристъп и на mal du pays.

Mal du pays? Не много разпространеният френски израз за тъга по родината ми разкри още нещо за Гейбриъл. Образованието му безспорно е било първокласно.

— Досещам се, че екипажът ви е наричал „Олозите“ заради вашите професии, нали?

— Уцели десетката, Дейвид. Аз съм биолог, специалността ми са растенията.

— А Дек какъв е?

— Геолог. Ако случайно попаднем на петрол или полезни руди, искаме да ги проучим. Керис е нашият зоолог. Тя се опитва да установи как животинският свят понася всички онези прелестни люшкащи се трифиди.

— Зле, предполагам.

— Плъховете не са чак толкова зле.

— Искаш да кажеш, че обират остатъците, след като трифидите излапат по-едрите мръвки?

— Веднага се досети, Дейвид. Дявол да го вземе, тази мрежичка сякаш расте пред очите ми. Мой човек, трябва да ми покажеш как го въртиш този обратен сечен удар. — Гейбриъл измъкна топчето от мрежата и ми го подхвърли, за да бия сервис. — Ким Со се занимава с антропология. Изследва как малцината останали окаяници се справяме с оцеляването.

— Ами Рори?

— Той е изключение. Стихията му е дипломацията. Нещо като бродещ посланик. Поверено му е да създаде връзки — желателно съюзнически — с общностите, на които попаднем.

— Не вярвам да му е много лесно всеки път.

— Напълно прав си… А, тази точка е за мен, старче. — Той изпълни сервиса и топчето профуча край ухото ми. — Скоро ще спечеля гейма. — Пак подхвана разговора. — Вероятно и вие сте се натъквали на същото отношение. Хората се плашат, че и малкото храна, която отглеждат с пот на чело, ще им бъде отнета от бандити. Затова се затварят в своите общности, стават отчуждени и потайни.

— Мога да ги разбера.

— Е, да, но е време да съборим тези прегради помежду си. Не може вечно да се свираме на смотаните си островчета със смотаните си фермички в смотаните си дребни светове. Задължително е да общуваме помежду си, за да основем международно съдружие.

— Втора версия на Обединените нации ли?

— Защо не? Но някои типове, затворили се в мъничките си европейски твърдини, дори не смеят да включат радиопредавателите, за да не привлекат нечие внимание. Можеш обаче да заложиш сума ти пари, че всички до един слухтят до приемниците и се стараят да разузнаят всичко възможно за съседите си.

— Нищо не знаехме за Ню Йорк — подхвърлих аз.

— Значи и вие поддържате радиозатъмнение?

— Ето, гейм. — Топчето се фрасна толкова силно в хилката ми, че се сцепи на две равни половинки. Без да се запъне, Гейбриъл продължи: — Няма спор — работим със слаби предаватели, сигналите не стигат по-далеч от петдесетина километра. И ние сме си патили от пиратски нападения. Дори сме си имали големи неприятности, преди да изберем новата управа преди двайсетина години и да заздравим отбраната. Сега накани ли се някой да ни цапардоса, по-добре да размисли, защото така ще го халосаме в отговор, че ще му е за последен път. Искаш ли кафе?

Не можех да устоя на това превъзходно кафе. Седнахме на края на масата, отпивахме от хартиените чашки и си приказвахме за щяло и нещяло. Обсъждахме каква може да е причината за мрака, обгърнал плътно цялата планета. Споделяхме истории за семействата си и детските години. Разказах му как пусках да летят моделите на самолети, които сам правех, стигнах и до момента, когато любимият ми ракетоплан се издигна във въздуха. Описах му как изпадналият в паника клисар удари църковната камбана, защото си въобразил, че отново падат реактивните снаряди от времето на войната с Хитлер.

Гейбриъл избухна в кикот, дълъг и гръмогласен, пляскаше се по бедрото толкова безмилостно, че май си направи някоя синина.

После плъзна замислено грамадния си палец по ръба на хилката.

— Лесно е да забравиш хубавите дни, които си имал като хлапе. Аз отглеждах зайци, ама много. Те се развъждаха неуморно и не забелязвах, ако един-два липсваха. Нали разбираш, баща ми понякога вземаше месо за трапезата. — Засмя се. — Имах си и слабост. Филмите. Всяка събота бях пръв на опашката пред „Люис“. Това е голямо подземно кино на Бродуей. Страшно си падах по смехориите. Гледал ли си ги? Бъстър Кийтън, Лаурел и Харди, Аркина Росета? Само че не харесвах Чаплин, имаше много лиготии. Обожавах и каубойските историйки. С колкото се може повече престрелки. Но накрая ме догнуся да гледам как хората убиват други хора.

— Брей…

— Ами да, откакто татко гръмна мама. Пуф… право в сърцето.

Промърморих сащисан:

— Извинявай, Гейбриъл. Не исках да…

— Няма нищо, Дейвид. — И той махна с ръка смутен. — Случи се отдавна. Казаха, че било от непоносимост към химикала.

Нямах желание да го разпитвам за „химикала“, който спомена. Но той като че разгада изражението ми.

— И химикалът е нещо ново за теб, нали? — попита невъзмутимо.

Само кимнах, защото не намерих думи, които да не прозвучат неуместно, но приветливата усмивка отново огряваше лицето му.

— С химикала стерилизират мъжете чрез инжекция. — Показа с жест забиването на спринцовка в ръката. — Мисля си, че на двайсет и шест години татко беше твърде стар за процедурата. Малко го изкара от релсите. — Чукна с пръст по слепоочието си. — На мен изобщо не ми навреди. Но пък нямаше как да ми липсва онова, което не съм опознал, ако схващаш. Схванах, и то добре. И се ужасих в мислите си. Все тъй усмихнат, той добави:

— А щом получих „розовата карта“, веднага ме приеха в „Гимназията на скопците“, както я наричахме. — Прихна, сякаш му беше забавно. — И получих най-страхотното образование, на което може да се надява човек като мен. Сега си имам удобен апартамент наред с работа, която не бих заменил с нищо. Ей, Дейвид, разлял си малко кафе. Да ти долея ли?

Благодарих му и отказах… Исках да изляза на въздух… Похвалих го за играта… обещахме си реванш. И без лицето ми да издава какво мисля, напуснах помещението.

Времето минаваше. Понякога нощта по нищо не се различаваше от деня. Гъсти облаци се стелеха под избледнялото слънце и отнемаха дори оскъдната светлина. А корабът бумтеше напред, витлата пенеха водите на Атлантика и носът неотклонно сочеше на запад. От време на време вятърът духаше смразяващо. От тъмата напираха снежни пелени. Някой бе казал, че юнската снежинка е злокобна. Убедих се, че не е бил далеч от истината. Вместо топъл летен ден виждах край илюминатора да прелитат вълни от снежинки. Може би нямаше да има затопляне. И след няколко мрачни години целият свят щеше да се скове под дебел пласт смъртоносен лед.

Кой знае? Земята ще кръжи около Слънцето хиляда или милион години, или пък до края на вечността в своя леден ковчег. Без дори жалък микроб да е останал някъде по нея.

Избърсах капките влага от стъклото на илюминатора. Зад него имаше само плътен мрак, омърсен единствено от тези съскащи снежни повеи.

Отдавна мъртвият поет е бил прав. Снежинка през лятото — това наистина е злокобно.

— Здравей, човек бум-бум!

Кристина засия насреща ми от другия край на пътническия салон. Дебелият пастел в ръката и рисуваше човечета с ръце и крака като клечки. И аз се засмях, после опрях длан в гърдите си.

— Дейвид Мейсън — изрече тя оживено. — Да. Дейвид Мейсън? Време ли е за вечеря?

— Не — уверих я, слисан от нейния напредък. — Има още време до вечеря.

Керис вдигна глава от страницата на доклада, който пишеше.

— Кристина наваксва като спринтьор. Още годинка-две и може да кандидатства за нашия Изследователски екип.

— Значи и тя ще е от „Олозите“?

— Олозите ли? О, говорил си с екипажа, така ли?

— Не. Гейбриъл ме просвети. Откровено казано, моряците ме отбягват.

— Не си го слагай на сърцето. Отбягват и нас. Е, малко взаимно недоверие никому не е навредило. Искаш ли уиски?

— Ами… ъ-ъ… ако смяташ…

— Хайде, де, направи ми компания. Слънцето май вече е залязло, ако ще и да не виждаме проклетото светило. Тя гъвкаво измъкна дългите си крака изпод масата и прекоси стаята с толкова интересната за мен полюшваща се походка. (Гейбриъл я описа като „дръзка“ и ми намигна многозначително.)

— Ако питаш мен — подхвана Керис, докато пускаше ледени кубчета в широки чаши, — екипажът малко ни завижда за угодийките. — Разклати бутилката уиски към мен. — Докато са в морето, те са на сух режим. Зърнат ли ни с някоя освежителна чаша в ръка, направо се вкисват. Това ще ти стигне ли?

Показа ми чашата, в която бе сипала щедра порция.

— Да, предостатъчно е, благодаря ти.

Кристина ме изгледа строго.

— Гадна бира.

Направи гримаса — кръстоса очи и разклати глава в убедително подражание на човек, който се е увлякъл в издигането на чашките. Керис се засмя.

— Нещо ми подсказва, че след няколко месеца нашето дете на природата ще бъде същинска нюйоркска тийнейджърка… Наздраве!

След два-три дни бях свикнал с морето. Приспособих се и към всекидневието на кораба. Храната беше в невероятно изобилие. Имаше горещо кафе по цял ден. Често разговарях с „Олозите“. Керис Бедекер и Гейбриъл Дийдс се държаха най-приятелски. (Макар че Гейбриъл с огромно удоволствие ме разгромяваше на тенис на маса. Въпреки всичко изтръгнах една-две победи. Показах му и основите на крикета с помощта на картонена тръба и топка от чифт чорапи. Ах, колко сладко е отмъщението…) Ким Со отделяше почти цялото си време за обучението на Кристина и ги виждах рядко. Забелязах обаче, че момичето произнася думите с напевен американски акцент, в който тук-там се вмъкват изрази, присъщи само на шотландците от планините. Дек се държеше дружелюбно, но беше болезнено свенлив и почти винаги затъваше в работата си. От сутрин до вечер пишеше подробни доклади за геоложките си открития на различните места, където бе спирал корабът. Доколкото схванах, американците имаха неотложна нужда да намерят нови петролни полета, които да са лесно достъпни, но и без трифиди. Тежка задача. Най-малко симпатия изпитвах към Рори Мастърфийлд. Смущаваше ме пронизващият му поглед и макар да се прикриваше зад усмивката на добряк, долавях колко е наежен вътрешно.

Сам се изненадах от себе си, че очаквам с нетърпение пристигането си в Ню Йорк. Жаждата ми за приключения се пробуждаше отново. Исках да откривам нови неща. Естествено при завръщането си на остров Уайт щях да съставя пълен отчет за всичко научено в американския град. Вече попаднах на нещо, което ме дразнеше. Гейбриъл Дийдс сподели откровено факта, че е кастриран с химикал в замяна на някои привилегии. Произхождах от остров, където плодовитостта бе издигната на пиедестал, и самата представа, че един здрав млад мъж може да бъде скопен, мигновено ме изпълваше с погнуса. От друга страна, създаването на прослойка от евнуси не е нещо ново в човешкото общество. В древния Рим, Византия, Османската империя и много източни култури са кастрирали мъже. Често смятани за елит в обществото, евнусите изпълнявали различни по-особени задачи — от охраната на султанския харем през жречески задължения до висши постове в гражданските власти на Византия. Както слагат наочници на конете, за да се представят малко по-добре, така и някое момче би пожертвало мъжеството си, за да се съсредоточи в работата, без да го разсейват хормоните. Дори да смятах този обичай за отвратителен, явно нюйоркските евнуси бяха част от живота в света на Гейбриъл.

Вечерта на втория ден, когато слънцето не беше нищо повече от тухлено червено петно в небето, на палубата внезапно настана трескава шетня. От разни люкове изскачаха моряци с решителни, но и неспокойни лица. Капитан Шарпстоун ми подвикна от мостика с невъзмутим, но непреклонен глас:

— Господин Мейсън, приберете се долу, моля ви.

Любопитството ми надделя.

— Какво не е наред?

— Нищо, с което не бихме могли да се справим. Но искам от вас веднага да напуснете палубата.

Неколцина от екипажа вече смъкваха брезента, предпазващ оръдието на палубата, а други монтираха картечници на стойките им.

— Веднага, господин Мейсън — натърти капитанът. — Иначе ще бъда принуден да ви пратя долу с придружители заради собствената ви безопасност. Неохотно се махнах от палубата и слязох в пътническия салон.

Там напрежението бе обхванало и изследователския екип. Никой не продумваше. Гейбриъл кършеше пръстите си в сложни плетеници и се взираше през илюминатора.

— Какво става? — попитах. — Екипажът приготви оръжията горе.

— Обикновена предпазна мярка — увери ме Рори. — Няма за какво да се тревожиш.

Хубави думи…, но виждах угрижените погледи на Ким и Дек.

— Често ли се случва подобно нещо? — попитах аз. Изглежда, тези хора имаха врагове. И може би тъкмо сега противникът ги дебнеше в тъмния океан. И аз седнах тихо в очакване на първите изстрели.

Както и можеше да се предположи, вечерята закъсня. Едва след като изядохме набързо приготвения омлет, по съобщителната система прозвуча сигнал на боцманска свирка.

Чух облекчените въздишки на изследователите и се досетих, че трябва да е сигналът „отбой“. По коридора затропаха крака — моряците се връщаха на обичайните си места.

Каквото и да бе предизвикало тревогата, размина се без стрелба.

Но трескавото суетене около оръжията на кораба ми даде повод да се замисля. Когато се проснах на койката си вечерта, още се питах с кого ли е очаквал сблъсък в открито море капитан Шарпстоун.

Утрото не просветля, а някак се разля нагоре по източния хоризонт — бавно се разпростираше в мътно петно като кръв, просмукваща се в тъмен плат.

Събудих се премръзнал. На закуска научих, че за да увеличи скоростта, капитан Шарпстоун заповядал всеки кубически сантиметър пара да тласка двигателите още по-забързано, значи нямаше излишъци, с които да се отопляват каютите. Увих се в каквото можах, за да се опазя от хапливия утринен студ, оставил скреж по брезента на оръдието. Стоях и се взирах напред в зимния здрач. Зад мен зацапаният в червено кръг се издигаше в небето. Бавно, твърде бавно огряваше по-ярко. Към средата на предиобеда отново достигна блясъка на червено фолио. И все пак светлината си оставаше оскъдна.

За кой ли път подпрях лакти на релинга. Гладкото море приличаше на съсирваща се кръв — наглед лепкаво и червеникаво-кафяво. Повторно ми хрумна въпросът дали не съм се отправил към някакъв мрачен подземен свят.

От далечината долетя загадъчен вопъл. Самотен, жален, призрачен, със заглъхващ екот. Озърнах се за източника му. Лесно бе да си въобразя, че излиза от безтелесната уста на отдавна мъртъв моряк. Но разсъдъкът ме уверяваше, че трябва да е чайка, рееща се някъде наоколо из сумрачния свят. Взирах се дълго, без да видя дори една-единствена морска птица. Скръбният вик се разнесе отново.

Между морето и небето се простираше бледа ивица, докъдето ми стигаше погледът. „Мъгла“, казах си. Може би се дължеше на допира на студения въздух с малко по-топлия океан. Но щом се вторачих в нея, тя неусетно се преобрази. Далеч пред мен се появиха мънички силуети. Бяха скупчени нагъсто в средата и се разреждаха към краищата. Не бяха много. Освен това не ми се сториха особено големи, докато ги оглеждах обаче, ставаха по-отчетливи. Там от мъглата изплуваше някакъв омагьосан Вавилон, чиито шпилове и кули се извисяваха към небето. Вълшебна твърдина, понесла се по вълните.

Така се прехласнах по гледката, че не усетих кога Керис е застанала до мен.

— Въздействащо, нали? — промърмори.

Озърнах се към блесналите и зелени очи, а тя добави тихо:

— Родният ми дом.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

МЕТРОПОЛИС

Снимки, рисунки, филми, дори картинка на тенекиена кутия от бисквити — познавах какви ли не изгледи от това място. Но видението на здания, реещи се тайнствено и някак вълшебно над мъглата, ме изпълни с почуда.

До мен с разрешена от ветреца коса и Керис стоеше като омагьосана. Явно човек не можеше да се насити на тази гледка, колкото и пъти да му се яви. Накрая Керис промълви:

— Той е великолепен, нали?

Признах, че „той“ наистина е великолепен.

Мъгливите кули вече изпъкваха като отчетливи небостъргачи. Дори от около двайсет и пет километра веднага разпознах обтекаемата симетрия на Крайслер Билдинг, а по-агресивните неомегалитни очертания на Емпайър Стейт Билдинг се извисяваха близо до него. Преди много време Хърбърт Уелс бе написал: „Ама че смешно местенце е Ню Йорк — всичко стърчи и е обсипано с прозорци.“ Помислих си, че великият творец не е бил справедлив към този очароващ пейзаж. Никак не е бил справедлив.

Въпреки проникващия до костите студ, по мълчаливо съгласие решихме да останем на носа и да гледаме. Горе, на мостика, по-скоро се усещаше, а не се забелязваше страховитото присъствие на капитан Шарпстоун, водещ своя кораб и екипаж към сигурността на родното пристанище. Скоро погледът ми започна да се спира на риболовни корабчета, които изпъкваха като мастилени петна върху морето, а един разрушител, настръхнал от големи оръдия и ракети, пазеше подходите към кейовете.

Цветът на водата се промени в тинесто кафяво — от открито море навлизахме в сливането на Хъдзън, Харлем и Ийст Ривър. Двигателите на кораба намалиха оборотите си с доближаването към града, който сега надвисваше колосален над нас.

Не след дълго откъм левия борд подминахме прочутата бронзова дама — Статуята на свободата. Въпреки мижавата светлина личеше зеленият и оттенък. Видях натъжен, че някой безмилостно я е осквернил. Очите и бяха избити с взрив от лицето, оставяйки огромната статуя сляпа и чудовищно обезобразена. На самия остров около нея десетина оръдия бяха обърнати към морето, дулата им просветваха мътно.

Обърнах се да разгледам Манхатън и небостъргачите вече се извисяваха до нас, прозорците им отразяваха все същото мрачно слънце — милион матовочервени очи сякаш се вторачваха неприветливо в мен, Дейвид Мейсън, странник в тази наистина твърде странна страна.

Всевъзможни плавателни съдове обикаляха из пристанището — влекачи, траулери, лоцмански катери, полицейски моторници, шлепове, имаше и най-различни платноходи. Това ми подсказваше много за живота на този изгладнял за природни ресурси народ. Различавах пътищата, проникващи право в сърцето на града през каньони от стомана и бетон. Имаше и коли — хиляди камиони, автобуси, микробуси с какви ли не форми и размери, надули клаксоните си и огласящи въздуха с рев на двигатели като неспирни сдържани гръмотевици. Ярко светеха фарове, включени по пладне.

В тези мигове Керис се усмихваше с облекчение. За нея тук беше родината и. А за мен… е… не бях виждал нищо подобно. Чувствах се напрегнат. А главата ми не спираше да се върти наляво-надясно от желанието да огледам всичко наведнъж.

Земя на чудеса, на изумление, на почти свръхестествено великолепие. Тогава у мен се разгоря особен, почти животински глад. Исках… не, жадувах да се гмурна в този водовъртеж от движение, светлини и звуци.

Стори ми се, че се бавихме безкрайно, но накрая вързаха кораба за един кей. И скоро слязох по подвижното мостче, за да узная какво може да ми предложи този необичаен нов свят.

Имаше нещо като официално посрещане. Няколко жени и мъже тутакси тръгнаха с Кристина, чиято ръка Ким стискаше насърчаващо. В някакъв смисъл все още се чувствах отговорен за момичето и попитах Керис къде я отвеждат. Керис ме увери, че ще се грижат добре за нея.

— Единствената опасност е да се превърне в знаменитост. Същото важи и за теб, Дейвид. — Очите и заискриха. — Погледни… До пристана, по който ходим, е трябвало да спре „Титаник“ през 1912 година, ако бе прекосил успешно Атлантика… Разбира се, не знам дали ще приемеш това като добро знамение или лоша поличба. — Усмихна се на пристъпилите към нас униформени мъже. — Е, май ще трябва да се спазят някои формалности, преди да те настаним в хотела.

Цял час попълвах формуляри в митническата служба. Снимаха ме в профил и анфас за имиграционното ми досие. После човек със златни ширити по униформата си ми стисна ръката, приветства ме като гост на Ню Йорк и ме покани да мина през изхода, където ме чакаше кола.

Седнах отзад до Керис и се дивях на града, докато возилото бавно се промъкваше из претъпканите улици. Какво да кажа? Гледките, звуците, дори ароматите на екзотични гозби — всичко това беше същинско нашествие срещу сетивата ми. Очите ми се разширяваха, главата ми се навеждаше, въртеше, накланяше накъде ли не, защото исках да попия всичко. По улиците минаваха хора от какви ли не раси, имаше знаци и указатели със загадъчно звучащи имена — Трайбека, Чайна-таун, Малката Италия, легендарния Бродуей. Барове, магазини, закусвални, ресторанти, преливащи от живот. И всеки крачеше с устрем, който показваше неоспоримо енергията и решителността на тези хора.

Дори слънцето грейна по-ярко в доскоро мърлявото небе. Насищаше града с мека червена светлина, сградите засияха във всеки оттенък на червеното от тъмна мед до златисто. В разбърканата купчина първи впечатления се избистряше ясната представа за един чист град — добре уреден и процъфтяващ. В този момент се чувствах като древния британец, пропътувал с дрехите си от животински кожи разстоянието до имперския Рим на цезарите. Как ли се е смайвал от статуите в героични пози, огромните храмове, високите колони и изисканите граждани, отрупани с коприна и накити. Внезапно се сетих за своя роден остров. Затънтена провинция с криволичещи пътища, по които трополят теглени от коне и каруци. Миш-маш от овехтели селца, обитавани от сънливи дръвници. Твърде окаяно място в сравнение с това пред мен. Не след дълго колата спря пред грамадно здание.

— Твоят хотел — осведоми ме Керис и се засмя, защото сигурно изглеждах сащисай. — Не се безпокой, Дейвид. Вече те очакват. Би трябвало да са доставили и нови дрехи за теб… Пратих радиограма с мерките ти. Макар че трябва да се погрижим и да имаш по-подходящи обувки… Моряшките ботуши просто са неуместни в Манхатън.

Приличах на дете по Коледа, широко отворило очи от смайване, втурващо се от една изненада към друга. И все пак ме бодваше чувството, че съм неверен към старата си родина на онзи тих остров, от който ме деляха хиляди километри. Тя даде безопасно убежище на семейство Мейсън. И всичко, що растеше и пасеше по покритите със зеленина земи, ме бе хранило и обличало. Общността направи каквото можеше да ме образова и развлича. Но този туптящ от живот метрополис предлагаше несравнимо повече.

— Какво е това? — попитах бармана в хотела.

Ухили ми се.

— Телевизия, сър.

Мигновено пламнах от смущение. Знаех много добре какво е телевизия. Бях виждал предостатъчно прашни, остъклени отпред кутии, захвърлени в градински сайванти. Но не бях зървал…, ами не мога да подбера по-подходяща дума… оживял телевизор. По екрана на закрепения високо на стената апарат се сменяха цветни образи. Стори ми се, че за някакви си пет секунди (несъмнено бяха повече) се мярна трупа танцьорки, облечени в стъписващо розово и мятащи дългите си крака в стремителен ритъм. После се появи русо момиче, за да каже колко обича пуканки „Попе“. След това една дама заяви, че винаги пазарува в „Мейсис“. Незабавно я смениха войници, които първо маршируваха, после настъпваха с огнехвъргачки към трифиди, накрая стъпкаха бълващите пара растения под ботушите си.

— По-тежка и гореща работа от тази трудно се намира — забумтя сериозен басов глас. — Затова обожавам дългата глътка студен „Райнголд“. Бирата, която чака у дома героите.

Барманът ми поднесе бирата, която си поръчах, седнал на високата табуретка пред плота. Около час гледах как русокос мъжага с нелепо безупречна прическа спасява куп деца и изчервени от благодарност млади жени от някакви чужди агенти, отвлекли пътнически кораб. Вбесявах се, защото тъкмо когато изглеждаше, че русокосият ще бъде пръснат на мръвки от ръчна граната или ще го бутнат зад борда в гъмжащото от акули море, напрегнатите сцени отстъпваха на все по-шумни внушения да обличаме саката на точно определен моделиер, да изберем обувки с обещанието, че в тях все едно „стъпваме по въздух“, или да купим дъвката, с която „ще свалим мацето“.

— Само недей да ми се блещиш — чух весел глас. Керис се намести пъргаво до мен и си поръча бира. Носеше толкова впит панталон, че ми подскочиха веждите, и светлосин пуловер. Шията и беше хлабаво обгърната от копринено шалче, пронизано от златни и зеленикаво-сини нишки. Разменихме няколко любезни думи и тя ми връчи някакъв плик.

— Какво е това?

— Малко джобни пари.

— Керис, не мога да ги взема.

— Можеш, и още как! Ще имаш нужда от пари. А, да, сложих и карта за метрото.

— Но аз не мога да ти ги върна.

— Глупости.

— Но…

— Впрочем парите не са мои. Смятай, че гостоприемният град Ню Йорк те посреща с „добре дошъл“. — Усмихна се жизнерадостно. — Хайде, допивай. Няма да позволя да си прахосваш времето в хотелски бар.

— А къде ще ходим?

— Да разгледаме забележителностите.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

РАЗХОДКА С ЕКСКУРЗОВОД

Керис Бедекер не пестеше сили в обиколката. Дори пътуването с подземната железница беше истинско чудо за мен. Огромни стоманени вагони минаваха с грохот през тунели с такива размери, че ми напомняха за катедрали. Тя ми показа Емпайър Стейт Билдинг с думите „Там е канцеларията на моя баща“. Продължихме към Гринич Вилидж с доста по-скромните му постройки и екзотичната бохемска атмосфера, която събуди у мен странно вълнение.

Понякога Керис влизаше в ролята на екскурзовод, редеше факти и числа.

— Остров Манхатън е парче скала с площ петдесет и седем квадратни километра и на възраст три милиарда години. Получава питейна вода от три комплекса резервоари по тунел, дълъг двеста километра. Електроцентралите работят с въглища. Името „Манхатън“ дължим на случка с един пътешественик, който отпразнувал откриването на острова с група местни индианци. След обилно полятото с алкохол пиршество островът бил наречен „Манахатанинк“, което означава „Островът на всеобщото пиянство“.

— Наистина ли?

— Е, доста прилича на измишльотина. Всъщност никой не знае произхода на името. Огладня ли?

Хапнахме в непретенциозната кръчма „Белият кон“ на улица „Хъдзън“. Заведението щеше да си е на мястото и сред пивниците на остров Уайт.

Неведнъж забелязвах насоченото в небето дуло на зенитно оръдие върху плоския покрив на някоя сграда. Още едно доказателство за общество, грижещо се за отбраната си? Или имаше някаква конкретна заплаха? Дори да имаше, не личеше да опъва нервите на гъмжилото от минувачи.

Още веднъж се повозихме в подземния експрес. Този път — на север към Сентръл Парк, в който сега се отглеждаха картофи и жито. Там обаче забелязах, че недостигът на естествена светлина действа пагубно. Растенията бяха бледозелени. Стъблата се гънеха окаяно. Керис ги гледаше натъжена.

— Ако не се завърнат нормалните дни, много сме загазили. Посевите ще измрат до седмица.

Прекосихме някогашния изискан подреден парк към източната страна на острова. Дори в здрача виждах добре светлата стена, прокарана от изток на запад. Беше висока пет-шест метра, по нея личаха равномерно разположените стражеви кули.

— Керис, какво държите зад стената?

— А, това е 102-ра успоредна. Тя разсича Манхатън на две.

— Тъй ли? И защо?

— Построили са стената преди двайсетина години — уклончиво отвърна Керис.

Чаках да спомене още нещо, но тя предложи:

— Да вървим, има още много за разглеждане.

Хвана ме подръка и тръгнахме между нивите с посърнало жито.

Моята дама казваше истината. Имаше какво да се види. Галерии за изобразително изкуство. Музеи. Библиотеки. Исторически паметници. Изведнъж една кола спря на улицата с болезнено чегъртане. По звука се досетих, че двигателят и е блокирал внезапно и разрушително.

— Ще свикнеш с тези гледки — увери ме Керис, както вървяхме хванати подръка. — Гарантирам ти повреда на всяка улица.

— Не ви достигат резервните части ли?

— Не, вече ги произвеждаме. Зареждаме двигателите с дървесен спирт. Подходящ е за гориво, но направо съсипва буталата. По принцип всеки двигател трябва да бъде разглобен за основен ремонт на всеки три хиляди километра.

— По-практично, а и по-икономично би било да смените спирта с рафинирано гориво от трифиди. Разбира се, ще се наложи да преоборудвате двигателите на колите, но ние установихме, че издържат чудесно до сто и петдесет хиляди километра.

— Мили Боже… — промълви слисано Керис.

С риск да прозвучи като самохвалство, аз продължих:

— Баща ми изобрети технологията за рафиниране заедно с още един човек на име Коукър. В момента имаме три рафиниращи инсталации „Мейсън-Коукър“, които преработват растенията и осигуряват над двайсет милиона литра гориво всяка година. Тя въздъхна.

— Дейвид, може би провидението те е довело при нас. Ако твоите хора ни покажат как да си направим една от машините „Мейсън-Коукър“, ще решим затрудненията си с горивото за един ден. Е, образно казано.

— После ще имате нужда само от изобилие на трифиди.

— Трифиди ли? Имаме си ги.

Вървяхме по път, който свършваше при река, по-тясна от Хъдзън, ширината и едва ли надхвърляше двеста метра. Керис докосна ръката ми.

— Само ги погледни.

Обърнах се, накъдето ми сочеше. Другият бряг се издигаше към ивица порутени сгради.

— Бруклинските възвишения — просвети ме Керис. — Рядко се отбиваме там. И причината е очевидна.

В мрачната червеникава светлина оттатък реката се тълпяха трифиди. Милиони проклети твари. Безмълвни. Неподвижни. Никога не ги бях виждал скупчени така. Нито пък знаех, че достигат такава големина. Покриваха всеки квадратен сантиметър земя, докъдето стигаше погледът ми. Напираха към водата. Най-близките до нас дори бяха потопили корените си в реката и напомняха за злонамерен мангров гъсталак някъде в тропическите блата.

Знаех защо са се събрали. Между тях и изобилното пиршество от над триста хиляди души имаше само тясна водна преграда. Каквито и сетива да притежаваха, бяха ги насочили към шумния град, усещаха всички вкусни човешки мръвки… копнееха за тях. Потръпнах, щом си представих нашествието на неизброимите трифиди. Мярна ми се кошмарното видение как нахлуват по улиците на Манхатън. След малко подхвърлих:

— Поне е ясно, че суровината ще ви стигне за дълго.

— Вярно. Така е навсякъде около нас. — Керис се притисна до мен и хвана по-здраво ръката ми, имаше нужда от близостта на друг човек пред неумолимия враг. Усмихна ми се посърнало. — Сам се убеди. Ние сме под обсада.

Вечерта двамата с Керис се запътихме към ресторант, близо до хотела. Тя ме хвана подръка, без да се замисля — простичък човешки жест, който ми беше много приятен. Гейбриъл ни поздрави на улицата, май ни се зарадва искрено.

— Тъкмо щяхме да вечеряме. — Кимнах към ярко осветения ресторант. — Защо не дойдеш с нас?

Очите му срещнаха погледа на Керис. За миг почти усетих с кожата си неловкостта.

— Не, трябва да бързам. Но ти благодаря. Просто наминах през хотела да проверя как си се настанил.

— Много си любезен, Гейбриъл. И аз ти благодаря. — Хрумна ми нещо. — Кажи ми телефонния си номер. Време е пак да те разгромя на тенис на маса.

Той се разсмя.

— Не можеш да се наситиш на пораженията, а? Ето ти визитката ми. Забрави номера отгоре, това е служебният. Отдолу е домашният.

Гейбриъл вдигна яката си, за да се опази от нощния студ, и се отдалечи забързано.

— Да вървим, Дейвид. Краката ми премръзнаха.

Тръгнахме към подмамващата топлина на ресторанта. За миг се озадачих от внезапното смущение на Керис и Гейбриъл, когато го поканих да вечеря с нас. Да не са имали някаква романтична връзка преди? Но не се наложи да умувам дълго, защото доближих ресторанта и видях табелата на вратата — „Само за бели и зрящи“. Стиснах зъби и влязох след Керис.

Апетитът ми пострада от тази разстроила ме забрана на вратата, затова само човърках храната. Керис с нищо не показа, че е забелязала как се вторачих в табелата. Отряза парче телешко и го премести в средата на чинията си, за да има сос навсякъде около него.

Говорихме си за трифидите, обкръжили Манхатън. Увери ме, че не са чак такава заплаха, както си помислих.

— Извинявай, че си поиграх малко с храната — подхвана тя. — Но да речем, че тази дълга мръвка е остров Манхатън. Три реки го делят от американския континент. Харлем, през която надзърна днес, е най-тясната, затова оттам има добър изглед към трифидите. Същото е обаче и на отсрещните брегове на Хъдзън и Ийст Ривър. Пресметнаха, че почти седемдесет милиона трифиди са се натъпкали на земята, която преди е била Куинс, Ню Джързи, Бруклин и Бронкс. Образуват плътен куп с приблизителната форма на подкова около острова. За наш късмет водната преграда не ги допуска до нас. Едва ли е необходимо да споменавам, че на мостовете и тунелите, които ни свързват с континента, има много здрави огради.

— Уха-а… — Подсвирнах.

— А нататък по сушата има още десетки милиони.

— Именно. Цялата страна е недостъпна за нас.

— Много ли човешки колонии има от тази страна на Атлантика?

— Няколко. Не знаем да има на континента. Повечето са на острови в южна посока. Още няколко са пръснати по Големите езера.

— Поддържате ли връзки с тях?

— Почти никакви. През последните трийсетина години хората станаха много саможиви.

— А как добивате дървесина за извличане на метилов спирт?

— Има групи дървосекачи нагоре по Хъдзън. Бързам да добавя, че са предпазени добре от нападения на трифиди. Пускат дънерите по реката до завода, за преработване в северната част на острова.

— Нали ми каза, че населението ви надхвърля триста хиляди?

— И се увеличава бързо.

— Но как, за Бога, изхранвате толкова гърла? — Озърнах се към другите посетители на ресторанта. — Телешко, свинско, стриди, сирена… Купища зеленчуци, да не споменавам кафето и тютюна. Как отглеждате всичко това на земя, девет десети, от която е покрита с бетон?

— Не го отглеждаме тук, разбира се. Голяма част внасяме от Карибските острови.

— Нима?

— Успяхме да разчистим от трифиди някои острови там.

— Предполагам, че мнозина е трябвало да се потрудят.

— Как беше на латински? — Тя се замисли. — Labor omnia vincit.

Храбро се помъчих да преведа фразата. — „Щом има желание, ще се намери и начин“?

— Почти налучка. „Трудът побеждава всичко.“

Продължихме да си бъбрим. Но, честно казано, онази табела „Само за бели и зрящи“ ме потресе. Не се бях натъквал на нищо подобно — изкуствено издигната от хората-бариера между зрящи и незрящи, бели и черни. Когато пристигнах в Ню Йорк, все едно ми поднесоха прекрасна, чудесно украсена торта, обещаваща неизчерпаема наслада. Но само след две хапки сякаш открих гнусна муха, напъхана в сметановия крем. Напомних си, че съм в друга страна. Обичаите им се различаваха от нашите. Може и не всички да ми бяха по вкуса. Имах ли право да ги съдя, щом и нравите в моята родина вероятно биха се сторили съмнителни на някой чужденец?

Както и да е, моето мнение за този бляскав метрополис и кроежите ми за бъдещето нямаха никакво значение. Може би точно докато си приказвах с Керис по време на вечерята, един студен и безмилостен ум насочи вниманието си към мен. Както гросмайстор оглежда положението на шахматната дъска и вижда поновому фигура, която е пренебрегвал, така и това същество обърна мисления си взор към мен. Щях да се превърна във важен елемент от бъдещите замисли на друг. Без нищичко да подозирам, станах много важна фигура в шахматната партия на тази особа.

Може би докато поръчвах кафе и се шегувах с Керис, онзи взе решение и даде съответната заповед. После зачака какво ще се случи.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

НОЩНИ РИТМИ

След ресторанта Керис предложи бар с музика на живо. Настроих се за един-два коктейла под дискретните звуци на пиано в ъгъла. Натъкнах се обаче на друга, съвсем различна страна от тази култура. В края на дългия бар музикантите свиреха на сцена. Инструментите — и китарите, и барабаните — бяха с електрически усилватели. И шумът беше невъобразим. От мига, в който влязох, върху мен се стовари същинска лавина от звуци. А на дансинга хората се кършеха в дива забрава.

Керис извика нещо в ухото ми. Викът и несъмнено беше силен, защото погъделичка разтърсващо тъпанчето ми, но при тези децибели на музиката нямаше как да я чуя. Засмях се и показах с жест, че нищичко не съм разбрал.

Тя се провикна отново толкова отблизо, че устните и се плъзнаха по ухото ми.

— „Манхатънски блус“!

Нямах представа дали това е името на песента, на състава или на музикалния стил. Но имаше някаква възбуда в близостта до тътнещия ритъм на барабаните, а китарата смайващо наподобяваше човешки глас. Втрещих се, когато разпознах китариста — не някой друг, а Гейбриъл Дийдс.

Стоях вцепенен от вида на въртящите се танцьори в толкова горещото помещение, че ми напомняше за фурна, натъпкано с изпотени хора и тресящо се от заразителните ритми. Музиката продължи двайсетина минути. Усилената китара на Гейбриъл свободно прескачаше от прекрасна поетична нежност към стряскащи вопли и вой, сякаш ниско над нас прелиташе реактивен самолет. Печалните кафяви очи на Гейбриъл се взираха в незнайна точка над главите ни, все едно отсрещната стена се разтваряше във въздуха и му откриваше изглед към рая. Вслушвах се в мелодиите на китарата и все по-ясно долавях дълбок и могъщ копнеж.

Щом съставът прекъсна изпълненията, Керис стисна ръката ми и ме задърпа през гъмжилото към сцената. Гейбриъл подпря китарата на усилвателя с размери на кухненски шкаф и се захвана да бърше врата си с кърпа, накрая попи и лъскавите капки от мургавото си чело.

— Керис? Дейвид? — ухили се, щом ни видя. — Чухте ли нещичко?

Заявих му, че направо ме е разбил с тази музика.

— Страхотно — отвърна доволен. — Не знам по-хубав начин да продухам паяжините от мозъка ми, след като съм се свирал цял ден в службата.

— Знаех, че ще те намерим тук — обади се Керис. — Исках и Дейвид да чуе как свириш.

Побъбрихме си, накрая стигнахме и до постоянно тегнещия здрач. По-рано през деня Гейбриъл бе участвал в конференция, обсъждали различни хипотези (и немалко безпочвени догадки).

— Най-убедителната — сподели той — гласеше, че отслабването на светлината се дължи на кометни частици, минаващи между Земята и Слънцето.

— Да, това обяснява какво прегражда пътя на слънчевите лъчи — съгласих се. — Но нали продължава почти месец, би трябвало скоро да излезем от облака?

— И те си мислят същото. Слънчевото греене се засилва. Средните дневни температури се повишиха с два градуса.

— Значи може скоро да имаме нормална слънчева светлина?

— Кой знае. Ако питаш мен, мнозина просто стискат палци и се надяват. Не ми се вярва, че се отървахме от неприятностите. Има и друго. — Той провеси кърпата около шията си. — Дали заради затъмнението, или по друга още неизвестна причина, но трифидите доста са се наежили. Казват, че шумотевицата им се чувала и през Ийст Ривър. Тракат с пустите си пръчици, сякаш животът им зависи от това.

Кимнах.

— Ако липсата на светлина убива обикновените растения, трифидите също ще си изпатят.

— Крайно време беше! — от все сърце изтърси Керис. — Дано мръсните гадини изгният.

— Но нали знаем, че ако им липсва естествено осветление, те или стават бездейни за известно време… — … или се впускат да наваксат с хранителните вещества.

Гейбриъл ни изгледа невесело.

— Значи ще имат нужда от месо.

— И понеже си имаме за съседи седемдесет милиона от тварите, няма да им стигнат два-три чийзбъргъра — суховато вметна Керис. — Ще напират за цял банкет.

— Така си е. — Гейбриъл си погледна часовника. — Време е за следващата забивка. Ще се навъртате ли наоколо?

— Само се опитай да ни изпъдиш!

Групата засвири и тълпи щастливи хора се втурнаха обратно към дансинга, за да се отдадат с удоволствие на всепоглъщащата музика. Наглед и най-дребни грижи не тежаха на душите им.

— Благодаря ти за много приятната вечер — подхванах, когато се запътихме към хотела.

— Но… ами…

— Но какво?

Тя се обърна мен и очите и внезапно се разшириха.

— Ами, вече се чувствам гузен, че ти се натрапвам през цялото време, а ти…

— Гузен си, че ми се натрапваш — повтори Керис. — Съвсем по английски. И какво означава всъщност? „Много ти здраве, ще ти се обадя пак на кукуво лято“?

— Моля? О, не. В никакъв случай. — Оказа се, че я обидих. — Не е вярно, но ако твоите началници са ти заръчали да ми правиш компания, струва ми се несправедливо да…

— Не са ми заповядвали да правя нищо, което не ми харесва.

— Значи нямаш нищо против? И не ти досаждам?

— Да ми досаждаш ли? Дейвид… много смешни приказки ръсиш понякога.

За малко постояхме, взрени взаимно в очите си като две островчета сред потока от минувачи, които препълваха улиците дори в този късен час. Уличните лампи се отразяваха в очите и, около нас се извисяваха небостъргачи и електрическите им светлини ги превръщаха в обсипани със скъпоценности колони.

Керис се усмихна и склони глава настрани. — Признавам, че ме помолиха да ти помогна, докато свикнеш, да те разведа насам-натам.

— Ами за същото говорех и аз. Ако ти отнемам време…

— Но… — спря ме тя и изпъна показалец. — Първо, и аз не исках да се размотаваш самотен в този голям град. Второ, ако щеш вярвай, наистина ми е приятно с теб. — Засмя се. — Може би заради старовремските ти изрази или акцента, кой знае.

— Щом е така, значи няма нищо лошо да ти кажа, че… — Вместо да продължа както си бях намислил обаче, неволно изсумтях от изненада.

— Ъх… кой изключи лампите?

Озъртах се, а лампите по улиците и зад прозорците на сградите, изобщо всички светлини в града, угаснаха едновременно, останаха само фаровете на колите. Но и возилата спряха мигновено. Макар че ако се съди по трясъка, някой не натисна спирачките навреме. Докато примигна, незнайно защо и шофьорите угасиха фаровете. Манхатън незабавно се обви в плашещ мрак. Дори пушачите стъпкаха проблясващите си цигари. Спусна се не по-малко странна тишина, в която долавях, че хората са затаили дъх. Пръсти се вкопчиха в ръката ми, чух Керис да ми шепне:

— Бързо, влизай във входа.

Не можех да я видя в тази абсолютна чернилка, но опипом се вмъкнах в някаква ниша, после рамото ми се блъсна в затворена врата.

— Ох, по дяволите… — прошепна Керис. В сдържаното проклятие прозвуча и съжаление.

Отначало помислих, че градът притъмня заради авария в електроснабдяването. Но тогава защо и шофьорите побързаха да изключат фаровете? Въпросът едва се мярна в ума ми и от покрива на едно здание засия лъчът на прожектор. После втори, трети, накрая десетина дебели ивици ослепителна бяла светлина зашариха в небето. За кратко играеха във всички посоки, сякаш наслуки, плъзгаха ярки петна по облаците.

Над друго здание нещо гръмна и вратата зад мен се разтресе. Керис рязко си пое дъх. Последва още един трясък. Този път видях синкаво-бяла искра да полита нагоре. Миг по-късно взрив отекна над града. Друго зенитно оръдие откри огън откъм Емпайър Стейт Билдинг. Първите изстрели бяха напосоки. Прожекторите осветяваха различни сектори. Или откъслечните залпове на противовъздушната отбрана бяха насочени към криволичеща някъде горе мишена, или стреляха слепешком.

Изглежда, скоро след това операторите на прожекторите и артилеристите получиха указания. Лъчите се събраха нагъсто и образуваха огромен триножник от дразнещи очите светлинни колони, за да се съберат в една точка високо над главите ни. Почти в същия миг поне десет зенитни оръдия забълваха снаряди към този връх.

Най-малко десетина секунди огнени кълба политаха с грохот към осветената част от облаците и шрапнелите се пръскаха с тътен километър и половина над града. Но оръдията замлъкнаха бързо. Прожекторите размятаха лъчи още малко на лов за мишена, която или се махна, или изобщо не се бе появявала.

Още почти час градът остана без светлини. Немислимо беше да тръгнем нанякъде в този непрогледен мрак. А и нямах желание да помръдна оттам. Защото през повечето време Керис беше в прегръдката ми и забравих всичко, освен докосването на меките и устни до моите.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ДА НАМЕРИШ РАЯ

През следващите две седмици слънцето полека си възвръщаше яркостта с всеки изминал ден. В ранното утро и привечер небето още червенееше като адска жарава, но по пладне обикновено бе синьо. А самото светило набираше сила от мътночервено към яркооранжево. Засега нямаше нормално слънчево греене, но все пак началото беше добро и сгряваше душите.

Често се виждах с Керис Бедекер. И скоро бе неоспоримо, че сме „двойка“, както предпочитат да се изразяват някои хора.

Въздушното нападение не се повтори. Сутринта след затъмнението във вестниците и по телевизията имаше съобщения, които бих обобщил така: „Въздушните бандити прогонени.“ Споменаваха се минали зверства като бомбардировки на беззащитни риболовни кораби, извършени от някакви си „отцепници на Куинтлинг“. Населението видимо се перчеше самодоволно, но и тази драма скоро бе забравена. Всекидневието поднови обичайния си ход.

Оставиха ме свободно да обикалям из големия град, повечето пъти с Керис, понякога с Гейбриъл Дийдс и Кристина. Моето бивше диваче от островчето наваксваше шеметно пропуснатите години. С прическата и облеклото си напълно се вписваше сред останалите петнайсетгодишни момичета в Ню Йорк. И речникът и се обогати неимоверно, но още се подсмиваше палаво, сочеше ме с пръст и ме наричаше „човек бум-бум“. Отивахме в лунапаркове, возехме се в метрото, разглеждахме галерии или се отбивахме в барове, където Гейбриъл и приятелите му от групата свиреха своята хипнотична музика. Неведнъж бях принуден да си напомням, че моят дом всъщност не е тук, а на малък остров от другата страна на Атлантика. Откровено казано обаче, онзи остров някак избледняваше, сякаш прекарах първите три десетилетия от живота си в сън и се събудих истински едва в деня, когато стъпих в Ню Йорк. Чувствах се така преди всичко заради Керис. И след толкова кратко познанство ми се струваше непоносимо да я напусна и да се завърна на остров Уайт.

Ако мислите ми можеха да се пренесат по въздуха като радиовълни и да стигнат до онзи студен, сроден на Макиавели ум, който споменах, притежателят му би кимнал доволно. Имаше телефонен разговор. Скоро всичко бе уредено.

— Дейвид… — Керис въртеше в пръстите си чашата вино. Седяхме в бара на киното през паузата в прожекцията. — Може ли да ти задам един въпрос?

— Разбира се — уверих я засмян. — Казвай.

— Дори да звучи малко старомодно, искаш ли да се запознаеш с баща ми?

— Естествено. Ще се радвам.

Рядко споменаваше родителите си и предложението и ми дойде като гръм (е, мъничък) от ясно небе. Въпреки това се съгласих охотно.

— Ще мога ли да се запозная и с майка ти?

— Уви, не.

Пак тази моя недодяланост…

— Извинявай, Керис, не исках да…

— Няма нищо. — Спря с жест извинението ми. — Починала е при раждането ми.

— Много съжалявам.

— Недей. — Тупна ме по коляното. — Нямаше как да знаеш. Допий си виното. Ей сега ще пуснат филма.

Плакатът във вагона на подземната железница внушаваше посланието си с огромни, крещящо алени букви: „НЮ ЙОРК — домът на най-блестящите умове, най-способните хора, най-величавите градежи в света!“

Гейбриъл Дийдс забеляза, че чета думите. Подсмихна се.

— Напомнят ни, за да не забравим случайно.

— Да не намекваш, че това надуване на фанфарите е излишно шумно?

Гейбриъл се ухили до ушите.

— Как може, господин Мейсън, всичко е идеално!

— Май дочувам и намек за ирония…

Той просто сви рамене и надникна през прозореца — влакът пристигна на поредната ярко осветена спирка. Не беше препълнено с хора. Неколцина пътници влязоха в нашия вагон. Три чернокожи жени и двама слепи мъже. През вратите, които ни свързваха със съседните вагони, виждах, че там пътуват само бели и зрящи. Отначало не бях забелязал надписа на прозореца в нашия вагон: „Цветнокожи и незрящи.“ Не можех обаче да пропусна любопитните погледи, с които ме стрелкаха чернокожите жени.

— Не се притеснявайте, господин Мейсън — с присъщия си благ глас промълви Гейбриъл. — Няма пречка да се возите точно в този вагон.

Изведнъж ме обзе неловкост и подхвърлих:

— Гейбриъл, нали не си забравил, че името ми е Дейвид?

— На някои обществени места е за предпочитане да не забравям и обръщението „господин“.

— Значи и ти ще си „господин Дийдс“.

— В такъв случай, господин Мейсън, ще бъдете леко сгълчан от ченгетата, а на мен ще навлечете големи неприятности. Разбирате ли ме правилно, господин Мейсън?

— Разбирам… Гейбриъл.

— Не се вкисвай. Такива са ни обичаите тук. Ще свикнеш.

Обичаите не ми бяха приятни, но си замълчах.

Влакът нахлу на скорост в „Кълъмбъс Стейшън“. Всички от вагона, без мен и Гейбриъл, слязоха. Двамата слепци закрачиха бързо, почуквайки с бастунчетата си по земята. Щом вратите се плъзнаха на местата си, Гейбриъл се извърна към мен и промърмори:

— Е, какво ще кажеш за рая?

— Има какво да предложи. Но никак не си падам по сегрегацията на чернокожите и незрящите.

— Убеден съм, че това е само… Предположих, че ще каже „дребен недостатък“, но чух думите: — … временно правило.

— Според мен е ужасно.

Той не оспори мнението ми, а пак вдигна рамене.

— Когато слепотата сполетяла Ню Йорк, разразил се хаос, както и ти можеш да си представиш. Вероятно около деветдесет и осем процента от седеммилионното население загубили зрението си. Умирали от глад в жилищата си или на улиците. Единствено местните представители на дивата природа не оставали без храна. — Кимна натъртено. — Трифидите навлезли по мостовете. Изтребили повечето оцелели, но трябва да им се признае, че старателно оглозгали мъртъвците по тротоарите. После, преди двайсетина години, цяла армада от кораби навлязла в устието на Хъдзън. Наричат събитието „Чудото на стоте кораба“. Дори го празнуваме всяка година през април. Е, онези хора разчистили острова с помощта на общностите, които оцелявали на косъм по брега и на Лонг Айлънд.

— Сигурно здравата са се бъхтали.

— Позна. Но хората, които виждали Манхатън като твърдина на цивилизацията, били истински пророци. Сторили невъзможното. Милионите трупове, до които трифидите не можели да се доберат в сградите и по други места, били погребани в морето. Възстановили снабдяването с електричество и вода, унищожили трифидите. Събирали хора надлъж и нашир, довеждали ги тук, настанявали ги в хубави апартаменти, давали им работа и най-важното — надежда.

— В края на краищата кой е на власт тук?

— Тетрарсите.

— Тетрарх… напомня ми за Рим, ако не се заблуждавам.

Гейбриъл кимна.

— Паметта не те лъже. Ако някоя провинция била разделена на четири области, всяка със свой управник, наричали го тетрарх. Тук разпределението не е географско, а административно. Всеки тетрарх отговаря за определен дял от управлението. Генерал Филдинг се занимава с военните дела, външните отношения и възпирането на трифидите. Планирането и ресурсите се падат на доктор Уайзман. Възстановяването на населението е под ръководството на Валъри Зито, а възстановяването на промишлеността — на Джо Гарибалди.

— Изборни длъжности ли са?

— А кой е избирал твоите шефове?

— И на това ще му дойде времето.

— Значи сам си отговори на въпроса — сдържано се подсмихна Гейбриъл.

— Според теб добре ли управляват?

— Много добре.

— Харесваш ли ги?

— Дали ги харесвам? Уважавам ги.

— И все пак — харесваш ли ги?

— Това съществено ли е, ако трябва да прецениш дали си вършат работата или не?

Ухилих се.

— Точка за теб.

— Задавал ли си тези въпроси и на Керис?

— А трябваше ли?

Гейбриъл отново вдигна рамене.

— Ще ми бъде интересно да чуя нейния отговор… особено за генерал Филдинг.

— Защо точно за генерал Филдинг?

— Тя не ти ли е казала?

— Какво да ми е казала? — озадачих се аз.

— Генерал Филдинг е баща на Керис. — Гейбриъл кимна към вратата. Влакът стигна до поредната спирка. — Тук слизаме, господин Мейсън.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

РАЗГОВОР

— Не предполагах, че е толкова важно — нехайно отговори Керис.

Разхождахме се в слънчевата вечер.

— Това, че баща ти управлява цял град ли? Повечето хора не биха го крили. — Ухилих и се. — Представи си какви перспективи ти открива в кариерата.

И Керис се усмихна.

— Е, може да бъде и сложничко, защото съм дъщерята на шефа, така да се каже. Колегите предпочитат да стъпват на пръсти около мен. Впрочем… — Тя ме хвана подръка. — Той е единият от четиримата ръководители, не е единствен. Освен това е родом от Англия, значи имате нещо общо.

— Знам, че ще се покажа глуповат, но защо фамилията ти е Бедекер, а не Филдинг?

— „Бедекер“ е името на яслите, където ме отгледаха. Трябва да проумееш, че не ми е баща в традиционния смисъл. Никога не ме е разхождал в парка с количка, нито ме е водил на кино. Той е мой баща само в строго биологическия смисъл.

— А-а…

— Все пак сме се виждали няколко пъти. И дори ми се обади миналата седмица. Тогава ни покани да пийнем по чаша на събирането тази вечер.

Замислих се за момент. Керис не изглеждаше недоволна от положението. За нея всичко беше съвсем естествено. Спомних си за нашите Домове на майките на остров Уайт. В този свят по-важно от всичко друго се оказваше планетата да бъде заселена колкото се може по-бързо с повече хора. Осъзнах, че обществото в Ню Йорк си служи с подобни похвати. Тези порядки щяха да са невъзможни в Стария свят по какви ли не причини — социални, политически и емоционални. Сега на никого не му мигваше окото.

— Пристигнахме — подсказа Керис засмяна. — Тук се е настанил татко.

Отметнах глава назад да огледам зданието, покрито с червеникава позлата от вечерното слънце. Колоните в основата му със стилизираните папируси и палмови вейки навяваха мисли за Египет, а до вратите „пазеха“ издялани от камък орли. Погледът ми се стремеше все нагоре, но тъй и не видях върха. Водосточни тръби блестяха като скъпоценен метал, сякаш цялата постройка беше инкрустиран накит с приказни размери.

— Готов ли си? — подхвърли Керис.

— По-готов няма и да бъда.

Ръка за ръка влязохме през величествения вход под златните букви „Емпайър Стейт Билдинг“.

Озовахме се в пищно фоайе. Прекосихме мраморен под. Подминахме статуи на гръцки и римски герои (сред тях и великолепното мрачновато изваяние на Александър Велики). Стигнахме до асансьор с луксозно алено килимче. Служителят дръпна месингова ръчка. Асансьорът се устреми плавно нагоре. Керис стисна ръката ми и ме целуна по бузата.

— Отпусни се, Дейвид. — Смееше ми се. — Няма да те изяде. Честна дума.

Отвърнах на усмивката и.

— Запознанството с бащата на приятелката винаги е малко смущаващо.

— Не се съмнявам, че красавец като теб има богат опит.

Усетих как червенината плъзна нагоре изпод яката ми със скоростта на асансьора.

Ако съм подозирал, че ме очаква малка семейна сбирка, заблуждавал съм се. Асансьорът ни стовари в помещение, което едва ли отстъпваше по големина на футболно игрище. Под полилеите елегантно облечени мъже и жени си приказваха с чаши за коктейли в ръце. Мнозина познаваха Керис. Поздравиха я сърдечно с целувки по бузите. До този момент у мен се бе загнездило впечатлението, че градът пулсира от жизнеността почти само на младежи. В тази зала обаче виждах немалко посивели глави. Допусках, че те са управниците на Ню Йорк, зрели мъже и жени, които са се спасили от Ослепяването, за да наследят ако не Земята, поне това разкошно кътче от нея.

Самочувствието се просмукваше в залата наред с дима от пури. Тук великите и изтъкнатите обсъждаха политиката, определяха целите и сложните планове, даваха нарежданията си. Това беше кралският двор на Манхатън.

Керис ме поведе към прозорците с изглед към ширналия се долу град, който с падането на нощта се превръщаше в океан от светлини. Появи се сервитьорка с коктейл, отрупан с напитки. Взех си сухо мартини. Керис предпочете шампанско. В ъгъла струнен квартет свиреше приятни мелодии. Как ми се искаше баща ми да види това! Коктейл на върха на най-високата сграда в света!

Тогава се зарекох, че ще доведа семейството си в Ню Йорк. Блаженствах в топлото сияние на оптимизма, когато Керис докосна лакътя ми.

— Баща ми е ей там. Ела да те представя.

Виждах в профил един висок мъж. Беше на около шейсет години, стоеше изправен, сякаш бе глътнал бастун. Късата му червена коса посивяваше благородно. Говореше настойчиво с оплешивяващ мъж на неговата възраст.

— Татко — подхвана учтиво Керис, — позволи ми да ти представя Дейвид Мейсън.

— Приятно ми е да се запозная с вас, генерал Филдинг — протегнах му ръка.

Щом се обърна към мен, едва не трепнах от смайване. Отчетливият профил, който видях отначало, беше класически в героичната си красота. Но лявата половина на лицето му се различаваше потресаващо от другата.

Дясното око искреше в същия оттенък на зеленото, който имаха и очите на Керис. Лявото обаче имаше яркия цвят на яйчен жълтък. И нямаше ирис — стъписващото жълто запълваше всичко, оставяйки място само за свирепа черна зеница в средата. От окото към косата се проточваха белезникави зараснали рани. Прикрих изненадата си, а той се усмихна.

— Дейвид Мейсън. Повярвайте, очаквах с нетърпение срещата ни. Какво мислите за нашия град?

Казах му, че градът е невероятен, а той също ми протегна ръка. И въпреки военното си звание се здрависа по-скоро като политик. Обърна се към плешивия мъж.

— Позволете да ви представя на доктор Уайзман.

Говорът на доктор Уайзман веднага издаваше кореняка от Южните щати.

— Радвам се да се запознаем, господин Мейсън. За нас е удоволствие да ни гостувате. И се надяваме, че когато се завърнете у дома в Англия, ще говорите с добро за нас.

Генерал Филдинг ме гледаше, жълтото му око се взираше в лицето ми с изгарящо напрежение.

— Дейвид Мейсън ни показа пътя към справянето с един от нашите най-тежки проблеми.

— Нима? — приветливо откликна доктор Уайзман.

— Имат едно устройство, наричат го инсталацията „Мейсън-Коукър“ — поясни генералът. — То рафинира трифидово масло във висококачествен бензин. Нали така, Дейвид?

Потвърдих. Но гласчето в моето съзнание ми напомни, че прекалено щедро споделях с американските си приятели сведения за богатствата на своята родина. Ако тази общност нямаше достъп до петрол и производните му продукти, значи инсталацията се превръщаше за тях в кокошката със златните яйца от приказката. Както и да е, вече бях изплюл камъчето (потайността никога не е била сред достойнствата ми). Истината се знаеше. От все сърце се надявах, че няма да съжалявам за безгрижието си в първите дни на кораба.

Доктор Уайзман тактично се отдалечи да си вземе друго питие. Керис, баща и и аз останахме да си бъбрим, отпивайки от чашите. Генералът ни покани с жест към два меки дивана с масичка за кафе между тях. Щом хората на диваните забелязаха, че генерал Филдинг ни води натам, побързаха да освободят местата. Двамата с Керис се настанихме на единия, генерал Филдинг седна срещу нас. Така си говорихме лице в лице под омайващите мелодии на Щраус, наситили въздуха около нас.

Вече се бях опомнил от изненадата, че лицето на генерала е обезобразено. Всъщност не за пръв път виждах такива белези. „Жълтото око“ е следствие от отрова на трифид, баща ми се отървал на косъм от същата участ преди трийсет години. Само бързата медицинска намеса и промиването на окото със солен разтвор го спасили от неизлечими увреждания. Явно на Филдинг му бе провървяло по-малко. Знаех, че не вижда с лявото око.

Но здравото око следеше неотклонно лицето ми, сякаш четеше думи върху страница. Срещу мен седеше човек, който преценяваше събеседника си за секунди, после допълваше мнението си според първото впечатление.

— Кажи ми, Дейвид — започна генерал Филдинг, — имаш ли семейство на остров Уайт?

Обясних, че имам баща, майка и две сестри.

— Добре са, надявам се.

— С тях всичко е наред. Баща ми е увлечен в работата си, която за него е като свято призвание.

Генералът, изглежда, гореше от желание да научи повече факти за моя баща. Разказах някои случки от миналото му и как е успял да оцелее след Ослепяването и повсеместното нашествие на трифидите преди три десетилетия. Генералът ме подсети за неспирните въпроси при прекосяването на Атлантика, когато започна да ме разпитва за стопанството и инфраструктурата на остров Уайт. Накрая, уж без особен интерес, се осведоми за военната ни мощ.

Гласчето в главата ми се обади отново: „Не слагай картите на масата. Не разкривай твърде много.“

— О, имаме бойни кораби и самолети — отвърнах и се усмихнах толкова безизразно, че би ми завидял и свещеник.

— Да, чух за принудителното ти кацане с реактивен самолет. Бил е изтребител, нали?

— Изтребител-бомбардировач.

— И двигателят работи с трифидово масло?

— Да, с рафинирана разновидност.

— Позволявам си обаче да предположа, че напоследък не се намират лесно резервни части и боеприпаси.

— Можем да произвеждаме резервни части — изтъкнах, — също бомби и боеприпаси.

Колкото и тихо да беше тайното гласче в ума ми, не му липсваше благоразумие. То ми подсказа да внуша на генерала представата, че на остров Уайт не живее сбирщина от без защитни фермери, че имаме зъби и умеем да хапем.

Той кимна, осмисли информацията и попита направо:

— С колко реактивни изтребители разполагате?

— О, стигат ни да се браним. Отново го дарих с многозначителната усмивка.

— Ясно. Не искаш да споделиш тайни за въоръжението ви. Напълно ви разбирам. В края на краищата още не познаваме намеренията си, нали? Потвърдих съгласието си с поредната усмивка.

— Да си напълним чашите. — Кимна едва забележимо, но привлече вниманието на сервитьорка, която побърза да донесе още напитки. — Дейвид, да ти предложа още нещо? Пура? Някакво мезе?

— Не, това ми е достатъчно — посочих чашата си.

— Виж, Дейвид, надявам се, че нямаш нищо против да говорим откровено. Уверен съм, че Керис е споделила с теб към какво се стремим ние от Ню Йорк — да създадем връзки с други общности където и да са те по света. — Без да чака отговор, той продължи: — Ще започнем търговия, ще разменяме знания и специалисти.

— Но някои общности не желаят да разговарят с вас.

— Точно така. Неколцина от нашите хора бяха жестоко убити, макар че отиваха там под бяло знаме. Ето още една причина да имаме боеспособни въоръжени сили.

— Значи ще принудите общностите, които… да речем, малко се дърпат, да седнат около масата за преговори?

— Не, разбира се. Но сме длъжни да поддържаме способността за защита на своя град, както и на морските пътища.

— Генерал Филдинг, дано въпросът ми не е твърде безочлив, но каква е крайната ви цел?

— Естествено да завоюваме света.

Той следеше каква ще бъде реакцията ми. Не дочака никаква.

От усмивката белязаната кожа около жълтото му око се изопна.

— Трябваше да се изразя по-точно — продължи той. — Целта ни е да завоюваме света отново. За всички нас. За човешката раса. И да изтребим истинските си врагове.

— Трифидите ли?

Генералът кимна.

— Трудна задача, не ви ли се струва?

— Имам оръжие, Дейвид. Превъзходно оръжие.

— Атомната бомба ли?

— О, и от тях си имаме — отсече генералът, — но те са твърде грубо средство. И страшно мръсно. Какъв е смисълът да изпепелим трифидите, ако след тях ще останат милиони декари радиоактивна земя? Не, аз говоря за абсолютното оръжие. Най-старото в историята на човечеството, а и най-мощното.

Усмихна се доста сурово и склони глава настрани, сякаш ме подканяше да се досетя.

— Това е интересно. Както го описвате, оръжието трябва да е изключително.

— О, няма спор. — Наведе се напред, наслаждаваше се на откровението, което споделяше. — Оръжието е самият човек. По точно хората. Не десетки или хиляди. Милиони мъже… и жени! — От вълнение заговори по-приглушено. — Ако искаш, представи си този град като огромен завод. И този завод, Дейвид, произвежда хора.

— Които пък са тайното ви оръжие?

— Да, естествено. Разбери, Ню Йорк произвежда хора с такава скорост, че населението ни нараства като взрив. — Жълтото око сякаш пламтеше със собствена светлина. — След десет години ще нарасне толкова, че дори голям град като този не би могъл да го побере. Ще се спука по шевовете и хората ще се разпръснат, ще насекат и ще стъпчат трифидите в калта, където им е мястото.

— Но няма ли опасност населението да се увеличи над възможностите ви да го издържате? — Тогава заплахата от глад ще пришпори човечеството напред.

— Нима по-бавното и контролирано разрастване не е и по безопасно…

— По дяволите безопасността, човече! Това е война. Човек срещу трифид. Оцеляване срещу гибел. Жертвите са неизбежни, но с огромни резерви от мъже и жени ще възстановяваме загубите си мигновено. Където човек бъде повален от трифид, десетима ще заемат мястото му.

— А нарастването на населението няма ли да отнеме много време?

— Затова превърнахме размножаването в промишлен процес — заяви генералът. — Пренесохме технологиите на производството в родилния бизнес. Идеята жената да отдели девет месеца от скъцопенните си години на плодовитост, за да създаде само едно дете, е неприемлива в днешния свят.

— Значи намеквате, че жената ражда цяло котило… като животните?

— Наричаш родените по този начин деца „котило“. Звучи унизително. Ние бихме казали, че такава жена е плодовита.

— Възможно ли е да намерите жени, които раждат близнаци по поръчка? Нали…

— Не близнаци. Нормата е три, дори четири деца. Всъщност е така през последните двайсет години. На жените се дават лекарства против безплодие, за да раждат много деца.

У мен се надигаха опасения. Докато слушах този човек да описва тържествуващо как жените са били сведени до равнището на кокошки в курник, тази общност загуби немалко от блясъка си в моите очи.

— Трябва да ти кажа, че на родилките са спестени изтощителните и поглъщащи много време усилия по отглеждането на децата. Тази задача се пада на жени, които или са безплодни, или са прехвърлили плодовитата възраст, или нещо друго им пречи да бъдат майки. — Пронизващото здраво око на генерала разгада отвращението по лицето ми. — Не одобряваш това. Но както чух, твоите хора прилагат свои похвати за увеличаване на раждаемостта. Сетих се за веселите Домове на майките, изпълнени с щастливи и обичани деца.

— Вярно е — признах. — Но производственият процес не е на толкова научна основа.

— Искаш да кажеш, че е по-изложен на случайности? Не можете да предотвратите вродените увреждания? Всяка жена прахосва девет безценни месеца за едно-единствено дете?

— Колкото и да е случаен, процесът ни върши работа.

— А населението ви е около трийсет хиляди?

— Горе-долу.

— И… хъм, нека пресметна… около половината от населението е на възраст под двайсет и пет години?

Кимнах.

— Тук — натърти генералът — деветдесет процента от населението е под двайсет и пет години. Сам виждаш, че е пълно с енергични, бодри хора. Младежи с амбицията и потребността — да, жадната потребност да разчистят жизнено пространство за себе си. — Той въздъхна и сплете пръсти в скута си. — Дейвид, вгледай се в поуките на историята. Империите са процъфтявали при висока раждаемост. И са се сгромолясвали, когато раждаемостта е спадала. Замисли се и как различните общества са повишавали раждаемостта. В някои култури са забранявали противозачатъчните средства, в други жените с многолюдна челяд са били щедро възнаграждавани. Всеки — от просяка до краля — е давал своя принос. Накратко казано, хората са сила. Един човек може да помести камък. Хиляда ще поместят планина.

Към края разговорът премина в политическо слово, изнесено от генерал Филдинг. Керис не продумваше. Чудех се на колко ли деца са я обрекли да стане майка? Двайсет? Или трийсет?

Освен това знаех, че генерал Филдинг иска да получи технологията „Мейсън-Коукър“. Питах се дали в замяна ще натрапи на моите сънародници своята философия на нарастващото население заедно с лекарствата против безплодие. Да си призная, това ми даде изобилни поводи за размисъл до края на вечерта.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ПОЛИЧБА

— Хайде, Дейвид, казвай защо си толкова унил.

Полунощ. Вървяхме подръка по Пето авеню, несекващите потоци от коли създаваха ослепителна, дори замайваща река от сияние. Двигател изтрещя стържещо и колата спря насред движението. Заехтяха клаксони.

— Дейвид? — подкани ме Керис.

— О, няма нищо.

— Явно това нищо те е обезсърчило.

— Ами, всичко е заради тази работа с… — започнах сърдито, но млъкнах и свих рамене.

— Не ти ли допадна баща ми?

— Не е заради баща ти. Той е изключителна личност.

Не се насилих да кажа, че ми е симпатичен. Досещах се каква ледена жестокост е скрита зад заучената усмивка.

— Само че това производство на деца в промишлени мащаби… струва ми се необикновено, меко казано.

— Аз пък никога не съм се замисляла за тези неща. Но ти си в чужда страна, господин Мейсън.

— А всяка страна си има свои нрави, госпожице Бедекер. — Усмихнах и се. — Да, ама като си помисля, че някой ден и ти… е, да му се не види, Керис, не ми харесва идеята да народиш само Господ знае колко деца.

Спря като закована и ме изгледа със зелените си очи. После притисна длан към устните си да заглуши кикота.

— Какво изтърсих пък сега? — учудих се аз.

— Дейвид… ох, Дейвид, имаш още много да научиш за нас. Аз с десетки дечица? Но това е нелепо.

— Защо? Нали баща ти каза…

— Не, не. Изслушай ме. — Тя избърса сълзите, бликнали от смях. — Нямам „майчинска карта“.

— Майчинска карта ли?

— Да. Оценяват момичетата, когато навършат тринайсет години, и им дават „житейско направление“. Аз имам „професионална карта“, а това означава, че постъпих в колеж, за да придобия професия, както подсказва и името на картата. Други момичета стават професионални майки.

— Аха…

— Те имат удобни стаи, хранят се до насита и гледат телевизия, докато им писне. Знаеш ли, животът на професионалната майка никак не е лош.

— Разбирам.

— Трябва да ти кажа още нещо. — Тя стисна ръката ми.

— Когато реша, че е време да родя свои деца, ще ги имам по прастария начин.

Ето какво ме дразнеше. Разстрои ме мечтата на генерал Филдинг за истинска приливна вълна от хора, която да помете враждебните трифиди. Особено след като чух за раждането на по три-четири деца заради масовото прилагане на лекарства против безплодие. В края на краищата, ако заплождате някоя кучка твърде често, за да ражда непрекъснато, тя е обречена на преждевременна смърт. Но колкото и отвратителна да ми изглеждаше стратегията на генерала, признавах и предимствата и. Пред нея доскоро впечатляващата за мен раждаемост на остров Уайт направо бледнееше. Ако искахме да поведем война срещу колосалните пълчища трифиди, налагаше се да имаме колосална армия. Още по-важно беше, че генерал Филдинг тласкаше своята общност да се разширява към превзетия от трифиди континент, да върне света на човечеството. А ние на малкия си остров до бреговете на Англия се задоволявахме да преживяваме дните си в блажено неведение за ставащото по света. Бяхме мудни, може би и лениви според някого. Нямахме замисли за завръщане на голямата суша. Отново си припомних разговора с баща ми в съдбовната вечер преди броени седмици. Той ме предупреди, че островната колония, за чието създаване бе помогнал, е изправена пред сериозната опасност да загине. Дори повечето жители на остров Уайт да не виждаха истината, мирното им усамотение някой ден щеше да им изиграе лоша шега.

Керис забеляза колко съм мрачен. Полека ме дръпна за ръката.

— Време е за кафе и ужасно лепкави понички — заяви решително. — После — в леглото.

Времето се изнизваше приятно. Аз обаче започнах да се поддавам на чувството за вина, че безделнича през тези дни, които споделях с Керис. Реших да се заема с проблема за завръщането си на остров Уайт. И исках да поканя Керис Бедекер да дойде с мен.

Но както се случва безброй пъти в живота, събитията изпревариха кроежите ми. Наближаваше краят на моята кротка безметежност. В големия град някои умове хладнокръвно съставяха стратегията си. И щях да бъда преместен отново като пешка на шахматна дъска.

Един следобед след първата ми среща с генерал Филдинг, бащата на Керис, аз усилено се опитвах да изравня резултата срещу Гейбриъл Дийдс. Напразни надежди! След могъщия му форхенд топчето отново отскочи от масата за тенис и се пръсна в тавана. Играехме в залата на „Дружеството на младите християни“. Той промълви с благия си глас:

— Точката май е за мен, господин Мейсън.

— Твоя си е — съгласих се задъхан.

Споделих с него, че ще поискам да ме върнат у дома при първа възможност.

— Ще зависи какви плавания са предвидили — напомни Гейбриъл и извади ново топче от картонената кутия вместо онова, чиито парченца лежаха на пода. — Все още рядко прекосяваме Атлантика.

— Но аз видях големи хидроплани в пристанището. Биха ме откарали у дома за по-малко от двайсет часа.

Гейбриъл се озърна да провери дали някой не се заслушва.

— Онези хидроплани… — сниши гласа си до шепот, сякаш се канеше да ми разкаже пиперлив виц — … са само за прах в очите.

— Прах в очите ли? Изглеждаха напълно годни за полет.

— Може би, но с подходящото гориво.

— Не са ли приспособени да летят с метилов спирт?

— Така е, но горивото не е достатъчно пречистено за двигателите им. — Той би сервис. — Можеш да издигнеш такава птичка в небето и да обиколиш над острова. Едва-едва.

Върнах му топката с коварен сечен удар, който го завари неподготвен.

— Добър удар, господин Мейсън. — Гейбриъл леко сви рамене. — Ще бъде истинско самоубийство, ако се опиташ да прекосиш океана с такъв самолет. Сам се убеди, че караме колите си на честна дума. Това гориво е толкова грубо, че направо хапе. Адски съсипва цилиндрите. Три хиляди километра и… бум! — Думата съвпадна с удара, който запрати топчето към мен. — Буталата са задрали безнадеждно.

Значи ми оставаше единствено да настоявам за пътуване с кораб. Но в този момент съдбата пробута поредното си съвпадение. Керис влетя в залата.

— Здрасти, Гейбриъл. Добър ден, Дейвид. Казаха ми, че ще те намеря тук.

— Добър ден и на теб. Явно имаш шпиони навсякъде — добавих на шега. — Как научи къде съм?

— О, свещена простота. Обадих се по телефона в твоя хотел. И дежурната на рецепцията ме осведоми, че си се запътил нанякъде с хилка за тенис в ръка и отчаян поглед. — Тя се ухили на Гейбриъл. — Много страшно ли губи?

Той вдигна рамене.

— Този младеж вече изостава само с някакви си шест игри.

— Съкращавам разликата — натъртих с престорена обида.

— Бавничко, Дейвид. Бавничко.

— Дейвид, чуй какво имам да ти кажа. — Керис се бе зачервила като че е тичала. — Нося ти новини. Имаше съвещание в Изследователското управление и директорът разреши ново пътуване до Европа. Освен това ще включат и дипломатически пратеници до остров Уайт. — Усмихна ми се. — Прибираш се у дома, Дейвид. Корабът ще отплава вдругиден.

Зяпнах я изненадан.

— Толкова скоро ли?

Гейбриъл ми кимна.

— Все пак ще си тръгнеш, Дейвид. Честито.

Ново двайсет, както казват в Ню Йорк. Изражението на лицето ми ме издаде. Керис наведе глава настрани.

— Не си ли доволен?

— Да, разбира се…, но не очаквах всичко да се реши толкова бързо. — Срещнах погледа и. — Керис, ще тръгна само при едно условие.

— И какво е то?

— Ти да дойдеш с мен.

Гейбриъл Дийдс предложи да пийнем на сбогуване. Вечерта преди отплаването двамата с Керис влязохме в блус-клуб с изглед към Статуята на свободата. Безмълвни мълнии проблясваха около гигантската метална скулптура. Влажният въздух беше наситен с електричество. Керис спомена, че в океана назрява буря. Нейната зашеметяваща рокля от искрящ червен плат се допълваше с климатичните фойерверки отвън.

Намерих свободна маса, поръчах питиета за нас и казах да занесат едно на Гейбриъл. Той беше зает на сцената, включваше усилватели и настройваше китарата си. Озърна се, погледна ме и вдигна чашата си за наздравица.

В клуба имаше навалица. Гълчавата клокочеше бурно. За пръв път, откакто генерал Филдинг ми описа въодушевено колко много деца се раждат наведнъж тук, забелязах двама еднояйчни близнаци в клуба. И тутакси ми се стори, че ги има навсякъде. Бързо преброих поне десетина двойки близнаци. В ъгъла две още недорасли момичета и приятелите им празнуваха с шампанско общия си рожден ден.

— Няма ли да ти липсва всичко това? — обърнах се към Керис.

— Убедена съм, че ще се нагодя някак — засмя се тя и зелените и очи блеснаха срещу мен в тъмния клуб. — Пък и очаквам с нетърпение да видя как живеете там. Това ще бъде ново начало и за двата ни народа.

— Пия за това.

Чукнахме чашите си.

После групата засвири. При тази сила на звука разговорът стана невъзможен. Очите ми шареха от музикантите към лицето на Керис, което грееше в прекрасно сияние от светлините на сцената. И през цялото време вълшебната музика се извисяваше и стихваше, китарата на Гейбриъл звучеше ту ангелогласно, ту демонично. Оставих се да ме понесе. Затворих очи и мелодията ме запрати да се вихря из космоса. Отново долових печалното желание в звуците на китарата. Почувствах безмерния копнеж.

Усетих ръка върху своята. Отворих очи — Керис държеше ръката ми върху масата и се взираше в музикантите, а главата и се поклащаше леко в ритъма на музиката.

Отново затворих очи. Тъжните акорди изтъкаваха магията си и аз се отпуснах в пълното и несмущавано от нищо блаженство. След изпълнението Гейбриъл ни изпрати до чакащото такси. Над океана още се виеха мълнии в грамадни сини и сребристи изблици. Гейбриъл отвори вратата на Керис.

— Приятно пътуване, госпожице Бедекер — каза и официално, защото бяхме на улицата. — Господин Мейсън, пазете се.

— Непременно, Гейбриъл. И ти се пази.

Винаги ще помня този миг. Широката му приятелска усмивка. Как раздрусваше ръката ми, докато стояхме до отворената врата на таксито. Защото в същия момент от сенките изскочи мъж с пистолет в ръка. Блъсна Гейбриъл към колата, отдръпна се и стреля в гърдите му.

Гейбриъл се свлече и тялото му падна на задната седалка до Керис. Хвърлих се напред, за да го хвана.

Но преди пръстите ми да го достигнат, нечия ръка се стегна задушаващо около гърлото ми. Остра изгаряща болка ме прониза в шията. Стори ми се, че Керис пищи някъде далеч. Изведнъж светлините на пристанището, смесени с мълнии, се сляха в размазан водовъртеж.

Кръжаха все по-бързо. И ме запратиха в мрака. В плътния бездънен мрак.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ЙОНА

Бях погълнат в търбуха на кит. Усещах люшкащо движение. Чувах течности да съскат в тръби. Шум от продухване. Дълбокото туптене на могъщо сърце. Призрачен глас нареждаше:

— Десет разтега… осем разтега… пет разтега… четири разтега.

Отворих очи. Метални стени. Отвори се врата и откри за погледа ми коридор, осеян с електрически лампички. В този миг някаква фигура се надвеси над мен. Очите ми се приковаха в течност, цвърчаща от спринцовка. После иглата се заби в ръката ми. Чух странен рев. Смътно осъзнах, че се изтръгва от собствената ми уста. Закръжиха светлини, пак се появи водовъртежът. Още веднъж бях засмукан в онзи мрак.

Щом отворих очи, тутакси усетих някаква промяна във всичко около мен. Въздухът миришеше различно. Май на някакви билки. Лежах в по-просторна стая, леглото също беше по-широко. Имаше и други звуци. Дочух далечно тракане, сякаш някой свиреше приглушено на ксилофон.

А би трябвало веднага да разпозная звука, наистина би трябвало. Главата ми обаче все едно бе натъпкана с памук, очите ми сълзяха непрестанно, а езикът ми лепнеше за небцето. Чувствах се като след страшно пиянство (и сега плащах цепещата главата цена). Надигнах се да седна на леглото.

На пода имаше тенекиена чаша до кана с вода. Зяпах я дълго. Знаех, че искам, отчаяно жадувам да налея тази студена чиста вода в чашата и да пия до насита. Но незнайно как прекъсваше връзката между тази мисъл и действителното движение на ръцете, за да изпълня желанието си. Сълзящите ми очи поглеждаха ту чашата, ту водата. Мина много време, докато овладея поне донякъде крайниците си. Замаяно и не особено ловко се справих с лисването на вода в чашата. Вдигнах я и успях да излея всичко до последната капка върху ризата си, преди да поднеса чашата към устните си.

„Вдън земя да пропадне…“ Реших да взема самата кана и изгълтах набързо съдържанието и. Повярвайте ми, нищо по-сладко от тази вода не бях опитвал много отдавна. Изсипах в гърлото си около литър и вече не се чувствах толкова съсипан. Главоболието ми поолекна, започнах да изпитвам и мъждукащ интерес към нещата наоколо.

„Така — казах си глуповато. — Разгледай обстановката, Мейсън. Стените? От дърво. Прозорците? Преброй ги. Нито един. Има греди под наклонен покрив… от гофрирана ламарина. Да, сър… гофрирана ламарина, която е ръждясала и кърпена. Подът е от утъпкана пръст. Светлината идва от слаба електрическа крушка, провесена под греда. А ти седиш на сгъваемо легло… без завивки. Дотук добре.“

Неуверено се добрах до врата, която наглед бе принадлежала някога към изискана къща, но сега бе сложена да върши работа в далеч по-скромна постройка. Заключена врата. „Това вече не е много добре.“

Моето замаяно от опиат съзнание се прочисти достатъчно, за да установи факта, че съм пленник. Върнах се отмалял на леглото и задрямах седнал. Най-сетне вратата се отвори. Влезе жилава чернокожа жена на около двайсет и пет години с жълта лента на челото. Държеше автомат, който нехайно насочи към лицето ми. Не помръднах. Само се пулех със сънливо равнодушие.

Мургав младеж с черти на латиноамериканец напълни каната ми с вода от по-голям съд и остави на леглото до мен поднос с плодове и хляб.

Моите надзиратели не изрекоха и една-единствена дума. Аз също. Щом сериозната и безмълвна церемония завърши, те си отидоха. Стомахът ми потрепваше силничко и не бих рискувал с храна. Вместо това опразних каната на дълги жадни глътки. Водната церемония май се повтаряше през четири часа.

Влизаше същата двойка — жената с автомата в ръце, мъжът с голямата кана, за да напълни моята по-малка. И пак никой не продумваше. Малко по-късно ме оставяха да довърша церемонията, като изпия наведнъж водата.

След време възприемах по-отчетливо обстановката. Паяк колкото чиния се промъкваше по една греда под тавана и несъмнено наблюдаваше натрапника долу с многото си очички. За кратко навън затрополи гръмовно. Досетих се, че е дъжд, който плющи по гофрираната ламарина над главата ми. Пороят свърши скоро и толкова внезапно, колкото започна. Почти незабавно в ноздрите ми нахлу миризмата на мокра пръст. Паякът горе престана да ми обръща внимание, предпочете да изсмуче живота от голяма муха. Храна…

Сведох поглед към подноса до мен. Хлябът имаше възсух вид, розовият резен от диня обаче ме изкушаваше. Захапах го. Сладък сок плисна в устата ми заедно с цяла шепа семки, но апетитът ми се завърна като хала. Осмокракият ми сътрапезник се наслаждаваше на яденето си над мен, а аз ометох всичко от подноса. Отново чух ритмичното тракане. Заслушах се. Малки пръчици удряха равномерно по-голямо дървесно тяло. Намръщих се от усилието да определя този доскоро познат звук. И моят просмукан от дрога мозък най-после заработи. Думата, която напипвах, стигна до устните ми.

— Трифиди.

Без прозорци и с часовник, спрял на три и половина, нямах представа за времето. Скоро обаче забелязах, че ивицата светлина под вратата постепенно избледнява и накрая изчезна. За малко щракането на трифидите се засили с падането на нощта. И щурците зацвърчаха по-гръмко. Причу ми се квакане на жаби някъде недалеч. Притиснах ухо към вратата и до мен стигнаха гласове, но твърде смътни, за да различа отделните думи.

Върнах се на леглото. Очите ми вече не сълзяха, само че ги усещах неприятно гурелясали. Отделих малко от водата си за пиене, за да ги промия. И се загледах в сгъвката на дясната си ръка. Шест следи от игли бяха събрани около една вена. Докоснах и шията си отстрани. Трепнах от смъденето под лявото ми ухо. Очевидно пред блус-клуба някой ме обездвижи с ръка около врата ми, за да забият спринцовка в артерията. Похитителите ми поне се бяха постарали да ме докарат тук жив.

Спомнях си обаче твърде ясно как Гейбриъл Дийдс падна в колата след изстрела. Тогава Керис се разпищя. За Бога, какво ли и се е случило? Пострадала ли е? Дали е тук? Може би са я затворили в някоя съседна колиба? И ако е така, какво и правят? Целият преливах от мрачни опасения.

Скоро ударите на пръчиците по дървесните стволове на трифидите заглъхнаха. В колибата се спусна тишина и аз най-сетне се проснах на леглото.

Затворих очи, в главата ми се въртяха мисли за Керис Бедекер.

Събудих се от трясъка на отворената врата. Вътре нахлу сноп слънчеви лъчи. За миг се заблудих, че ще има повторение на водната церемония. Но момичето с жълтата лента на главата ме подкани с движение на автомата.

— Тръгвай. И не опитвай глупости като бягство. Няма да те гръмна, но ще бъдеш нажилен до смърт. Говорът и ме изненада с ирландското си звучене.

— Къде ме водите?

— Някой иска да говори с теб.

— Кой?

Тя май отмерваше скъпернически думите си, защото си замълча. Отдръпна се заднешком през вратата, цевта на оръжието следеше лицето ми.

Моментът не беше подходящ за внезапни и неочаквани движения. Просто вдигнах ръце до нивото на раменете си и вложих цялото си старание да изглеждам спокоен с надеждата моята поза да и подскаже, че изобщо не ми хрумва да си плюя на петите. В главата ми обаче изпъкваше ярко видение. Представях си как ме отвеждат към опръскай с кръв стълб. А там ме чакат строени в редица хора с пушки. Стиснах клепачи да пропъдя зловещата картина, поех си дълбоко дъх и излязох през вратата.

Сияйната слънчева светлина несъмнено беше най-силната, която виждах от седмици. И незабавно ме обгърна жегата, влажен задух, който полепна по кожата ми. Отначало очите ми трудно се справиха с ослепителните лъчи. Наложи се да ги засенча с длан, за да огледам околността. Стоях на полегат склон, спускащ се към широка река с кално кафява вода. Вляво и вдясно от мен се редяха бараки, които придаваха на мястото военен вид. Спътничката ми, изглежда, нямаше търпение да ме отведе, където и бе наредено. Махна с автомата да се размърдам. Е, оръжието беше в нейните ръце. Подчиних се, без да умувам.

Все пак успях да огледам, докато вървяхме към непретенциозна дървена къща. Забелязвах мъже и жени в униформи. Или се занимаваха с разни возила, или носеха сандъци към дървен кей. Там зърнах две тъмни източени подводници, вързани една до друга. Предположих, че са ме довели тук в някоя от тях.

Нагоре по реката имаше великолепна сбирка от хидроплани — от едноместни до големи пътнически машини, побиращи поне петдесетина души. С пълен резервоар свястно гориво някой от тези красавци можеше да ме пренесе през Атлантика до дома.

Повървяхме, докато стигнем до къщата. Озърнах се нагоре по склона, търсех къде тракат пръчици по стволове. Както и очаквах, видях ги. Трифиди. Хиляди. За щастие яка телена ограда, висока към три метра, ги делеше от лагера. Имаше следи и от изгаряне. Явно тукашните хора обезсърчаваха растенията да се умилкват на оградата с една-две струи от огнехвъргачка. У мен напираше отчетливото, макар и смахнато впечатление, че гадните твари ме гледат как отминавам. Подсилваше го трепкането на тъмнозелените листа, поклащането на конусите върху стъблата и внезапното трополене на пръчиците по покритите с власинки стволове. Дали не беше морзовата азбука на трифидите?

„Трифиди, пазете се… забелязан е синът на видния унищожител на трифиди Бил Мейсън… предайте съобщението… подгответе се за нападение… убийте го на място…“ Избърсах струйка пот от челото си. Да, нелогична приумица. Може би леки халюцинации заради отшумяващото действие на опиата, който ми впръскаха. Представата обаче беше убедителна. И тревожна. Както и да е, нямах време за това.

Момичето с автомата ме поведе покрай къщата. Спрях от изненада. Изпречи ми се най-чудатото превозно средство, което бях виждал.

— Сам — каза момичето на човек, пъхнал глава в машината през отворен люк. — Сам, ето го Мейсън. Какво да го правя?

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ИЗЛЕТ

Мъжът се измъкна заднешком от люка на странното возило. С едно движение на дългите си ръце хлопна шумно капака и се изправи, триейки с парцал омазаните си в грес ръце.

Единственото описание, което подхождаше на тази машина, беше железен слон. Боядисана в бледосиво, имаше две долепени кабини, които приличаха на разперени слонски уши. Отпред стърчеше нещо много подобно на слонски хобот, но метален. Необичайното съоръжение със смукателните отвори за въздух, ауспусите и цялото желязно туловище се опираше на две вериги. И май беше по-голямо от боен танк.

Приликата на машината с животното не се бе изплъзнала от вниманието на собствениците и. На дългия сив хълбок имаше изписани едри букви — ДЖЪМБО. А зад едната остъклена кабина забелязах пъстър свиреп профил на индианец, вирнал брадичка и вторачен в далечен хоризонт. До него със засукани буквички се пъчеха думите „Разбий ги!“.

Имаше още надписи, макар да бяха по-прозаични указания като „Впускателен отвор за сгъстен въздух“ и „Зареждайте само бензин с октаново число 100“. — Добро ти утро, господин Мейсън.

Човекът, човъркал доскоро машината, ми подаваше ръка. Беше висок и кльощав, с руса коса и светлосини очи. Прецених, че е на около трийсет и пет години. Говореше с провлечената приветливост на южняк. Откри още грес по опакото на дланта си, изтри я отзад на маскировъчния си панталон и пак я протегна към мен. Не помръднах. Той се усмихна.

— Не мога да те виня, приятел. На твое място и аз щях да съм твърде ядосан, за да се здрависвам. — Гласът беше жизнерадостен и благожелателен като сините очи. — Добре ли си вече? Мъчат ли те гърчове или гадене?

Завъртях глава.

— Доста добре съм… с оглед на обстоятелствата — уверих го малко сковано.

— Чудесно! Слушай, Джазмей — ухили се лениво на момичето, — не знам какво си мисли господин Мейсън, като се целиш тъй с автомата, ама аз взех да се изнервям… — Озърна се. — Ей, ти нали няма да ме цапардосаш или да побегнеш? Няма. Разбира се, че няма. Джазмей, прибери оръжието и загрей дъртия Джъмбо, бива ли?

Момичето отвори вратата на едната кабина, пъхна автомата в стойката вътре, после се промуши в подобието на шахта, побиращо кабинката на водача под другите две. Двигателят забръмча и забоботи. Две струи синкав дим изригнаха зад еленските „уши“.

— Страхотен звук, а? — възторжено подхвърли мъжът и тупна с длан машината. — Сложих нови свещи на старчето в твоя чест… — Понечи да се качи във возилото, но мигновено се извъртя към мен. — Между другото, казвам се Сам Даймс. — Пак протегна ръка да стисне моята и се подсмихна срамежливо. — А, ти не си падаше по здрависването, нали? Извинявай. Съжалявам и за другото… — Престори се, че забива игла в ръката си. — Не измислихме по-добър начин да те домъкнем тук, без да пострадаш.

Впих поглед в него, а стотина гневни въпроса се боричкаха кой пръв да бъде изречен гласно. Но още бях прекалено смаян, за да ги избълвам.

— Сам Даймс — повтори, като докосна с пръст гърдите си, и пак пристъпи към машината. — А сега те моля да се пъхнеш вътре. Трябва да ти покажа нещо.

Возилото тътнеше на веригите си по утъпкан път и подминаваше други като него — големи слоноподобни машини с надпис ДЖЪМБО отстрани. Всяка обаче се кипреше с различна емблема зад кабинката на водача. Имаше изображения на дъвчещи челюсти на акула, герои от комикси, съблазнителни момичета. И всяка носеше свое име — „Късметлийката“, „Дивака“, „Огнегълтача“. Последната пък се радваше на името „Жвакащата Марта“ и емблемата представляваше плашеща жена, която поглъщаше цели трифиди, сякаш бяха стръкове целина.

Настаних се на едната от двете анатомични седалки отпред до Сам Даймс. Джазмей караше грамадния метален звяр и седеше долу, главата и беше наравно с обувките ми. Друсането ми се отрази добре — преглътнатите въпроси изведнъж се отприщиха.

— Защо ме довлякохте тук, по дяволите?!

Сам Даймс ме изгледа с ококорени невинни очи.

— Ами, преди всичко, за да ти покажа нещо. Дръж се здраво, сега ще излезем през портата. Нататък не е много равно.

— Не… да му се… проклятие! Защо изобщо ме доведохте тук? И какво, за Бога, сте направили на Керис?

— На Керис ли? — Той се потърка замислено по бузата. — Тя си е добре.

— Откъде знаете?

— Налага се да ми повярваш.

— Тук ли е?

— Не, господин Мейсън, още е в Ню Йорк. И нищо и няма.

— Но вие най-безцеремонно убихте мой приятел.

— Съжалявам. Не знаех за никакви жертви. Нямахме такива намерения.

— А какви бяха намеренията ви?

— Да те доведем тук жив и здрав, не е ли ясно?

— И къде е това „тук“… по-точно?

— Южно от линията Мейсън-Диксън[3] — лаконично отвърна той. — Не е необходимо да знаеш точно.

— Добре, господин Дайм. А защо съм тук?

— Фамилията ми е Даймс. Защо ли? Надявам се, че скоро ще видиш причината по-ясно от носа си. — Пак ми се усмихна свенливо. — Извинявай, време е за малко борба с вредители.

През предните стъкла виждах, че сме стигнали до внушителна порта, която се отваряше с усилията на четирима мъже. Измъкнахме се за секунда-две. Озърнах се — веднага затвориха портата и я вързаха с вериги.

— Джазмей, ще ми пуснеш ли помпата? Благодарско.

Отпред ни се изпречиха трифиди, местейки се на тласъци, конусите върху стъблата им се люшкаха насам-натам.

Колкото и да бях ядосан, наведох се, за да гледам. В този момент Сам Даймс хвана лост за управление и натисна с палец червения бутон отгоре.

От края на металния „хобот“ изскочи огнено кълбо. Секунда по-късно три трифида бяха погълнати от него. Зелените листа почерняха и увиснаха, конусите се спаружиха. Едно растение пльосна на пътя. Сам Даймс се обърна с усмивка.

— Ето нещо, което ние имаме, а пустите плевели си нямат. Огън. Възхитителен огън!

Опърли ги още веднъж за всеки случай. Много трифиди заприличаха на горящия храст от Стария завет. Сам подвикна:

— Тия твари нахитряват. Щом изгориш две-три, останалите се разкарват.

Тромавото возило премаза димящите останки на трифидите, улучени от огнехвъргачката. Другите растения, макар да наброяваха хиляди, вече не ни се пречкаха. Няколко обаче изплющяха с жилата си по стъклата на кабината, докато ги подминавахме, и оставиха типичните петна отрова.

— По-сигурно от това няма. — Сам Даймс чукна по стъклото с кокалчетата на юмрука си. — Закалено е.

Разположението на трифидите около базата ми беше отдавна познато от други места. Около оградата се бяха скупчили нагъсто, пробваха си силите срещу нея и несъмнено таяха надежда в растителните си мозъци (ако изобщо ги имаха), че общият им натиск ще разкъса телта. С отдалечаването от телената ограда обаче те се срещаха все по-нарядко. Дали в армиите на трифидите тези разпръснати екземпляри имаха ролята на часови или резерви? Разбира се, напоследък не беше лесно да се намери свободна от тях земя. Машината тътнеше по равното поле и аз все зървах по някой трифид, стърчащ самотно. Повечето не шаваха. Но с доближаването на верижното превозно средство те „чуваха“ грохота на двигателя му и местеха късите си крачета, за да се завъртят към източника на звука. Няма спор, напомняха за хищници, проследяващи жертвата си.

Сам Даймс вече се облягаше удобно на седалката си, едната му ръка едва докосваше лоста, с който се управляваше „хоботът“ на огнехвъргачката. Общо взето, машината ме впечатли. Знаех колко полезен може да бъде за моите хора у дома такъв високопроходим унищожител на трифиди. Засега обаче още не бях разнищил загадката защо попаднах на това място.

— Благодаря, че ме повозихте — подхванах непринудено. — Но продължавате да се скъпите на отговори.

— Съжалявам, господин Мейсън, искрено съжалявам.

— Кои сте вие всъщност?… Питам за цялата ви общност.

— Доскорошните ти домакини ни наричат „отцепниците на Куинтлинг“.

— Да, чувал съм за вас.

— Нищо добро, обзалагам се.

— Казват, че сте бандитска сган — осведомих го. — И че крадете и убивате.

— Джошуа Куинтлинг е бил сред основателите на общността в Ню Йорк, но се появил генерал Филдинг и въвел… — Той вдигна рамене. — Да речем, по-силови методи. Затова преди двайсетина години Куинтлинг напуснал със семейството си и други семейства, които искали да живеят по-човечно.

— И накрая отцепниците на Куинтлинг се заселили тук?

— Не е точно така. Генерал Филдинг заповядал на един от бойните си кораби да подгони невъоръжения параход на Куинтлинг. Бойният кораб просто го разнебитил с оръдията си. Съпругата и малкият син на Куинтлинг загинали заедно с още десетина души. Куинтлинг спасил останалите от сигурна гибел, като забил парахода в пясъците на едно устие, където било прекалено плитко за бойния кораб. Иначе… — Пак сви рамене красноречиво. Взря се в мен сериозно със сините си очи. — Но ти не ми вярваш, нали, господин Мейсън?

— Какво ми остава, освен да приема думите ви на вяра? Хладният ми тон обаче май подсказа, че не ме е убедил.

— Както предпочиташ, господин Мейсън. Едва ли мога да набия доверие в главата ти с приклада на пушката, нали?

— Доколкото виждам, животът ми е изцяло във ваши ръце.

Не изрекох опасенията си, но вече се питах дали в един момент няма да спрат, да ме изритат на земята и да ме зарежат да се оправям сам в заетата от трифиди пустош. Той се позагледа в мен.

— Наистина ли си въобразяваш, че похарчихме толкова време и гориво — и то скъпоценно гориво! — за да те доведем тук и просто да се разправим с теб?

— Аз откъде да знам?

— Що за нелепост! — Стори ми се, че искрено се засегна от моя намек. — Толкова усилия хвърлихме, за да те спасим.

— Да ме спасите ли?

— Ами, да.

— И защо решихте, че е нужно да ме спасявате? Ако можехте да ме видите там, щяхте да знаете, че всичко ми потръгна прекрасно. Освен това на другия ден трябваше да отплавам към родината си.

— Знаем.

— Тогава, дяволите ви взели, какви номера ми въртите?

— Известно ни беше, че ще отплаваш към Англия. — Сам ме наблюдаваше невъзмутимо. — Научихме и че зад теб, точно отвъд хоризонта, за да не виждаш, ще плава тежко въоръжен броненосец, придружен от два разрушителя.

— Внушавате ми, че генерал Филдинг е намислил да превземе остров Уайт?

— Такива сведения получихме, господин Мейсън.

— Но какъв смисъл би имало? Готови сме да посрещнем с отворени обятия дружески настроени гости.

— Убеден ли си?

— Разбира се.

Той си пое дъх и остави очите си да огледат слънчевата местност и бдящите в нея трифиди.

— Господин Мейсън, както излиза, държали са те на тъмно. Ако не в буквалния смисъл, поне в преносния.

— Хайде, чакам изненадата.

— Нали знаеш, че хората в Ню Йорк под властта на генерал Филдинг нямат достъп до петролни залежи или резерви от бензин?

— Да. Карат колите си с метилов спирт.

— А той е толкова неподходящ, че съсипва двигателите за две-три хиляди километра.

Кимнах.

— Е, ние пък имаме два петролни кладенеца — продължи Сам Даймс, — имаме си и рафинерия, която произвежда към пет милиона литра гориво годишно… Признавам, не е много. Но така можем да юркаме стареца напред-назад. — Потупа с обич седалката. — И разполагаме с добро и чисто авиационно гориво за хидропланите.

— Каквито Ню Йорк също няма.

— Прав си, господин Мейсън. Могат само да се влачат по океаните с параходите си, които горят въглища. Значи разбираш, че ако докопат вашата технология „Мейсън-Коукър“, генерал Филдинг ще си преработва на воля соковете на скапаните трифиди и ще има колкото си иска гориво за колите, за транспортните самолети… и за бойните.

— И какви ще бъдат последствията?

— Ние ще бъдем изтрити от лицето на Земята. Нагоре от устията на реките сме в безопасност от неговите бойни кораби. Но сдобие ли се с бомбардировачи и изтребители… — Сам Даймс подсвирна. — Бомбите му ще ни издухат пред дверите на ада.

— Помирете се с него.

— Тоест да се предадем?

— Не — поправих го сериозно. — Изпратете делегация. Преговаряйте.

— Няма да се съгласи. Скоро ще има в ръката си дългия бич. Да, ще прибере жените и децата, за да ускори размножаването. Но мъжете? Е, ще ги откарат да добиват въглища или да секат дървета, или пък ще ги затворят в онези проклети робски ферми из Карибите, където всички се мъчат денем и нощем да махнат трифидите и да отгледат вкуснотийките, с които генералът глези привържениците си. — Наистина ли го смятате за толкова неразумен човек?

В паметта ми изплува образът на бащата на Керис — генерал Филдинг с пламтящото жълто око. Вярно, изглежда ръководеше с твърда ръка, устремен към целите си. Но да е тиранин и убиец? Не ми се вярваше.

Сам Даймс се взираше преценяващо в мен и подръпваше устните си. След малко пак ме заговори:

— Да, господин Мейсън, наистина смятам генерал Филдинг за крайно неразумен човек. И си мисля, че няма да се спре пред нищо, за да ни смаже и да покори остров Уайт. Освен това съм убеден, че той е жесток диктатор.

— Това си остава ваше мнение.

— Не е само мое, господин Мейсън.

— Нима? Кой друг мисли като вас?

— Не се ли досещаш? Човекът се подсмихваше, харесваше му да ме държи в напрежение. Свих рамене.

— Е, кой друг?

— Ами например собственият ти баща — Бил Мейсън.

— Баща ми ли? Той никога не е виждал генерал Филдинг.

— О, напротив. Стари познати са. И ти си го срещал още в детството си. Поклатих глава намръщен.

Ухиленият Сам Даймс посегна към краката си и измъкна куфарче. Отвори го, извади книга и ми показа корицата. Прочетох заглавието, после и името на автора — Уилям Мейсън.

— Много ще се учудиш, ако научиш чак докъде е стигнала книгата на твоя баща. Преди пет години дадохме за нея двеста литра бензин на едни португалски рибари. Дано баща ти не се заяде с нас за авторските права — отпечатахме хиляда екземпляра и ги разпространихме сред нашите хора. — Сам продължи отсечено: — Баща ти е познавал генерал Филдинг под друго име — Торънс.

— Торънс ли? — Името ми беше твърде познато, напрегнах се. — Баща ми е избягал от Торънс преди двайсет и пет години.

— Именно. Родителите ти напоили Торънс и бандитите му, когато онези нахълтали в Шърнинг, И щом Торънс се унесъл, баща ти повредил колата им, после се измъкнали. Торънс се събудил и открил, че птичките са отлетели от кафеза. Бил загазил зле, защото около къщата се събрали трифиди. Но той си е хитроумен, скалъпил противотрифидна защита от телена мрежа и зебло. Само че на излизане от къщата един трифид стоварил жилото си върху главата му, отровата се впръскала под мрежестия шлем и ослепила едното му око. — А после Торънс някак се добрал до Ню Йорк под ново име? — И с тежкарски пагони на раменете.

— Значи е знаел, че съм син на Бил Мейсън.

— Естествено. Искал е да те използва.

Картинката се проясняваше. Съзнавах обаче, че има още да си блъскам главата.

— Но аз познавам дъщерята на Торънс. Дори сме близки.

— Именно — натърти Сам Даймс. — Затова и тя е фигура в стратегията на стареца. Ето, пристигнахме.

— Но…

— Остави въпросите за по-късно. Трябва непременно да видиш това.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

АЛГОНКУИН

Джазмей спря машината в края на равнината. Пред нас една долина стръмно се спускаше към река, блещукаща под обедното слънце. Сам стъпи на металния прът между двете седалки, отвори люка в покрива на кабината и бутна капака нагоре. За миг сините му очи огледаха напрегнато всичко около нашия Джъмбо. След това ми махна.

— Чисто е. Най-близкият трифид е на петстотин метра. — Издърпа се нагоре през люка и застана върху возилото. — Лесно е, господин Мейсън. Стъпи на този прът и се измъкни.

След малко се изправих до него върху металния гръб. Надиплената следа от веригите се проточваше в линия, докъдето ми стигаше погледът. Както ми каза Даймс, един-единствен трифид стърчеше далеч от нас. Вече бе открил къде сме, с каквито и сетива да си помагаше, и се затътри към нас на трите си чуканчета. Сам също забеляза движението.

— Имаме предостатъчно време, докато се домъкне. Важно е да видиш нещо. Тогава адски лесно ще проумееш каквото имам да ти казвам. — Подаде ми бинокъл. — Ей… — Озърташе се, радваше се на гледката. — Колко е хубаво слънцето пак да свети истински. Нали знаеш, пълният мрак се задържа цели десет денонощия. И трифидите така побесняха, че се тъпчеха един друг от напъни да влязат в нашия лагер… — Вдишваше с пълни гърди. — Слънце, прекрасно слънце! — Засенчи очите си и посочи към долината под нас. — Различаваш ли нещо, господин Мейсън?

Взрях се.

— Река. Дървета. И може би около хиляда трифиди… събрани в три купа.

— Гледай през бинокъла. Има ли още нещо?

— Да, пушек. На почти километър оттук. Да не е селище?

— Откри го, господин Мейсън. Разгледай го внимателно. През бинокъла виждах подковообразния завой на реката.

— Две канута на брега и… различавам четири, пет… да речем, осем колиби от дървени трупи с… Мили Боже! — Вдишах рязко от изненада. — Що за щуротия става там? Ще бъдат избити!

Сам наблюдаваше невъзмутимо.

— Опиши ми точно каквото виждаш.

Потресът ми полека стихна до изумление.

— Долу има хора. — Очите ми все се насочваха към удивителното и немислимо зрелище. — Живеят в бивак без ограда около него. Деца си играят в гъсталак от трифиди. Изобщо не обръщат внимание на растенията. — А растенията също не ги забелязват. — Даймс взе бинокъла и погледна през него. — Един старец седи на сянка под трифид.

— Чакай малко… — Стиснах носа си с палец и показалец, затворих очи. — Тук нещо не е наред… това е…

— Невъзможно ли?

— Точно така. Освен, ако не е страничен ефект от дрогата, с която ме натъпкахте. — Изгледах остро Сам. — Халюцинации ли имам?

От усмивката покрай очите му се събраха бръчици.

— Онези хора в долината, господин Мейсън, са индианци от племето алгонкуин. Преди стотина години дошли мисионери и ги приобщили към цивилизацията. По времето на Ослепяването племето било на изчезване. От него останали само шепа нещастни алкохолици. Я ги виж сега.

Децата тичаха с кикот между трифидите. Едно момченце, може би осемгодишно, голо до кръста, с мургава кожа и дълга черна коса, се покатери по покрития с власинки ствол на растение убиец и се завъртя около стъблото, подвиквайки палаво на приятелчетата си. Всичко пред погледа ми подсказваше, че в долината до завоя на блестящата река живее щастлив народ.

— Но… — Не ми беше леко да преглътна истината, скрита зад тази картина. — Трифидите изобщо не се опитват да ги поразят. Да не са им отрязани жилата?

— Не. Простичкият факт е, че хората там имат имунитет. Трифидите не могат да им навредят.

Мина време, докато осмисля новината. Продължих с въпросите:

— Но трифидите дори ги пренебрегват. Никога ли не си правят труда да ги удрят?

— Предполагам, че в миналото са го правели. Но щом разбрали, че жилата им са безполезни срещу тези хора, престанали да си хабят отровата.

— Казваш, че трифидите разбрали. Значи им приписваш интелект?

— Естествено. А ти?

Помнех думите на баща си, изречени преди седмици. В своя парник той ме увери, че зловещите растения общуват помежду си — обмислят стратегии, планират нашествия, а после съвместно настъпват във войната си срещу нас.

Но що за заплетен обрат в природната бъркотия бе причинил промяната, чиито плодове виждах в долината? Мъже, жени и деца мирно съжителстваха с трифиди. Мястото би трябвало да е гибелно за същества като нас, но се бе превърнало в безопасна игрална площадка за децата на племето алгонкуин.

— Само си представи — вметна Даймс, — че имахме късмета на онези хора. Просто щяхме да си върнем безгрижно своя свят. Но не можем да припарим наблизо, за да научим тайната на техния имунитет.

Стояхме върху машината, вторачени в селището. Тогава ми се струваше, че съм изкачил висок хребет и съм успял да надзърна в рая. Но с тревога осъзнах и че чудото пред очите ми е твърде крехко. В непохватни ръце би се пръснало на късчета.

— А, господин Мейсън, сдобихме се и с компания.

Огледах се. Самотният трифид се бе довлякъл през делящото ни разстояние. След секунди щяхме да попаднем в обсега на четириметровото му жило. Даймс посочи отворения люк.

— След теб, господин Мейсън.

Когато тътнещият Джъмбо стигна до портата на лагера — и блъвна пламък към струпаните трифиди, за да ги изгони, — вече познавах малко по-добре новите си домакини.

Сам Даймс, инженер по образование, беше по средата на мандата си като „управител и главен черноработник“ в този военен преден пост на „горяните“. (Сам ми обясни, че името не се дължи на склонността им да секат дървета, а на живота им сред трифидите. „Истинското ни име е Обединена свободна конфедерация, но както виждаш… или по-скоро чуваш, малко пресяда в гърлото.“) За разлика от общността в Ню Йорк, събрала населението си в една географска точка, горяните се състояха от няколкостотин полунезависими селища, осеяли източния крайбрежен район от Мериленд чак до края на Флорида.

— Отначало се настанихме по острови и на самия бряг — разказа ми Сам. — Но Торънс под новата си самоличност на генерал Филдинг прати канонерки да ни разпердушинят. Затова се преместихме навътре в сушата, където канонерките му не можеха да ни намерят. Разбира се, няма начин да прати и сухопътна войска срещу нас заради трифидите. — Кимна към растение, което тъкмо шибаше стъклото с жилото си. — Тези пущини накрая се оказаха наши съюзници. Много смешно се извърта животът, нали?

Щом Джъмбо спря, аз се измъкнах навън и установих, че едната подводница е напуснала пристана. И Сам погледна натам, но не спомена нищо.

— Господин Мейсън, май си готов да заситиш глада си — усмихна ми се той. — Наплискай си лицето, изтупай си праха или както го наричаш. Кльопачката я раздават в столовата — ей онази барака с червения покрив.

Постоях неуверен, а Сам се запъти към друга постройка. Джазмей вече нямаше желание да се занимава с мен и си приказваше с двама незрящи, седнали зад пишещи машини под някакъв навес. Сам забеляза, че не мърдам и не знам какво да правя. Подвикна ми:

— Няма повече да те пазим с оръжие в ръка, господин Мейсън. Чувствай се като у дома си. Вече бях погълнал две порции люто ястие с цяла планина хляб, когато изпращя високоговорител. Женски глас съобщи за пристигането на хидроплан и покани чакащите пътници, които нарече „екипа от Блатата“, да се съберат при трети кей. Не след дълго голям сребрист хидроплан се спусна плавно към реката и кацна безупречно. Гледката сгря пилотската ми кръв. Какво не бих дал да седна пред контролното табло, два превъзходни двигателя „Ролс-Ройс“ да бучат сладкогласно и синьото небе да ме примамва.

— Ще споделиш ли какво ти е на душата, господин Мейсън?

Вдигнах глава. Сам Даймс държеше поднос с блюдо още горещи задушени зеленчуци.

— Имаш ли нещо против да седна при теб?

— Не. Заповядайте.

— Започваш ли да свикваш с нас? Уверих го, че свиквам.

— Добре, добре — отрони той бавно и нехайно, както говореше винаги. — Скоро ще ти кажем къде ще спиш. И май няма да е зле, ако вземеш назаем и бръснач.

Плъзнах пръсти по долната си челюст. Наболата четина се смекчаваше в истинска брадичка.

— Ще ми се и да сменя дрехите, ако може да измислите нещо.

— Смятай, че е уредено, господин Мейсън. Я, люти пиперки. Изобщо не ги видях в менюто. — Изви глава и подхвърли добродушно на незрящата жена зад тезгяха, която поднасяше храната. — Ей, Айрин… има ли още от твоите огнени чушчици? — Младият господин омете всичко до последната хапка.

— Брей, господин Мейсън, юначно похапваш…, но пък и ние те накарахме да поизгладнееш.

— Колко…

— Колко дълго беше в несвяст ли? Цели две денонощия. Ето, вземи от моето парче сладкиш. Поне с това да си изкупя вината. Заехме се с яденето и нещо, което се мотаеше из подсъзнанието ми последните две седмици, най-сетне изплува в ума ми.

— Господин Даймс, когато аз…

— Сам. Викай ми Сам, моля те. — Ухилен протегна ръка над масата. — Приятно ми е да се запознаем… о, ти не си падаше по здрависването, нали?

Изви вежда насреща ми с неочаквано ехидство.

— И на мен ми е приятно, Сам. — Позволих си усмивчица в смисъл на „Добре, де, ти печелиш“. Стиснах ръката му. — И стига с това „господин Мейсън“. Името ми е Дейвид.

— Както кажеш, Дейвид. Та какво щеше да ми разправяш? Много сериозен стана преди малко.

Кимнах.

— Не ми се вярва, че племето алгонкуин, което видяхме днес, е единствено по рода си.

— Я гледай.

— Убеден съм, че и други са неуязвими за отровата на трифидите.

— Защо, Дейвид?

Сам нападна огромно парче ябълков сладкиш, а аз му разказах за аварийното си кацане върху сала от зеленина с трифидите, после и за срещата си с дивото момиче Кристина Скофийлд. Слушаше, без да ме прекъсва, наглед по-увлечен от сладкиша, когато му описах уплахата и бягството и към гъсталака от трифиди. Как я бичуваха жилата. И как повярвах, че са я убили. Завърших със смайващото и завръщане жива и здрава.

— Е? — подканих го да каже какво мисли, щом преглътна и последното късче глазура.

— Айрин, има ли още от този чудесен сладкиш?

За миг се усъмних дали изобщо е чул разказа ми, но той веднага се обърна към мен.

— Кристина Скофийлд. Да. — Тонът му беше съвсем делови. — Прав си. Отровата на трифидите не и вреди.

— Ти май познаваш много подробно живота в Ню Йорк.

— Вътрешната информация струва колкото десетина канонерки, не мислиш ли? — отвърна Сам, а едрата възрастна жена постави пред него още едно парче сладкиш. — Благодаря ти, Айрин. Ох, великолепен е. — Но колкото и да се вдъхновяваше при вида на лакомството, апетитът му май се поукроти, а изражението му помрачня. — Дейвид, боя се, че бъдещето на Кристина никак не е розово.

— Защо?

— Според последните сведения, които получихме, Торънс е заповядал да започне операция в огромни мащаби с кодовото название „Лавина“. — Сам бутна чинията настрани. — Жените се раждат с два яйчника и във всеки има хиляди яйцеклетки. Както знаеш, ако яйцеклетката бъде оплодена, може да се развие в човек.

— Продължавай.

— Медиците на Торънс усъвършенстваха използването на лекарства против безплодие, за да се раждат по няколко деца. Знаеш и че той се стреми към взривообразно нарастване на населението в своята общност, за да отблъсне трифидите със самата човешка маса. Така общността му ще тръгне да завладява Лонг Айлънд, Ню Джързи и така нататък. Той и досега изпраща щурмови групи, за да отвличат жени и деца от други общности. — Сам отпи от кафето си. — Вече има и Кристина, която е неуязвима за жилата на трифидите, и можеш да си представиш какво му се върти в главата, нали? С един милион като нея може просто да навлезе обратно в континента и да започне изграждането на своята империя.

— Хайде да си говорим направо — искаш да кажеш, че хирурзите ще извадят яйчниците на Кристина, ще оплодят яйцеклетките и ще имплантират зародишите в други жени?

— И то с невиждан размах. Във всяка жена, която може да износи дете, ще има оплоден ембрион от Кристина. Говоря за всяка плодовита жена — и младите, и не чак толкова младите. Това се отнася и за Керис Бедекер, ако може да се вярва на нашите осведомители…, а те почти винаги са прави. Накратко, Кристина Скофийлд ще стане „майка“ на стотици хиляди деца. Естествено Торънс се надява, че тези нови бебета ще бъдат основата на свръхраса с имунитет към отровата на трифидите. Което пък ще го направи най-могъщия човек на планетата. — Сам си пое дъх. — Освен това Кристина ще бъде подложена на вивисекция в лабораторно подобие на „смъртта от хиляда порязвания“, за да изучават нейната естествена защита. — Ръката му се спускаше в бавни отсечени движения, за да подчертае думите. — Дейвид, Торънс се е устремил с фанатизъм към целта си. С бесен фанатизъм. И сега знае как да постигне тази жадувана цел. Всъщност дори е заповядал всички бременни жени да бъдат… ами върнати в изходно състояние, за да са готови за яйцеклетките на Кристина.

— За Бога… това е чудовищно! Ако…, ако изобщо ми бе хрумнало какво ще сполети Кристина, никога не бих позволил да я доведат в Ню Йорк. Щях да… — Замълчах, разярен от жестоката безчовечност на Торънс. Вече знаех твърде добре защо на спасилия ме кораб бе заповядано да се отправи с пълна пара към Ню Йорк. — О, небеса… — промърморих. — Как ми се иска да направя нещо, за да избавя Кристина. Горкото хлапе… сама се е отгледала от шестгодишна. Макар да е неуязвима за отровата на трифидите, минала е през самия ад. И я чака нещо по-лошо. — Усещах отвратителен вкус в устата си. — Ех, ако можех да стисна Торънс за шията!

Сам се взираше в мен с ясните си сини очи.

— Май няма как да се доберем до Торънс. И все пак се опитваме да направим нещо.

— Така ли?

— Знаем, че са отвели Кристина в болница. Остават към четири седмици до началото на „Лавина“, докато подготвят първата партида майки за забременяване. Значи имаме немалко време, преди да оперират Кристина. — Кимна към прозореца на столовата, откъдето се виждаше празният пристан за подводници. — Изпратихме отряд, който ще нахълта и ще я доведе тук. Ако всичко мине добре, тя трябва да е при нас жива и здрава най-късно след седмица.

— Вярваш ли, че ще успеете?

— Ще се опитаме, Дейвид. Ще сторим всичко по силите си.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ПРИВИДЕНИЕ

— Една радиограма. Само една. Какво ти пречи да разрешиш? Все едно се блъсках в тухлена стена. Сам Даймс завъртя глава с искрено съжаление. — Но — напомних упорито — аз съм длъжен да изпратя съобщение до моите хора на остров Уайт. Нали ти е ясно защо?

— Разбира се.

— Тогава ми позволи да ги предупредя, че Торънс е жив. А по-лошото е, че се кани да ги нападне.

Пререкавахме се на брега. Слънцето, по-скоро алено, а не червено, се плъзгаше надолу зад хоризонта.

— Атмосферните условия ще бъдат идеални за предаване на къси вълни — настоявах аз.

— Съжалявам. Наистина. Но няма да стане. — Южняшкият говор на Сам си оставаше отпуснато провлачен, колкото и да му се сопвах. — Дейвид, Торънс праща кораби да ни търсят. Ако установят откъде предаваме, така ще нахълтат по реката, бълвайки огън и жупел, че не можеш и да си го въобразиш.

Прокарах пръсти през косата си. Колкото и вбесяващо да беше, признавах правотата му. Горяните пазеха в тайна разположението на селищата си, за да оцелеят. А през трите дена, откакто бях тук, се наслушах на истории за кланетата и грабежите на Торънс.

— Нали разбираш какво ме мъчи? — въздъхнах. — Аз си се припичам на слънчице, а през това време нашествениците на Торънс може би тъпчат родината ми.

— Дейвид, изслушай ме. Засега няма да се случи.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото ще използва хората си за операция „Лавина“. Ще има нужда от всичките си лекари, за да работят в болниците по програмата за масово оплождане. Екипажите на корабите също са му необходими. В края на краищата яйцеклетките не се оплождат сами, нали?

Пак въздъхнах.

— Убеди ме.

— Впрочем от теб научих, че остров Уайт има внушителен въздушен флот. Торънс не би рискувал да загуби корабите си, щом почти няма надежда твоите хора да не отвърнат на удара. Искал е да си послужи с теб като с троянски кон, за да вкара на острова предрешени командоси и диверсанти. И без да си много прозорлив, ще се сетиш, че биха завзели летищата, за да ги отбраняват, докато корабите на Торънс стоварят подкрепления. Схващаш ли?

— Схващам.

— Е, допи ли ти се малко студена бира?

Точка по въпроса, както казват.

Все пак не ми беше неприятно в базата. Дружелюбният дългуч Сам Даймс беше приятен събеседник въпреки особения си говор, често прекъсван от „ъ-ъ“, „ъ-хъм“ и дълги замислени „мммм“. Открих, че не вярвам да е виновен за стрелбата по Гейбриъл Дийдс в Ню Йорк. И преди всичко му повярвах, когато ми обясни, че преуспяващата общност на Торънс се крепи върху изнурителен робски труд. Роби поваляха дърветата, от които се извличаше метилов спирт за гориво. Роби работеха във въгледобивните мини и докато не ги погубеха болните им бели дробове или пълното изтощение, не виждаха дневна светлина дори веднъж в месеца. Робини бяха затворени във фабриките за деца и принуждавани да забременяват година след година. Оказваше се и че робите са подбрани по цвета на кожата и липсата на зрение… или по склонността да изразяват гласно недоволството си от режима на Торънс. Повечето роби обитаваха северната част на Манхатън в някогашните райони Харлем и Уошингтън Хайтс, напоследък известни с безличното име „Първа промишлена зона“. Това гето се намираше зад високата стена, която видях при разходката с Керис. Тя я нарече 102-ра успоредна улица. Е, да, цветнокожи мъже и жени работеха и в други квартали на Манхатън, но им беше до болка ясно, че са получили специална привилегия. И от първия до последния съзнаваха, че най-дребното провинение ще им навлече бързо и безмилостно наказание.

Торънс и съучастниците му не бяха толкова тъпи, че да не забелязват изключително надарените личности сред цветнокожите и слепците. И използваха особено ценните за общността според способностите им, но срещу определена цена. За да се издигнат и в професията, и в обществото, тези хора трябваше да се откажат от своя пол. Никой не знаеше дали това е замислено като символичен акт на подчинение спрямо Торънс, или така слугите му стават по-покорни. Каквото и да беше обяснението, Торънс явно смяташе за много полезна прослойката от евнуси.

През тези дни помагах в общата работа из базата — патрулирах покрай оградата срещу трифиди, цепех дърва за огъня и белех цели планини от картофи. А в топлите меки вечери си бъбрех и се шегувах с хората на по една-две бири. Но мислите ми все се въртяха около Керис Бедекер. По хиляда пъти на ден се питах какво ли прави в момента. Дали се безпокои какво ме е сполетяло? Дали още ми е приятел или враг? Ако можех някак да я измъкна от остров Манхатън, би ли тръгнала по своя воля? Би ли признала, че баща и не е нищо повече от някакъв средновековен барон разбойник, безмилостен тиранин, на когото трябва да бъде отнета властта? Не знаех. Просто не знаех.

А нощем затворех ли очи, виждах я във въображението си… и понякога ме спохождаше в сънищата.

Следващият ден, седмият след пристигането ми тук, беше съдбоносен.

Зората пропълзя червена иззад отвесната канара на отсрещния бряг. Птички се обаждаха в клоните на дърветата. Петел изкукурига в курника.

Трифидите посрещнаха дневната светлина с тракане на пръчиците по стволовете. Представих си как казват: „Ето го слънцето, ето го слънцето…“ Дали още трепереха от проточилата се, едва ли не свръхестествена тъмнина, когато може би са очаквали да измрат? И сега приветстваха издигащото се слънце с буйно трополене, което се засили в безбожен грохот. Бръснех се и слушах тези растителни аплодисменти. До мивката се издигаше пара от чашата кафе. Банята беше небрежно скалъпено помещение — редица умивалници под покрив от гофрирана ламарина. Липсваха стени и виждах как трифидите разтърсват тъмнозелените си листа с началото на деня. Той щеше да протече за тях в притискане на хилядното им гъмжило към оградата. За зловещите растения това вероятно беше проява на сляпа вяра — някой ден преградата ще падне, досущ като стените на Йерихон. Наблизо бяха душовете, около които заради приличието имаше стени до тавана. Оттам се чуваше шум на вода в съпровод на нисък мъжки глас, който пееше учудващо мелодично.

Бях изчегъртал наболата на лицето ми четина до половината (и си спестих порязвания по брадичката), но се усетих, че хората бързат покрай доста откритата баня в една и съща посока. Гълчавата се издигна във викове, но не долових дали от стъписване или вълнение.

Грабнах една кърпа и изтрих остатъците от сапун по бузите си. Любопитството ми напираше като куче на опънат повод и аз се влях в потока от хора, подтичващи към реката. Озъртах се в търсене на причината за тази възбуда. Скоро я видях. Иззад завоя на реката се подаваше тъмният източен силует на подводницата, която преди време бе напуснала пристана. От крясъците разбрах, че нещо не е наред. И аз вече забелязвах, че се накланя на една страна, а кулата и изглежда оръфана. Някой повика лекарите.

Мъкнейки се като ранен морски колос, подводницата зави в дъга по реката. Щом се изравни с дървения кей, припълзя бавно напред.

Повредите личаха твърде добре в червеникавото утро. Кулата беше осеяна с пробойни от снаряди, горната и част се бе превърнала в парчета разкъсан метал. Перископът и корпусът на радара бяха напълно унищожени. Но по корпуса като че нямаше толкова тежки попадения. Тълпата се втурна, когато хората от екипажа се заизмъкваха отпаднало през люковете върху палубата и стъпиха на пристана, където ги посрещнаха с прегръдки. Личеше, че моряците са провесили глави не само от изтощение. Скоро догадката ми се потвърди.

— Кристина е преместена от болницата — каза ми Сам. — Съжалявам, Дейвид. Сигурно си много разочарован. — Загледа се как вадят носилките с ранените от подводницата. — Загубихме свестни хора. Само половината от командосите са се върнали. После бреговите батареи халосали подводницата, преди да успее да се потопи. Добре, че са се скрили в мъглата по-далеч от брега, иначе изобщо нямаше да се приберат.

— Ами сега?

— Сега ли? — угрижен промърмори Сам Даймс. — Минаваме на резервния вариант.

— Какъв е той? — Да ти призная ли нещо, Дейвид? Нямам си идея.

И той отиде да утеши с няколко думи пострадалите мъже и жени, които вече бяха качени в линейки.

Два-три часа след завръщането на подводницата в лагера отново беше спокойно. Капитанът и Сам Даймс се заеха с огледа на повредите. Тежко ранените сред екипажа и командосите бяха откарани с хидроплан към големите селища на юг, в чиито болници щяха да ги лекуват по-успешно.

Аз продължих да цепя дърва за огъня. Не бях далеч от трифидите зад оградата. Растенията не вдигаха шум. И не помръдваха. Долавях, че наблюдават случките в лагера със студена пресметливост. Повлиях се от посърналото настроение наоколо и открих, че и моите мисли за проклетите твари ставаха унили.

Трифидите се развиваха. Те се движеха, чуваха, убиваха. И бяха месоядни. Полека придобиваха някакво подобие на зрение. Мнозина учени им приписваха и интелект. Колко оставаше, докато задминат на скорост скромното човечество, като добавят още дарби в репертоара си? Умението да четат мислите ни? Способността да местят предмети с усилие на волята? Струваше ми се, че няма да чакаме дълго. А после щяхме да изпитаме на свой гръб новите дяволски трикове на тези създания.

Така се трудех над купчината дърва, разсичах ги на удобно малки парчета за кухненските печки и бойлерите, Слънцето се издигаше. Бе позагубило обаче от своя наскоро възстановен блясък. Днес не понечи да добие по-ярък оттенък от кърваво-оранжевото, а по хоризонта се събираше мъгла с цвят на съсирек.

До ранния следобед приготвих достатъчно цепеници и се облях до кръста с кофа вода, после закрачих към столовата за обяд. По разпарчетосаната горна част на подводницата гъмжеше от работници. Виждах синьо-белите проблясъци на ацетиленова горелка в началото на мъчителния ремонт.

При входа на столовата подминах толкова позната фигура, че не намерих нищо неуместно в появата и.

— Ей, господине, да знаеш може ли човек да поиграе тенис на маса при вас? Опулих се.

— Гейбриъл?

— Дейвид, взех да се плаша, че вече не ме познаваш.

— Познах те, разбира се…, но как, за Бога? Смятах те за мъртъв.

— Изпълнение като за „Оскар“, не мислиш ли? Гейбриъл Дийдс се ухили и ми протегна огромна мускулеста ръка. Стиснах я и се смръщих от страшната му хватка.

— Я гледай, вие двамата май се знаете.

Сам седеше до една маса с внушителна порция ябълков сладкиш пред себе си. Неговата бледа, но сърдечна усмивка беше твърде красноречива. Раздвижих изтръпналите си пръсти.

— Добре, Гейб, но нали се досещам вярно, че не си тук по някаква случайност? Сам Даймс престана да дъвче.

— Не бъркаш. — Посочи с лъжицата си. — Запознай се с нашия човек в Ню Йорк. Сега ще си доям тоя невероятно вкусен сладкиш, а Гейбриъл ще ти каже някои новини, които отдавна чакаш… Ей, Айрин… Айрин, остана ли още малко от твоя чуден ябълков сладкиш?

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПРОМЯНА

Докато обядвахме, Гейбриъл ми разказа какво се е случило след отвличането ми преди повече от седмица.

— Аз уредих всичко — призна си. — Научих, че генерал Филдинг… вече си наясно, че това е Торънс… е намислил да те върне на остров Уайт, придружен от дипломатическа мисия. Тоест ти щеше да си мислиш, че са дипломати.

— А всъщност щях да осигуря безпрепятствен достъп на ударния им отряд. Да, Сам ме просвети за тази хитрина.

— Според мен беше задължително — продължи Гейбриъл — или някак да те махна от Ню Йорк, или да те убия със собствените си ръце.

Вторачих се в грамадните му длани и пак срещнах погледа на печалните кафяви очи, който бе натежал стряскащо. Осъзнах, че изобщо не се шегува за втората възможност.

— Повярвай ми, Дейвид, умолявах ги на колене да те отмъкнат от Ню Йорк. — Той пийна кафе. — Все пак нали разбираш, че подбудите ни да те доведем тук и така да отървем твоя остров от нашествие не са съвсем благородни и безкористни? Кимнах. — Ако Торънс превземе остров Уайт, ще се сдобие и с технологията „Мейсън-Коукър“.

— И ще има високооктаново гориво за самолетите си, за да бомбардира горяните, докато и помен не остане от тях. Същото би сполетяло всяко друго селище, което няма желание да приеме неговата… хъм, закрила.

— А Керис?

— Нищичко и няма — увери ме Гейбриъл. — Постарах се да е седнала в таксито, преди групата за отвличането да ти налети.

— Как е тя сега?

— Разстроена е, че ти изчезна. Но не пада духом.

— Керис не знае, че ти си…

— … шпионин ли? Изобщо не се досеща за другата ми роля в живота. За нещастие не знае и дали си жив или мъртъв. Естествено трябваше да си затварям устата.

— Нямаш ли и доверие?

Гейбриъл като че се докачи от избухването ми.

— Съжалявам, Дейвид. В края на краищата тя е дъщеря на Торънс. Не мога да си позволя такъв риск. Имаме и други агенти в Ню Йорк. Ако бъдат разкрити…

— Да, да, представям си. Кажи ми нещо друго, Гейбриъл — Керис знаеше ли за намерението на Торънс да нахлуе на остров Уайт?

Погледът му остана спокоен.

— Убеден съм, че не е знаела. Също като теб щеше да бъде пешка в ръцете на Торънс.

Отдъхнах си. Колкото и да ми тежеше тази раздяла, щеше да стане непоносимо горчива, ако си мислех, че Керис ме е въртяла на пръста си.

Обядвахме, а Гейбриъл ни разказваше за скорошния опит да бъде спасена Кристина, макар че знаехме почти всичко, което чухме от него. Общо взето, беше ни известно, че Кристина е била преместена светкавично на тайно място минути преди групата по отвличането да нахлуе в болницата с автомати в ръце.

— Лош късмет — от сърце промълви Сам. — Направо скапан.

— Както се пее в един стар блус — продължи Гейбриъл, — ако не беше лошият късмет, ама най-лошият, нямаше да знаем що е то сполука. Откарах момчетата от групата обратно към река Хъдзън и кого да видя — самият Рори Мастърфийлд се облещил насреща ми. Ясно беше, че ме е разпознал и с моето прикритие е свършено. Нямаше какво да сторя, освен да се разкарам веднага оттам. Пъхнах се в подводницата с нашите хора. Оставаше да се потопим и да се измъкнем по Хъдзън. Но една брегова батарея ни освети с прожектор. Бяхме тлъста мишена. Поне в едно ни провървя онази нощ — едрокалибрените оръдия по островите не можаха да се прицелят в нас. Снарядите падаха на километър встрани. Но не бяхме такива късметлии с две-три гаубици от батареята в Трайбека. Признавам, биваше си ги. Така надупчиха кулата на подводницата, че сега е повече въздух, отколкото метал. За капак отнесоха перископа и радарния купол. Заради това и заради излишните пробойни по корпуса не можехме да се потопим. Единственият ни избор беше да бягаме с все сила към открито море. И само случайността ни позволи да се пъхнем в мъглата, където се изплъзнахме на канонерките. — Той поклати глава. — Повярвайте ми, не искам повторно да преживея такова пътуване, много благодаря.

Последната дума, произнесена от Гейбриъл, сякаш още висеше във влажния въздух. Тогава ни връхлетя звукът, който усетихме по-скоро като невидима стена с твърдостта на бетон. Удари столовата, помете чиниите от масите, после и хранещите се хора от столовете им. Стъклата на прозорците се пръскаха. Грохот като гръмотевица отекна от скалите на другия бряг. Наоколо веднага се разнесоха крясъци. Сирена надаваше все по-силен вой.

Надигнах се от пода, осеян със столове, чинии и разсипана храна. Сам и Гейбриъл излизаха на бегом от столовата. Гейбриъл спря на пътя отвън, но Сам продължи към канцеларията си, дългите му крака препускаха с пъргавината на тренирай атлет.

— Проклети да са — яростно изсъска Гейбриъл. — Проклети да са!

Вторачих се в реката. По водата напредваха клиновидни разпенени вълни.

— Торпедни катери. — И Гейбриъл ги бе видял. — Дяволите да ги вземат, как са ни проследили дотук?

Гледах как катерите завиха към брега. Бяха малки и обтекаеми, едва надвишаваха по дължина торпедните тръби, разположени от двете страни на кабината. Устремиха се към лагера подобно на състезателни скутери, преди да избълват смъртоносния си товар. Торпедата напираха към нас и аз дръпнах Гейбриъл за ръката.

— Отстъпи. Прекалено близо сме.

Тези торпеда бяха бързички. Не успяхме да изтичаме назад повече от няколко крачки. А и Гейбриъл изпадна в такъв бяс, че почти очаквах да се втурне напред и да се опита да ги отклони някак с голи ръце.

Можахме само да спринтираме за кратко и да се обърнем, за да видим неизбежното. Две торпеда се забиха в годната за плаване подводница. Избухна гейзер от бяла пяна. Корпусът се пречупи, двете половини се разделиха и се заклатушкаха поотделно, преди да легнат на дъното на реката.

Третото торпедо се удари в калта по брега и издълба кратер, широк пет-шест метра. Незабавно кафявата речна вода нахлу да го запълни, бълбукаше и изпускаше пара като вариво на вещица. Щом изстреляха торпедата, катерите ни обсипаха с куршуми от картечниците си.

Застанал като тъмно изваяние на свирепостта, Гейбриъл Дийдс бълваше яростта си в думи.

— Как ни намериха? По пътя насам спазвахме всички правила. Наблюдавахме денонощно. Уверихме се, че не ни преследват. Как тъй са тук сега?

Май не забелязваше бръмчащите край него трасиращи куршуми.

— Гейбриъл! — викнах му. — Наведи се.

А той скочи към най-близкия Джъмбо и ловко се покатери отгоре.

— Там е! — посочи. — Ето как са ни сгащили копелетата!

Отидох при него, макар че опасността не ми допадаше. Куршумите летяха твърде наблизо.

Все пак погледнах какво ми показваше. Надолу по течението на реката, встрани от сражението, във водата лежеше странна машина, която вече си бе свършила работата. Беше нашарена с петна в морскосиньо и зелено, над повърхността едва се подаваше плоско подобие на калкан. Две стъклени кабинки се издуваха като лъскави очи. Явно миниатюрният морски съд, почти неразличим в океана, се бе прокраднал след повредената подводница до базата и после бе съобщил координатите по радиото на основните ударни сили.

— По дяволите! — избухна Гейбриъл. — Трябваше да се досетим какво са намислили. Затова големите оръдия стреляха встрани от нас, когато се измъквахме от Хъдзън. Искали са само да ни подплашат, за да ни проследят дотук и… Думите му преляха в поток от нечленоразделни псувни. Макар че в тази река не можеха да навлязат големи бойни кораби, които газят прекалено надълбоко, скоро загъмжа от цяла флотилия по-дребни съдове. Гърмяха в забрава с палубни оръдия, базуки, картечници, минохвъргачки и многозарядни ракетомети, напираха като глутница носещи се по вода хиени, готови да повалят плячката си.

Но и ние имахме остри зъби. На различни места по брега трещяха оръдия и снарядите им профучаваха над водата. Някои улучваха целта. Три десантни катера на врага избухнаха в огнени кълба и пламналите им екипажи се разлетяха из реката.

Гейбриъл подскачаше върху металния гръб на Джъмбо и крещеше от радост. Но съвсем навреме куршум от картечница отскочи от бронирания унищожител на трифиди и ни напомни, че сме доста лесни мишени. Побързахме да скочим на земята и наблюдавахме битката иззад возилото.

Не потръгна добре за нас. Въпреки упорития насрещен огън на нашите хора от окопи, артилерийски позиции и наблюдателни кули поне петнайсетина десантни кораба стигнаха до брега. Под прикритието на унищожителни картечни откоси войските на Торънс напираха по склона. Стреляха в движение, някои хвърляха гранати в окопите. Посърнах. Торънс бе организирал смазваща атака, изпращайки елитната си пехота. Горяните загиваха с десетки. В такива моменти често има и нелепи случки.

От високоговорителите, окачени на прътове из лагера, се разнесе музика. Звучен женски глас пееше бавна балада, която отекваше от склоновете. Дори стрелбата, смесена с мъчителните писъци на умиращите, не можа да заглуши прекрасната песен. Нечия ръка разтърси рамото ми.

— Това е сигналът да се махаме! — Гейбриъл отвори люка на Джъмбо. — По-живо!

Побързах да се наместя на едната предна седалка. Младеж с вид на латиноамериканец се вмъкна на мястото на водача под краката ми. След секунда двигателят избуча.

Машината вече пълзеше на веригите си, когато Гейбриъл се промуши до мен. — Виждал ли си Сам? — викна в ухото ми.

— Хукна към канцеларията си, после не съм го виждал.

Гейбриъл се изви на седалката, за да погледне административните сгради, където горяни прехвърляха по-секретните си документи в чакащи противотрифидни машини.

Изведнъж дрънченето на куршуми по нашия Джъмбо привлече вниманието ми обратно към реката. Бяха се появили още десантни катери, претъпкани с хора в зелени униформи. Някои се опитаха да стигнат до брега там, където склонът беше твърде стръмен. Нашествениците трябваше да скачат на сушата, но се плъзгаха по калната стръмнина и потъваха под тежестта на цялото си снаряжение.

Все пак мнозина стъпиха на брега, обаче не всички стигнаха до лагера. Картечарите на наблюдателните кули изораха земята с куршуми и повалиха в крачка немалко войници. Гърмеше несекваща какафония от автоматична стрелба, взривове и писклив вой на ракетомети. По лагера се стелеше дим, гъст като есенна мъгла.

— Ами Сам? — креснах на Гейбриъл.

— Ще се качи в друг Джъмбо…, а ние се омитаме оттук.

— Накъде?

Махна с ръка към най-близката ограда срещу трифиди.

— Навън. Хората на Торънс няма да ни гонят и там.

Нашата машина се бе вляла в колоната, газеща с грохот тревата. Едно бронирано возило закачи банята и стовари покрива върху себе си. Продължи напред без бавене, разравяйки пръстта в кал. От някои машини се подаваха цевите на тежки картечници, които се завъртяха към нападателите и ги обсипаха с гибелни откоси, изпъстрени от яркочервените ивици на трасиращи куршуми. Поваляха ги като житни снопове.

В тази минута още таях ясната надежда, че сражението може да се обърне в наша полза. Но тракането на куршумите по устойчивия корпус ми подсказа, че греша. Още от хората на Торънс се бяха промъкнали от вътрешната страна на противотрифидната ограда, за да обкръжат горяните. Единствената ни надежда беше в изтеглянето.

Привидно хаотичното бягство скоро се оказа организирано отстъпление. Колоната се разпръсна. Всяка машина се устреми към свой участък от оградата. Туловище след туловище си пробиваха път, разкъсваха телта, нацепваха коловете на тресчици. Гейбриъл ми се усмихна мрачно за миг.

— Сега ще оставим отбраната на големите зелени момчета.

— Кимна към чакащите трифиди. — Правим си сметката, че войниците на Торънс не биха посмели да се опрат на такова сборище.

Сякаш по сигнал трифидите навлязоха през пролуките в оградата, нетърпеливи до докопат жертвите си в лагера.

— Заради музиката е — помъчих се да надвикам рева на двигателя. — Насочват се по звука.

Гейбриъл кимна с начумерено задоволство.

— Затова пускаме песен, а не инструментална мелодия. Тези твари обожават човешкия глас.

Тътнехме към мястото, откъдето трябваше да се изтръгнем през оградата, а аз се озъртах. Силите на Торънс май бяха завзели около три четвърти от лагера. Обръч от фигури в бойни униформи се стесняваше около административните сгради. Последните Джъмбо се измъкваха със скъпоценния си товар от горяни. Една машина обаче се застоя. Беше същинско чудовище сред себеподобните си. Две картечни кули сееха огнена смърт и разруха. Щурмоваците напираха към нея, но отново и отново бяха принудени да отстъпват.

Тогава видях как Сам Даймс изтърча от канцеларията си. В едната си ръка държеше торба, издута от документи, явно твърде секретни, за да бъдат зарязани в ръцете на нашествениците. Зад него тичаше Джазмей и стреляше в движение с автомата си.

„Хайде, хайде!…“ Мислено ги подканях да се качат в гигантската верижна машина и да се понесат с бучене по хълма към спасението. Но както безмълвно се молех на двамата да бягат по-бързо, зърнах нападателите да разполагат дълга черна тръба на трийсетина крачки от машината. След секунда-две всичко беше свършило. С димна струя ракетата изскочи от тръбата, заби се в металния хълбок на големия Джъмбо и пръсна неустрашимото му сърце.

Взривът откъсна двете кули. Горящи отломки се разлетяха по тревата.

Облещих се, не исках да повярвам на очите си. Ударната вълна бе проснала Сам и Джазмей на земята, но те се изправиха светкавично и хукнаха неудържимо към столовата, за да се скрият вътре. Това убежище обаче нямаше да ги спаси за дълго. Завъртях се на седалката и тупнах Гейбриъл по ръката.

— Трябва да се върнем!

— Няма да стане. Почти се измъкнахме.

— Сам и Джазмей останаха там. Приклещиха ги.

Тъмните му очи веднага попиха гледката и той натисна бутона на разговорната уредба.

— Водач, завъртай обратно… и бъди готов да прибереш още пътници. — Гейбриъл ме погледна. — Е, Дейвид, май е време за кратка молитва. Сега ще си напъхаме главите право в устата на лъва.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ОТСТЪПЛЕНИЕ

Джъмбо се понесе надолу към столовата, много по-бързо, отколкото при изкачването. Джазмей стреляше през един прозорец. Сам се целеше с револвера си иззад вратата.

Положението им изобщо не беше за завиждане. Трийсетина нападатели се събираха около сградата и дупчеха стените с куршуми от карабините си.

— Трябва да действаме по-чевръсто! — извика Гейбриъл. — Щом спрем отпред, отваряй люка и прибирай онези двамата колкото се може по-бързо. Разбра ли ме? Кимнах, вкопчен в дръжката пред себе си.

Струваше ми се, че сме прекалено уязвими във високо разположените кабини върху предницата на Джъмбо. Привидно около нас нямаше друго, освен стъкло. Макар да знаех, че е закалено, не ми се искаше куршумите да проверяват дали е така.

Машината ни излезе на равното и носът и се зарови достатъчно, за да откъсне цял метър от черния път. След секунда вече напирахме към нашата цел.

Успехът или провалът висяха на косъм. Стигаше и някой вражески войник да хвърли граната през вратата на столовата. А нашествениците пред нас сякаш се множаха. Водачът ни забави ход.

Гейбриъл обаче не беше настроен търпеливо. Тропна с крак по пода, за да подсили заповедта.

— Карай, по дяволите! — изрева в разговорната уредба. — Ако свинете не се дръпнат, прегази ги!

Свинете все пак се дръпнаха.

Отскочиха встрани, когато Джъмбо ги налетя с тътнещ двигател и вериги, разхвърлящи кал навсякъде.

— Приготви се да отвориш люка! — нададе вопъл Гейбриъл и нареди на водача да доближи още столовата.

Гледах как противникът ни пропускаше, както водите на Червено море се разделили пред Мойсей. Бяха се нароили на немислими пълчища наоколо в сиво-зелените си униформи.

Отделих миг да се огледам. Лагерът бе попаднал в ръцете на врага. Нямаше никакво съмнение. Превземането обаче нямаше да трае дълго. Вече виждах трифидите, настъпващи с пресекливата си походка, от която стъблата и конусите им се люшкаха силно. Тътреха се през премазаната ограда, насочваха се към жертвите, дадени от нас и от противника. Тази вечер растенията щяха да се заситят до пръсване.

— По дяволите! — ядно процеди Гейбриъл.

Обърнах се. Групичката отпред нямаше намерение да се махне. Двама насочваха точно към нас дългата черна тръба. Очите на Гейбриъл пламтяха.

— Базука! Готови за измъкване от машината!

Изумително е колко мълниеносно реагира човек в подобно положение, тласнат единствено от инстинкта за самосъхранение. Без да се замисля, докопах лоста, щръкнал пред мен, и натиснах с палец червения бутон.

Огромен пламък изскочи от тръбата на нашата машина. Съскаща и ревяща, огнената струя имаше цвета на самия ад. Преди вражеските войници да стрелят с базуката, пламъците ги погълнаха.

Вдигнах пръст от спусъка. Потокът от адски огън секна. Затворих очи, не исках да видя какво причиних. Не се и налагаше. След секунда-две возилото мина по останките от войниците.

— Дейвид, отвори им.

Машината спря до столовата, само на два-три метра от вратата. Сам Даймс излетя иззад разнебитената от куршуми врата, понесъл торбата с документите. Спря до люка на Джъмбо и махна на Джазмей, която ловко скочи през прозореца. И тя стигна до люка. Срещнах напрегнатия поглед на тъмните и очи. И тогава я улучиха. Тя се свлече на земята, прекрасната и коса подгизна в червено. Очите и зяпаха сляпо, светлината на живота мигновено угасна в тях. Сам се вторачи в нея със скръбна ярост. Вдигна автомата и от земята и в отмъстителния си бяс като че се накани да скочи към убиеца на Джазмей.

— Сам! — изкрещях му. — Твърде късно е. Влизай!

Дългурестото му тяло се спря нерешително. Жаждата за мъст го изгаряше. Погледна още веднъж замрялата Джазмей, печално поклати глава и се пъхна в машината.

— Хайде, водачо, хайде!

Тряснахме люка, Сам се вмъкна до мен в кабината. Изражението му беше като отворена рана. Мъка и гняв бушуваха в иначе кротките сини очи и от този поглед ми се смръзваше кръвта.

— Благодарско — промълви той изненадващо тихо. Вторачи се напред през стъклото, затворил се някъде далеч насаме с мислите си.

Докато нашият Джъмбо напираше тежко нагоре по склона, аз се простих с угризенията си. Ако някой нашественик се изпречеше на пътя ни, карах го да опита дяволската милувка на огнехвъргачката.

Най-сетне машината се измъкна през оградата, а зад нас се проточваше горяща пътека чак до мястото, където падна Джазмей. Гърчещи се димящи купчинки оставаха по следите ни. Този път гледах с широко отворени очи.

До свечеряване всички верижни машини, които ни останаха, бяха подредени в кръг — носът на едната опираше в задницата на другата. Намирахме се на петнайсетина километра от военния лагер на равнина, която се простираше до хоризонта. Трифиди се мъкнеха към далечния лагер.

Несъмнено по тяхната съобщителна мрежа бе плъзнала вест. „Елате на пиршеството.“ Един след друг напредваха неотклонно на север.

Преброихме се и научихме, че малко над стотина горяни са се измъкнали от битката. Потънали в униние от поражението, накладохме огън в разчистения от трифиди кръг между бронираните возила. Раздадоха суха храна и бутилирана вода за твърде нерадостна вечеря. Часови застанаха на пост, въоръжени с карабини и снабдени с мощни фенери, другите се помъчихме да спим, колкото можехме.

Лежах на тревата и зяпах звездите. Орион, любимото съзвездие от детството ми, напоследък не светеше кой знае колко. Не приличаше на искрящ пояс. Каквото и да създаваше тази мътна преграда между Земята и безкрайната вселена, все още прииждаше и се разнасяше в някакви огромни приливи и отливи на космическите морета. Понякога затъмняваше Слънцето до кървавочервен диск. Друг път изтъняваше и пропускаше почти нормална слънчева светлина. Сега дръпна мрачна завеса пред звездите и само най-ярките мъждукаха невесело, не по-привлекателни от зъби в гол череп.

Лежах дълго и се взирах в печално избледнелия небосвод, преди да се унеса в сънища, изпълнени с горящи хора, писъци и вцепенени от ужас лица. Неспирно се превърташе видението как Джазмей се свлича на земята. Вместо кръв от главата и поникваха филизи на трифиди, разпълзяваха се в безкрайни зелени пипала и подобно на бръшлян покриваха зданията, поглъщаха цели страни и застилаха целия свят…

Събудих се стреснат. В гъстия мрак до себе си различих седящ силует. Дим се просмукваше между пръстите, хванали цигара. Човекът беше толкова потънал в мислите си, че забравяше да изтръска пепелта и тя падаше на едри люспи по кокалчетата на юмрука му. Сякаш всички тегоби на света се бяха струпали върху Сам, за да го смажат. Макар да не помръдна, изглежда долови, че вече не спя.

— Лоша работа, Дейвид. — В гласа му имаше сила колкото да шепне. — Лоша работа.

Седнах и разкърших тялото си, вдървено от лежане на земята.

— Тя ми каза вчера, че чака дете… — Той редеше думите разсеяно и несвързано. — Утре щеше да отлети при мъжа си, започваше и отпускът по майчинство. Джазмей беше добро момиче… е, не момиче, ами жена. Познавах я, откакто семейството и пристигна от Ирландия с платноходка, дето май се крепеше само на канапчета и хартия. Ама че смехория е животът… абе, хич не е смешен. Ха-ха. Той… той просто ти се нахвърля и те захапва понякога. Тя все бъбреше, преливаше от щастие и вълнение, че ще става мамче. И след два-три часа лежи мъртва… как да не си блъскаш главата, а? Съдба. Предопределение. — Изведнъж мислите му кривнаха в друга посока, промени се и тонът му. В мекия южняшки шепот зазвуча самообвинителен гняв. — Как може да съм толкова тъп, Дейвид? Как успяха да ни изненадат така?

— Онези торпедни катери бяха бързи. Налетяха ни, преди да се усетим.

— Но ние имахме наблюдателни постове надолу по течението. Не мога да измисля друго обяснение, освен, че са издебнали постовете, преди да вдигнат тревога.

— Предполагам.

Повъртя догадката в ума си. Представях си очите му като два студени пламъка в мрака.

— Знаеш ли от какво се вкисвам най-много? Подцених жаждата за мъст у Торънс. Да, знам колко е безмилостен. Премахва всеки, който му се опълчи. Но изобщо не ми хрумваше, че ще подготви такъв щурм. Нито хората, нито ресурсите му са в излишък, но у този човек стремежът да си отмъщава е…, ами просто няма граници. Май хвърли срещу нас всичките си войници до последния, похаби почти целия си резерв от гориво и погуби половината си флот. Но е искал непременно да се сдобие с нещо… така го е жадувал, че почти съсипа народа си с този опит.

— И какво може да е искал? Ако съм те разбрал правилно, имате още десетки бази като онази, която нападна.

— Стига, де, Дейвид, не си чак толкова наивен.

— Моля?

— Хубавичко разгледай това. — Сам смачка фаса и извади нещо от джоба на якето си. — Взех го от един войник на Торънс… човекът нямаше нищо против, защото се впускаше в новата си кариера на покойник. Какво ще кажеш… я почакай… нищо не виждаш в тъмното. Дай да ти го осветя. — Чух щракането на запалката му. — Доколкото видях, цялата войска на Торънс си беше затъкнала същите в предните джобове или на каските. Ето какво е искал да докопа. В трепкащата светлинка на пламъчето различих снимка.

Проумях и въздъхнах.

— Мен.

— Позна от първия път. Докато си бил в Ню Йорк, шпионите на Торънс не са те изпускали от поглед. — Прибра снимката в джоба си. — И са те снимали.

— Но защо е рискувал живота на елитните си бойци, за да ме хване?

— Торънс е искал пак да те спипа, все едно жив или мъртъв. Не забравяй — според Торънс баща ти е виновен за ослепялото му око и за накърненото му самолюбие. Затова дори да те бяха убили, с радост щеше да прати на твоето семейство главата ти, маринована в буркан. Ако пък те беше прибрал жив в Ню Йорк, щеше да станеш негов заложник. И в единия, и в другия случай щеше да те употреби, за да причини мъка на баща ти като отплата за стореното от него.

— Имаш ли представа какво ми е сега? Десетки хора от вашите загинаха тази сутрин.

— Както и да го извърташ, само един човек е виновен за всичко. Торънс. Отговорността се пада на него. Кръвта е изцапала неговите ръце.

— И какво ще правим?

— Ще останем на бивак тук още няколко дена. Когато онези бандити се махнат, ще се върнем, ще разчистим базата от трифиди, ще възстановим оградата, ще строим наново. Ще погребем останките на мъртъвците. За дълго ще си имаме работа, но ще я свършим.

— Нали имате военни самолети? Можехте да догоните корабите на Торънс и да ги разпарчетосате с бомби.

— Бихме могли — потвърди Сам. — Но нали знаеш, че мнозина от нашите бяха пленени днес? И те са на онези кораби. Надяваме се един ден отново да бъдат свободни.

— Но дотогава ще бъхтят като роби?

— Вярно. — Сам кимна и замислено плъзна пръст по носа си. — А заловените жени ще бъдат използвани във великия замисъл на Торънс. Ще ги забременят насила. Ще раждат деца. — В гласа му натежа умора. — Ще си лягам. — Потупа ме по рамото. — И ти се опитай да поспиш. Тежки дни ни чакат.

Примъкна се да облегне гръб на една от машините. Много се съмнявам Сам Даймс да е мигнал през онази нощ. А дори да е заспал, според мен кошмарите мъчиха този добряк до зазоряване.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ГЛЕДКИ И ЗВУЦИ

На следващата сутрин тъкмо си нахлузих обувките на краката и Гейбриъл Дийдс ме потупа по рамото.

— Дейвид, ела да погледнеш и ми кажи какво мислиш за това.

Съдейки по изражението му, току-що бе открил сандък със съкровище. Тръгнах с него към края на лагера, очертан от кръга верижни машини. Всеки Джъмбо изглеждаше още по-сив в мъгливото утро.

— Не ми се вярва да останем дълго без съседи — подхвърлих аз.

Трифиди се влачеха към лагера. Засега им бяхме препречили достъпа до нас. Все пак трябваше да се пазим от жилата им.

— Застани на онзи дънер, за да те виждат целия.

— Гейбриъл… — Взрях се питащо в него. — Гейбриъл, нагледал съм се на тези твари.

— Разбира се, но стъпи на дънера. Повярвай, имам какво да ти покажа.

— Ама нали те са…

— Не, изслушай ме — побърза да ме прекъсне той. — В тях се забелязва някаква разлика.

— Какво искаш да кажеш?

— Ако не се заблуждавам твърде зле, май са взели, че са научили съвсем нов трик.

Застанах на дънера, повече от метър над земята. Туловищата на возилата скриваха най-близките трифиди, освен горните части на стъблата и конусите. Но на стотина метра лека издатина в земята ми даваше възможност да ги виждам от корените до жилата. И тъкмо откъм онези трифиди се разнесе тракане на пръчиците по обраслите с власинки стволове. Озърнах се към Гейбриъл с ням въпрос.

— Какво чуваш? — попита той.

— Нищо, освен трифиди, трополящи с пръчиците си.

— Значи го пропусна, когато стъпи на дънера?

— Какво да съм пропуснал?

— Я сега не мърдай пет секунди.

— Гейбриъл…

— Довери ми се, а? Имаше сериозен вид, но и някак надъхан, сякаш бе налучкал нещо важно.

— Добре, какво искаш да правя?

— Така… Щом ти кажа „Сега!“, помъчи се да не шаваш пет секунди. После вдигни по-пъргаво ръцете си над главата. Вслушай се обаче внимателно в онези трифиди на могилката. Направих, каквото искаше от мен.

Когато застанах неподвижно, чух мудно почукване, досущ като от пръстите на човек, тропащ разсеяно по масата. Щом раздвижих ръцете си, разнесе се внезапно бясно тракане, което се забави до предишния ритъм, щом престанах да мърдам.

— Е, чу ли това? — нетърпеливо попита Гейбриъл.

— Да, но какво означава?

— Застаналите наблизо трифиди, скрити зад машините, не ускориха тракането на пръчиците си. А онези, които се виждат целите, изведнъж пощуряха. Тропаха толкова скоростно, все едно слушахме… кълвач или картечница… не „туп-тап-туп“, а слято „бъррр“.

— Твърдиш, че са реагирали на моите движения ли? Нали го знаем открай време?

— Вярно, нещо обаче се е променило. Реагират от по-голямо разстояние. Забелязваш ли, че онези на хълмчето до един са обърнали конусите си към теб, насочили са ги като радарни антени?

— Подсказваш ми, че са претърпели някаква еволюционна промяна ли? Но защо точно сега?

— А защо не? Щом се променят условията в околната среда, животът също трябва да се приспособи, иначе отива право при динозаврите, птицата додо и тасманийския тигър в земята на забравата. — Гейбриъл замислено потриваше брадичката си. — Предполагам, че когато слънцето спря да грее за известно време, това е предизвикало един вид квантов скок в тяхната еволюция.

— Само че за еволюционните промени са необходими хилядолетия.

— Обикновено е така. Ние обаче си нямаме работа с обикновени създания. Тези растения накъсаха на парченца книгата с природните закони и я пренаписват, за да постигнат своята цел. А именно — да завладеят Земята.

Пак размърдах ръцете си. И този път чух. Трифидите на могилката затракаха толкова бързо, че звукът се превърна по-скоро в бръмчене.

— Но само онези на хълмчето издават този звук. Другите зад машините не правят нищо особено.

— Защото не те виждат — тържествуващо изтърси Гейбриъл. — Все пак слагам думата „виждат“ в кавички.

Усмихнах се.

— Досещам се, че ако баща ми беше тук, вие двамата щяхте да си побъбрите чудничко. Моите знания за ботаниката клонят към нулата. — Скочих от дънера. — Е, Гейб, как протича процесът? В края на краищата още не сме открили доказателства, че те имат очи.

— Не мисля, че е оптически процес.

— Не е ли? Не схващам. Нали…

— Не… не. — Вдигна пръст поучително. — Не всички животни притежават оптически системи. И не забравяй, че сложих думата „виждат“ в кавички. — Той си пое дъх. — Помисли за делфините. И те имат очи като нашите, но разчитат на звука, за да намират рибите, да отбягват скалите или корабите.

— Говориш за някакъв естествен сонар ли?

— Само че е несравнимо по-усъвършенстван от грубите електронни сонари, които сме измислили ние. Делфинът издава щракане с честота около триста пъти в секунда. Звукът се отразява от някоя риба, ехото стига до долната челюст на делфина, където прониква право в средното ухо и оттам — в онзи дял от мозъка, който обработва звуковите сигнали. Но най-забележителното е, че делфинът не чува звука, а го „вижда“ по начин, който не ни е съвсем ясен. Знаем обаче, че „вижда“ триизмерен образ на рибата, която е подгонил. И понеже звуковите вълни минават през меките тъкани, той вижда рибата не само отвън като нас, а и вътрешностите и — скелета и по-плътните органи.

— Задръж малко, Гейбриъл. Значи ме убеждаваш, че трифидите „виждат“ отгласите на звуците, които издават с техните пръчици?

— Ами, да. Предполагам, че улавят ехото с конусите върху стъблата. Помисли малко — това е идеалната естествена антена. — Той кимна към машините. — Но онези, които са закрити от толкова дебели плочи броня, не могат да ни „видят“, защото има преграда за тракането им. Ако преместим обаче возилата, те ще виждат не само силуетите, а и костите ни, може би и какво сме вечеряли.

— Потискаща новина. Растение, което ходи, чува и убива, е твърде лош проблем. Ако пък вече вижда в тъмното?… — Свих рамене. — Това накланя везните в тяхна полза, не мислиш ли?

— Съгласен съм. — Гейбриъл гледаше угрижено. — Но в момента си задавам друг въпрос. Каква ли друга изненада са ни подготвили?

Дори трифидите да крояха още неприятни изненади, криеха ги старателно. Към гъмжилото около нашия брониран кръг се присъединяваха нови екземпляри. Повечето време не правеха друго, освен да се клатушкат и да тракат с пръчиците си, като несъмнено ни проучваха подробно и отвътре, и отвън (стига в хипотезата на Гейбриъл за сонара да имаше нещо вярно).

Сврени в подвижното си укрепление, внимавахме да не доближаваме растенията, за да останем извън обсега на жилата им. Ако оставим настрана тези тренировки по оцеляване, нямаше с какво да запълним времето, освен с приказки и изяждане на сухите дажби, а понякога излизахме от бивака, за да съберем дърва за огъня. Разбира се, обличахме се подходящо с противотрифидни дрехи и големи цилиндрични шлемове от прозрачна пластмаса.

Два-три дни Сам Даймс живееше налегнат от тежките си размисли. Говореше колебливо и накъсано, сякаш съмненията бяха заличили напълно увереността у него. Но към третия ден почти дойде на себе си. Несигурната реч още се чуваше, щедро се промъкваха „ъ-ъ“, „а-а“ и проточени „мммм“. Но се случваше, когато очаквахме да се запъне и да млъкне, думите изведнъж да набират скорост и накрая да се гонят една друга. Сам беше от хората, зависещи от нервната си енергия. Ако се чувстваше бодър, цялото му дългуресто тяло се изпълваше с живот, той крачеше напред-назад и въодушевените жестове не секваха. Тогава думите изскачаха като от устата на човек, овладял дар словото.

Вече бе изпратил един Джъмбо и екипажа му да наблюдава потайно лагера. Съгледвачите щяха да се върнат, щом се убедят, че мародерите на Торънс са се махнали оттам.

Към края на третия ден след нападението ни навестиха други гости…, ако мога да ги нарека така. Трима мъже прекосиха равнината. Вървяха с равномерната лекота на хора, свикнали да изминават пеша големи разстояния. Горяните мигновено се приготвиха да посрещнат нови опасности. Дебнеха с готови за стрелба оръжия доближаващите ни мъже. Но непознатите подчертано заобиколиха бивака отдалеч.

Доколкото ги различавах, двама младежи съпровождаха по-възрастен мъж. Всеки бе вързал на опашка дългата си коса. Имаха дрехи от ярки тъкани платове, на гърбовете им тежаха пълни раници. Предположих, че са натъпкани с убит дивеч или кожи. Всеки носеше през рамо лък и колчан с много стрели.

Както и предишния път видях тези хора просто да минават между трифидите, сякаш опасните растения не бяха по-смъртоносни от ябълкови дръвчета.

Ловците от племето алгонкуин поспряха да ни огледат донякъде недоверчиво. Но щом решиха, че не сме намислили нищо лошо, продължиха по пътя си, без повече да се озърнат. Уверените им крачки ги преведоха без усилия през гъсталака от струпани трифиди.

Макар растенията да знаеха, че индианците са наблизо (забелязах, че конусите се обръщат към тях), нито едно не понечи да ги удари с жилото си. Гейбриъл Дийдс гледаше как мъжете се смаляват далеч в равнината. Накрая изви глава към мен и промълви:

— Ех, ако можехме да научим този номер, животът щеше да е доста по-розов.

Едва ли мина час, откакто „гостите“ се изгубиха от погледите ни, и изпратеният на разузнаване Джъмбо се върна с тътен в бивака. Сам Даймс поприказва с екипажа и дойде при мен.

— Разкарали са се. — От невеселото изражение лицето му застиваше като камък. — Време е да се върнем. След тези оскъдни думи махна на всички да се качват в машините.

Прибирахме се в лагера. Изобщо не предвкусвах гледката, която щяхме да заварим там.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ЗАВРЪЩАНЕТО

Обратното пътуване към лагера на горяните мина в мрачни предчувствия. Завареното се оказа още по-страшно.

Нашествениците на Торънс се бяха махнали. И в момента вероятно се носеха с пределна скорост към Ню Йорк. Разруха… зловеща разруха — това срещаха погледите ни. Слоноподобните машини нахълтаха с боботене през пролуките в оградата. Естествено трифидите бяха запълнили опустялата територия. Пируваха увлечено с останките на загиналите войници и от двете враждебни сили. Речните брегове бяха осеяни с отломки на десантни съдове, унищожени от артилерията на горяните. Малко по-нагоре по течението над водата се подаваха нашите хидроплани, нацепени на късове от нападателите, преди да си тръгнат. Явно бяха преливали от желание да ни вгорчат живота, когато се върнем. Складовете с храни и горива също бяха ограбени или разпилени. Сградите се бяха превърнали в осаждени петна по земята.

Не след дълго разчистихме от трифиди ъгълче от лагера и подредихме бронираните машини като преграда срещу тях. Сам Даймс се качи върху един Джъмбо, за да говори на оцелелите.

Каза ни колко нерадостен труд предстои. Но нямаше да се отнесем с пренебрежение към мъжете и жените, паднали при отбраната на лагера. Щяхме да ги погребем с всички почести. И да им съградим паметник. Чак сега цялата тежест на смъртта и опустошението налегна останалите живи. Мнозина се свлякоха на колене. Сам завърши словото си така:

— Торънс ни разкървави носа. Но не ни е победил. И тази… тази варварска атака срещу лагера не постигна целта си. Той изпрати хората си тук, за да хванат Дейвид Мейсън. Провалиха се. Значи Торънс няма да мръдне и крачка в по-дългосрочните си кроежи. Без Мейсън не може да нападне остров Уайт, защото онези момчета там имат бойни самолети и ще пратят корабите му на дъното. Не завземе ли остров Уайт, няма да се добере до машината, която превръща трифидовото масло в гориво. Без нея няма да се сдобие със собствени военновъздушни сили. Значи… — Изведнъж Сам се обърна и в искрен изблик на омраза размаха юмрук към северния хоризонт. — Значи, Торънс, можеш да си киснеш в разкошния небостъргач! Ако щеш, изгний там, не ни пука! Защото с безкрайното си коварство и жестокост успя само да си построиш един гаден затвор. И нищичко не можеш да сториш, за да разшириш и с метър своята гнусна, мръсна, смахната империйка. — За миг ми се стори, че ще извади револвера от кобура и както е освирепял, ще изстреля патроните към далечния Ню Йорк. Но внезапно яростта стихна. Сам ни каза сдържано: — Тъй… Имаме работа за вършене.

Из лагера се пръснаха групи в защитно облекло, прозрачните, подобни на аквариуми шлемове лъщяха под слънцето. Отсичаха жилата на трифидите, после ги поваляха. Скоро започнаха да вият моторни триони. Погребалните екипи събираха мъртъвците за разпознаване. Хората на Торънс бяха погребани със същата почит като жертвите сред горяните.

Навличах гащеризон от здраво зебло, за да се заема с поправката на оградата, когато ме намери Гейбриъл. Показа ми цяла кофа спринцовки, преди да ги изсипе при останалия боклук в един варел.

— Събрах ги от войниците на Торънс.

— Морфин?

Той завъртя глава.

— Амфетамини. Били са толкова напомпани с този боклук, че сигурно са се носели по брега като с ракетно гориво. — Изтри ръцете си с парцал, сякаш бе пипал нещо нечисто. — Окаяниците са били толкова друсани, че дори не са усещали как ги улучват куршумите. Какво ще кажеш за Торънс? Не преливаш ли от уважение и възхита към човечеца?

Оградата беше съсипана. Потях се в защитните си дрехи, докато разчиствах с резачка оплетените кълба, за да мине ремонтната група и да опъне нова тел между коловете. Стотина метра вдясно друга фигура (под тежкото облекло не личеше дали е мъж или жена) кълцаше с резачката си. Никак не ми беше приятно, но дърпах омотаната като спагети тел, а трифидите или се тътреха край мен към лагера (където с тях щяха да се разправят определените за това хора), или си избираха главата ми за малко тренировки по точност. Начесто някое жило изплющяваше по стъклопластовия ми шлем със звънтящо „трриннг“. И всеки път се вбесявах.

Въпреки това се трудех упорито, режех и дърпах телта, за да я освободя от останките на трифидите, които прегазихме при отстъплението. Питах се дали в щаба на горяните, разположен стотици километри по на юг, знаят за нападението на Торънс срещу един от военните им лагери. Напоследък техните общности толкова се опасяваха да не издадат къде се намират, че бяха склонни напълно да се откажат от радиопредаванията. По-скоро разчитаха на нещо като куриерска служба — писмени съобщения, предавани от ръка на ръка. При тези вкоренени взаимни подозрения, стигащи до параноя, не виждах как разделените човешки групи, пръснати по земното кълбо, някога ще създадат връзки помежду си, камо ли да сключат съюз, за да търгуват и да се подкрепят взаимно. Може пък баща ми да беше прав. Човечеството е обречено да довърши съществуването си, разделено на отломки, които след време ще доизтлеят и ще измрат окончателно.

Дори когато последствията от злите дела на Торънс се натрапваха не само на очите, но и на носа ми — топлите дни и безбройните бактерии атакуваха труповете, — не знаех какво да мисля за този човек. Да, беше жесток. Да, беше войнолюбец. Да, нямаше съмнение, че е безмилостен деспот. И все пак… все пак напред го тласкаха истински прозрения за бъдещето. Колкото и порочни да бяха похватите му, целта му беше смислена.

Резачката ми захапваше с щракане лъскавата тел, а аз се унасях в мислите си. Дори така се увлякох, че не видях кога се появиха непознатите.

В един миг виждах само обрасли с власинки стволове на трифиди и гъсталак от тъмнозелени листа. В следващия осъзнах, че ме гледат четирима човека. Неволно се озърнах към пушката, която бях подпрял на един кол. Един от четиримата — младо момиче с гарваново черна коса, незабавно опъна тетивата на лъка си и пусна стрелата. Острието профуча край мен с жужене на прорязан въздух, заби се в приклада на пушката и го сцепи на две.

Смръзнах се, вторачен в четиримата през прозрачния си шлем. Заради дефектите в пластмасата телата им ми се струваха леко разкривени. Повече приличаха на привидения, отколкото на живи хора. Виждах обаче достатъчно добре как момичето сложи нова стрела на тетивата, вдигна лъка и насочи острието точно към гърдите ми. После изопна тетивата.

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ПОСЕЩЕНИЕТО

Навремето баща ми написал: „След такова предупреждение не се впускам в спорове.“ Мъдри слова. Неговият син си ги припомни съвсем точно в очакване стрелата да се забие всеки миг в гърдите му.

Показах, че се предавам, по прастария начин, като вдигнах и двете си ръце. Позяпахме се недоверчиво — аз със защитния си гащеризон с прозрачен шлем и четиримата индианци с пъстри тъкани туники. Естествено не носеха нищо, което да ги предпазва. Стояха рамо до рамо в гъмжилото от трифиди. Един отмести с ръка дебелите листа, които му пречеха да ме вижда… а аз сигурно бях чудновата гледка. Трима от индианците бяха съвсем млади. Другият, мъж на възраст между петдесет и седемдесет години, се взря в мен безстрастно. Тъмните очи ме преценяваха. После той промълви:

— Наоми, вече можеш да прибереш лъка. — Кимна ми. — Не сме тук да ви създаваме неприятности.

Аз още го зяпах. Старият индианец се усмихна.

— Нали не очаквахте да кажа нещо от рода на „Аз сваля скалп на бледолик човек“? — С обиграната любезност на професионален дипломат, той леко склони глава и продължи: — Добър ден. Аз съм Райдър Чий. Това са дъщеря ми Наоми и синовете ми Айза и Тио. Имаше овладян глас на културен човек.

— Името ми е Дейвид Мейсън. — Дъхът ми замъгляваше отвътре прозрачната пластмаса на шлема. — Имате ли нещо против да си сваля ръцете?

— Нямам, Дейвид Мейсън. Съжалявам, че повредихме пушката ви. Но искахме да сме сигурни, че няма първо да стреляте, а после да задавате въпроси.

Възвърнах си самообладанието и попитах с какво да им помогна.

— Ние дойдохме — усмихна се Чий — да ви предложим своята скромна помощ. В края на краищата вие сте най-близките ни съседи.

Благодарих им и ги поканих да дойдат с мен в лагера, където заварихме Сам Даймс заедно с Гейбриъл да преглеждат надраскани набързо графици.

Щом се озовах в защитения от трифиди кът на лагера, отървах се от неудобните предпазни дрехи. Чистият въздух имаше невероятно ухание. Поемах начесто прекрасния свеж въздух, докато представях четиримата посетители на Сам и Гейбриъл. Чий кимна на Сам.

— Вие сте предводителят. — Отбелязваше факта, а не питаше. — Простете ни, че ви се натрапваме в този несъмнено мъчителен момент. Ние обаче научихме, че мнозина от вас са ранени.

— Вярно е — донякъде предпазливо потвърди Сам. — Трябва да сте чули, че тук положението загрубя преди няколко дни.

— Видяхме сражението, така е. — Старецът тихо произнесе имената на децата си. Те ловко смъкнаха раниците от гърбовете си и ги оставиха на земята. — Обсъдихме вашите затруднения. Предположихме, че при такова опустошение може би не ви достигат медицински материали. Затова донесохме чисти превръзки, антисептични средства, сапун и пеницилин.

— Пеницилин ли?

— Да. Правим го само във вид на таблетки, защото нямаме спринцовки за подкожни инжекции. Носим също и упойващи вещества за успокояване на болките.

Сам изведнъж се трогна. За миг сякаш не намираше думи, после те се изляха една през друга.

— Ами… Благодаря. Милион пъти ви благодаря. Нямате си идея какво означава това за нас. Свършиха ни пакетите за първа помощ. Всичките ни медицински запаси изгоряха с клиниката. — Раздрусваше възторжено ръцете им. — И пак милион благодарности. Много, много благодаря… толкова пъти ще кажа думата, че чак ще я изтъркам. Днес спасихте живота на мнозина, но пък бездруго си го знаете, нали? Божичко! Няма как да изразя колко съм ви признателен, че ни навестихте днес.

— Съседи сме. Видяхме, че имате нужда от помощ.

— Постъпка на истински християни. Е, ако не ви обиждам с тия думи. Ох, да му се не види, какво става с тия мои обноски? Моля ви, седнете… да, да. Ей там, на възглавниците, още не сме се настанили като хората. Трябва да пийнете кафе с нас… и май имаме пресен хляб… заварихме една фурна горе долу читава. Слава на небесата и за дребните добрини.

— С удоволствие ще пийна кафе — отвърна Чий с тон на образован човек. — Бих се радвал обаче, ако изобщо е възможно, да получа чаша чай.

— Чай… Ей, Гейбриъл, имаме ли чай? Май не се… чакай малко… нямаше ли една кутия в оная машина, с която се върнахме?

Гейбриъл се засмя.

— Ще заръчам на някого да потърси. — Поприказва с един младок, който излезе припряно. — Скоро ще донесат кафе и чай. И лекарите ще употребят добре медицинските припаси.

Двамата с Гейбриъл приклекнахме до седналата групичка. Очите на стария индианец оглеждаха изпод тежките клепачи разрухата наоколо с неприкрита печал. Накрая той попита:

— Ще се намери ли начин да решите мирно разногласията си?

Сам изпусна тъжна въздишка.

— Надяваме се някой ден да стигнем дотам. Само че оня отсреща не ще да преговаря.

Гейбриъл вметна:

— Добре сте си уредили живота, щом можете да произвеждате и медицински материали.

— Само в малки количества. Разбира се, стигат за всекидневните ни нужди. Аха, по този начин… — очите на Чий заискриха от усмивката — … вие се опитвате да измъкнете малко сведения за нас?

— Прав сте — кимна Сам. — Искаме да знаем повече за вас, любопитството направо ни гризе.

Чий, изглежда, никак не се подразни от това любопитство.

— Съвсем естествено е. Ами… аз съм от племето алгонкуин. Като студент започнах да се занимавам с медицина, но се запалих по психиатрията, след като чух блестящата лекция на един швейцарски психолог. Всъщност писахме си няколко месеца и той ме покани да поработя заедно с други негови ученици в дома му до Базелското езеро в Швейцария. Прекарах цяла зима там. Беше вдъхновяващо.

— Един момент. — Гейбриъл изви вежда от учудване. — Прочут швейцарски психолог ли? Случайно да не става дума за Карл Густав Юнг?

— Да, така е. Той с особен интерес записваше сънищата на аборигените според популярния тогава термин. И аз попадах в тази категория. Предполагам обаче, че научих от него повече, отколкото той от мен. През онзи април преди трийсет години се завърнах у дома в родния си резерват и чух, че на един престарял и свадлив шаман му е щукнало нещо. В началото на май изтормози със заплахите си цялото село, за да слезем в изоставена сребърна мина, където да се спасим от наближаващата Гибел. Повечето хора му се подчиниха. Останахме там три денонощия. През цялото време той рисуваше знаците си по земята с цветна пръст и житни зърна. Казваше ни, че вещаели бедствие. И трябвало да останем в тунелите на мината, докато не отмине опасността. Да, вярвах му. Подтикваха ме не древните поверия на моя народ, а нещо, което Юнг повтаряше с удоволствие, когато сядахме на вечеря. Цитираше думи на Гьоте: „Идните събития хвърлят сянка пред себе си.“ А преди Ослепяването определено долавях нарастваща възбуда у животните. Местен пастир бе стъпкан до смърт от крави. Забелязахме цели птичи ята да отлитат по време, когато трябваше да свиват гнезда. Рибата се криеше в дълбокото, сякаш беше зима, а не пролет. — Индианецът вдигна ръцете си с разперени пръсти. — Шаманът беше прав. Гибелта наистина дойде… и вие добре знаете в каква форма ни сполетя. През онази съдбовна нощ преди три десетилетия зелени проблясъци осветиха небето. Двама юноши се върнаха в тунелите да ни ги опишат. Глупаво пренебрегнаха предупрежденията на стареца и излязоха горе да гледат. До сутринта бяха слепи. И все пак от триста мъже, жени и деца двеста и осемдесет се спасиха от Ослепяването.

— Вижда се, че вашият народ благоденства — спомена Сам. — И имате чудесно семейство.

— А, тези са ми най-малките. Тримата имат племенници и племеннички, които са по-възрастни от тях.

— Значи се върнахте към древните обичаи на своето племе?

— Да, към някои от тях. Но когато белите хора ни изтласкаха, загубихме не само земите си, но и заблудите си. Разберете, хиляди години сме вярвали, че сме пазители на слънцето. И че нашите ритуали съхраняват светлината и топлината му за останалите хора. Били сме много горди от своята отговорност. Мисионерите обаче успели да ни избавят, както споменах, от нашите заблуди, но не и да ни внушат нови. В най-добрия случай страдахме от крах на илюзиите, дори от разочарование… А в най-лошия мнозина от нашите започнаха да изпадат в депресивни състояния, които често се влошаваха в психоза. Ако се досещате, загубихме волята си за живот. И след Ослепяването проумяхме, че сме способни да преоткрием себе си. Макар че вече нямаше да се опираме на старите си богове, бяхме способни да ги изтълкуваме и пресътворим наново, възползвайки се от учението на Юнг. Така си създадохме нова, по-здрава вяра, основаваща се на духовността, не на догмите. — Взираше се в нас изпод надвисналите си клепачи. — Подозирам, че това не е важно за вас. Но не бива да забравяте, че живеем в нова епоха. Ослепяването помете Стария свят. А новите времена изискват и нова вяра. Спомнете си някогашните общества. Процъфтявали са, когато са откривали нови богове и са възприемали нови религии. Културата им западала единствено, когато и вярата им рухвала.

— Да не внушавате, че трябва да си измислим нова религия? — намръщи се Гейбриъл. — Според мен тя ще е само поредното средство за потисничество.

— Защо пък не? Но не бъркайте бог с религията. Добре е да ги обсъждаме поотделно. Вместо това си представете, ако желаете, религията като идея за живота. Както конституцията на една държава представлява сбор от правила.

Един младеж донесе чаши с кафе и чай. Гейбриъл Дийдс не можеше да се сдържа повече.

— Всички бихме искали да научим нещо…

— А, да, сигурен бях, че ще стигнем и до този въпрос — кимна Чий. — Как моите хора се движат свободно сред трифидите, без да пострадат ли? Сам сви длани около горещата чаша. — Това, господине, е въпросът на въпросите.

Чий протегна пръсти към брадичката ми.

— Ще ми позволите ли да докосна лицето ви?

Кимнах озадачен. Тъмните пръсти, корави като продъбена кожа, леко се плъзнаха по бузата ми.

— Набола брада — установи той.

— Сега вие ме пипнете.

Изпълних молбата му.

— Усетихте ли? — усмихна се индианецът. — Гладко като кората на диня. Никаква брада. — Вместо да отговори направо на първия въпрос, той вметна: — Преди двайсет години трифидите повалиха последната си жертва от нашето племе.

— А после?

— Жилят някои от нас от време на време. Но отровата никога не е смъртоносна. Преди петнайсет години жиленето вече не ни влияеше, освен със силата на удара.

Гейбриъл сви вежди.

— Според вас защо сте станали неуязвими?

— Убеден съм, че отговорът се крие отчасти в примера, който ви дадох току-що. Виждам брада по лицата ви. Това е нещо непознато за нас. Трябва да знаете, че аз съм на петдесет и пет години, а никога не съм имал и един-единствен косъм на брадичката си. Припомнете си, че има съществени биологически различия между индианците и по-скорошните заселници в Америка от африкански или европейски произход. Сигурно знаете фактите. Погледнете отличителните ни белези — права черна коса, очи с дебели клепачи, азиатска външност… широки лица, червеникава кожа. — Посочи лицето си. — Надникнете ли по-надълбоко, ще откриете и други. Малцина възрастни сред нас имат телесно окосмяване, често се срещат предни зъби с форма на лопата, липсва кръвна група В, преобладава положителният резус-фактор. Накратко, господа, майката природа е сварила кръвта ни малко по-различна от вашата.

— Това ли бил отговорът? — Изпитах леко разочарование. Надявах се на някакъв вид лекарство срещу трифиди. — Има нещо отличително във вашата кръв или хромозоми, което ви прави неуязвими за жиленето на трифидите, докато ние не сме, така ли?

— Вероятно.

Гейбриъл беше по-схватлив от мен.

— Но вие споменахте, че процесът е бил постепенен. И че преди повече от двайсет години вашите хора също са умирали от ужилване на трифиди. А няколко години по-късно изведнъж сте придобили имунитет.

— Вярно — потвърди Чий. — Предполагам, че латентният естествен имунитет е бил стимулиран, защото ние поглъщахме трифиди в големи количества. Като млад редовно се хранех с вариво от тези растения, подправено с кълцаната тъкан на жилата им. Това ястие бе измислено в нашия резерват като стопанска необходимост, а не от кулинарен авантюризъм.

— Значи умереното подлагане на трифидова отрова през продължителен период е предизвикало имунна реакция? — Гейбриъл потъна в размисъл, подръпваше долната си устна с палец и показалец. — И сега свободното придвижване ви дава предимство над всички останали.

— Рядко предимство. — Чий добави беззлобно: — И понякога намираме в това повод за задоволство.

Какво ли бихме могли да кажем? Пред нас седеше мъж със здрави потомци от самоуверена и видимо независима общност, която споделяше нова вяра. В нея намираха сила, цел и самоуважение. Всъщност тези хора не бяха пострадали от Ослепяването или нашествието на трифидите. За тях сътресенията преди три десетилетия не означаваха катастрофа, както за нас, а спасение.

Четиримата индианци си отидоха и ние продължихме да си вършим работата. Отрязвах унищожените части от оградата. До свечеряване можеше да се постави нова тел. Изтощен се вмъкнах под одеяло зад преградата от верижни машини. Върху един Джъмбо часовият полека извличаше акорди на блус от китарата си — и тъжни, и приятни. Нито буден, нито заспал, повтарях в паметта си разговора с Чий, отново виждах мъдрите очи да проблясват под тежките клепачи. Обясняваше ни биологическите отлики в тяхната кръв, които са им дали имунитет срещу отровата на трифидите. Представях си как той и децата му безнаказано се промушват през гъсталаците от трифиди.

В този миг рязко седнах, една дума напираше на устата ми: „Кристина“. Мисълта изскочи в главата ми нечакана и сияеща със силата на библейско откровение: „И Кристина тичаше сред трифиди. Видях я. Тя също е неуязвима за отровата им. Но проклет да съм, ако има и една капка индианска кръв във вените си…“

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ

На брега на реката Гейбриъл подхвърли:

— Не ти ли се стори малко самодоволен?

— Кой, Райдър Чий ли?

Той кимна.

— Приказваше как е създал един вид юнгианска религия за своето племе, за да им вдъхне нова вяра, но като гледам, просто им е внушил поредната заблуда.

— А нима всички не се заблуждаваме в една или друга степен? Нали казват, че и цивилизацията сама по себе си е заблуда? И ако изчезне вярата ни в нея, тя престава да съществува. Щом цивилизацията е само някаква форма на илюзия, която е… — потърсих подходящата дума — … изгодна… и ни е полезна, с какво е по-лоша разновидността на заблудата, измислена от Райдър Чий?

— Този човек не се изправя с лице срещу действителността. Би трябвало да знае добре какво е казал Юнг — заблудите на страдащия от психоза човек са неговият опит да си изгради нова представа за света. Значи, както и да го тълкуваш, Чий е създал общество, което в същността си се опира на психози.

— Гейб, може и да съм простоват, но по мое мнение щом това върши работа, щом създава общност, която е жизнена, оптимистично настроена и, общо взето, щастлива, защо да не си позволим мъничко заблуди?

Погледът на Гейбриъл пронизваше.

— Знаеш ли, Дейвид…

— Казвай.

— Знаеш ли какъв ми е проблемът с Райдър Чий? — Изражението му се смекчи от широката усмивка. — Завиждам, Дейвид. Позеленял съм от завист като листата на онези трифиди. Защото дълбоко в душата си знам, че Чий и народът му не само имат естествен имунитет срещу чудовищата. — Кимна към растенията зад оградата. — Освен това е подкарал механизмите на своето общество плавно като двигател „Ролс-Ройс“.

— Не е ли разумно да заемем някои от идеите му?

— Нищо чудно. — Зъбите му се белнаха, когато се ухили. — Сменяме старите богове с нови, а?

Една жена в кану насред реката размаха ръка над главата си.

— Дейвид, ето го знака за нас. Дърпай въжето.

Подаде ми края на въжето и се хвана за него по-близо до брега. На десетина метра нагоре по течението още двама мъже държаха друга част от въжето. Задърпахме заедно. Очаквах работата да не е особено уморителна. Но това въже сякаш беше вързано за котва на дъното.

— Ама че щуротия… — изпъшка Гейбриъл, а мускулите по ръцете му се издуваха. — Кой да знае, че рибарството било толкова мъчен занаят?

Продължихме да дърпаме с все сила. Най-сетне постигнахме нещо. Мрежата се подаде над повърхността и образува подобие на подкова, докато я изтегляхме. След пет минути я издърпахме на брега. Толкова изпотен, че капките изпъкваха на челото му като бисери, Гейбриъл оглеждаше улова с откровена погнуса.

— Заради това ли бяха всичките тези усилия?

В мрежата подскачаха десетина риби, и то съмнително годни за храна. Позяпахме жалкия си улов и се заехме да извадим оплетените в мрежата риби, като връщахме дребосъците в реката, а по-големите им събратя пускахме в кошница.

— Супа от риба и трифидови филизи. — Гейбриъл сбърчи нос от отвращение. — Страхотно, няма що.

Отмести снопче водорасли и изведнъж изруга. С гримаса на болка откопчи от кутрето си щипката на речно раче. Засмука пръста си и промърмори с кисела усмивка:

— Дейвид, дали не се поддавам на параноята? Или майката природа наистина е решила да ни довърши? — Пусна рачето в кошницата. (То несъмнено щеше да попадне в казана със супата наред с всичко друго, което готвачът успее да събере.) — О, как ми се хапва сочна пържола! И цяла купа картофена салата. Франзелка със златиста коричка. Майонеза, лека като сметана. Хрускави марулки. Сладки доматчета. Кана леденостудена бира. Колко ми се…

— Шът! — протегнах ръка към него. — Чуваш ли нещо?

Заслушахме се. Обърнах се срещу течението на реката, откъдето май идваше звукът. Виждах само сребристата ивица между бреговете. Птиче ято, подплашено от шума, излетя от върбите по-нататък.

Лицето на Гейбриъл се изопна.

— По дяволите, пак ли… Другите припряно отстъпиха от водата. Мъже и жени хукнаха да вземат оръжията си. Малко по-далеч кулата с двете картечници на един Джъмбо се завъртя към източника на звука.

Вслушвах се в бръмченето на двигателя. Не беше, каквото очаквах, но нямаше как да сбъркам.

— Чакайте! — разкрещях се. — Не стреляйте!

Хукнах покрай брега, за да виждам по-добре какво има нагоре по течението.

— Дейвид! — викна ми Гейбриъл. — Скачай в някой окоп, преди да е почнала пукотевицата.

— Не, това са двигатели на самолет.

Но звучаха озадачаващо. Самолетът не летеше, а се плъзгаше по водата.

Миг по-късно видях потвърждението. Иззад завоя на реката се подаде грамаден четиримоторен хидроплан. Тутакси разпознах източените очертания на великолепния „Боинг Клипър“… в което нямаше нищо чудно, защото като малък години наред спах под чудесна цветна снимка на такъв самолет. Бях я окачил на стената в стаята си.

Двигателите на хидроплана ревяха и превръщаха витлата му в слети сребристи дискове, тласкаха го към останките от един кей. Белият клин на следата му се плисна по брега и почти заля краката ми.

Горяните вече посрещаха с радостни викове завръщането на въздушната машина. Щом екипажът стъпи на сушата, научихме, че само този самолет от разположените в базата е оцелял при атаката. По случайност неколцина пилоти си бъбрели с техниците по поддръжката близо до машината, когато торпедните катери налетяха по Саймън Кларк реката. Със завидно самообладание те се хвърлили в хидроплана, включили двигателите и отпрашили. Имали намерение да стигнат до най-близкия лагер на горяните и да доведат подкрепления. Но само докато пилотиращата самолета жена проверила датчика за горивото и узнала, че то едва се плиска по дъната на резервоарите. След късичък скок от пет километра кацнала в приток на реката. Както ние изчаквахме в кръга от бронирани возила, те също кротували там няколко дни, докато не решили, че е безопасно да се върнат по течението към лагера. Сам обмисли новината, преди да отвори уста.

— Е, на някои хора умът им идва навреме, затова имаме непокътнат самолет. Като гледам, трябва да направим две неща. Първо, да прехвърлим по въздуха пилоти до езерцето Кълъмбъс, за да си докараме резервните самолети. Второ, да съобщим за атаката в щаба. Главното командване още не знае, че се провалихме в опита да докараме онова момиче — Кристина — от Ню Йорк. — Той добави малко по-вкиснато: — Знам си, че на големите клечки от туй ще им избие пяна на устите. Ама… — Вдигна рамене. — На война късметът се обръща и тъй.

Докато хората от наземното обслужване зареждаха оцелелия хидроплан с всяка капка гориво, която успяваха да изстискат от всевъзможни туби, аз се вкопчих в Сам Даймс.

— Какво има в езерцето Кълъмбъс?

— То е на сто и петдесет километра нагоре по течението. Там държим резервни самолети. — Кимна към почернелите развалини наоколо. — Точно за такива случаи.

— И колко са онези самолети?

— Май са шест.

— Но тук имате само четирима пилоти, нали?

— Казвай какво си намислил.

— Значи е разумно и аз да отида — изтъкнах. — Ще помогна в пилотирането.

Взря се в мен с ясните си сини очи. Долових, че тогава преосмисли мнението си за човека, когото зърна за пръв път отпаднал и зашеметен след принудителното пътуване от Ню Йорк до това затънтено кътче на юг.

— Тъй… значи ни предлагаш помощта си?

— Да. Защо да не го направя?

— Да, ама… Дейвид, слушай сега какво ми се върти из главата… Мисля, че туй е важен момент… може да се каже и повратен момент в отношенията ни. По-точно в твоите отношения с нас, горяните.

— Не знам дали те разбирам. Хрумна ми, че не ви е излишна малко помощ в…

— Да, признателен съм ти… и благодаря на провидението, че ни прати и друг опитен пилот. Но я да те попитам нещо, Дейвид — ставаш един от нас ли?

Схванах какво иска да узнае Сам. Според него вече беше необходимо да потвърдя, че съм на страната на горяните и да приема какво произтича от това — задължението да им помагам и недвусмислено да отрека режима на Торънс.

— Да — натъртих решително. — Аз съм ваш съюзник, изобщо не се колебая за това.

— Ами Керис Бедекер?

— Защо намесваш Керис?

— Тя не само се подчинява на режима, наложен от нашия враг, но е и негова дъщеря. — Не откъсваше поглед от очите ми. — Пък и двамата сте имали романтична връзка.

— Горчиво съжалявам, че тя още е в Ню Йорк. Обвързан съм обаче с вас и с моите хора на остров Уайт и нито за секунда не се съмнявам, че скоро нашите народи ще бъдат съюзници, а не след дълго — най-добри приятели и търговски партньори.

— Добре го каза. — Сам си позволи бавна усмивка. — Дейвид Мейсън, за мен ще е чест, ако си стиснем ръцете. Така стиснах ръката му. — Добре — продължи Сам, — съветвам те да пийнеш набързо едно кафе. Излитаме оттук след половин час.

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

ЕЗЕРЦЕТО КЪЛЪМБЪС

Трийсет минути по-късно бяхме във въздуха. Нашият хидроплан се използваше за комбинирани превози на поща, товари и пътници. Сам, Гейбриъл и аз се настанихме доста уютно в салона по средата на машината, а допълнителните пилоти наваксваха заслужено със съня на койките отзад.

След излитането по течението самолетът зави и прелетя над лагера. Мястото, което за известно време се бе превърнало в целия ми свят, се оказа малка разчистена площадка с няколко черни петна, бележещи изгорелите постройки.

Самолетът се издигаше с боботене в небето. Слънцето грееше поносимо. Под нас реката криволичеше в дебела сребриста ивица към морето. Не се виждаха никакви градове, макар да знаех, че някога ги е имало. През изминалите години териториите, които човечеството бе завоювало с такива мъки, бяха завзети наново от природата. А сега лози, дървета, храсти, трънаци и огромни морета от коприва разстилаха зелен саван върху пътища, релси и градове. Не се съмнявах и че армията от трифиди е разположила постовете си долу. След седенето на земята през последните дни с удоволствие се настаних в удобното кресло на салона. Сам Даймс за дълго се вторачи в земята, лишена от човешко присъствие, и накрая промълви:

— Доста усилия ще са нужни да си върнем това. И нашите деца, и техните деца ще си имат работа още много време.

— Сам, ти поне си оптимист — вметна Гейбриъл. — Предвиждаш време, когато ще започнем да изритваме скапаните трифиди.

— Ами да, оптимист съм. В края на краищата какъв е смисълът да се бориш, да се трудиш, да планираш и да се биеш, ако нямаш вяра, че ще постигнем поне някакъв напредък?

Лицето на Сам се сви в гримаса.

— Ако ми се въртяха други мисли в главата, направо да отворя ей оня люк и да изляза в безкрайната синева.

Разговорът ни все се въртеше около видяното из равнината под нас — зърнахме и следи от огромен промишлен комплекс, вече погълнат от езеро. Задръстените дренажни канали предизвикваха издигането на подпочвените води, с което би трябвало да се справим, преди да овладеем наново тези земи. В низините ясно се различаваха останките от заводи, училища и къщи като ъгловати островчета сред ширналата се вода.

Хидропланът летеше към целта си. Зяпах сребристите криле, блеснали на слънчевата светлина. Четирите грамадни двигателя, всеки с по хиляда и шестстотин конски сили, ни носеха леко във въздуха. Така можехме да поддържаме удобна скорост от триста километра в час на височина почти пет хиляди метра. С един непрекъснат преход тази машина можеше да ме отнесе у дома на остров Уайт за петнайсет часа. Прехвърлих още малко числа в ума си. Продължавах да обмислям техническите подробности на такъв полет, когато самолетът се сниши към земята.

Кацането протече безупречно. Професионалният ми поглед на пилот отбеляза как долните повърхности на хидроплана просто целунаха водата и разхвърлиха пръски от двете му страни. Бученето на моторите спадна незабавно, щом пилотът намали оборотите. Самолетът се плъзгаше и спираше постепенно.

Отначало ми се стори, че кацнахме в обикновено езеро, макар и с донякъде смешното име (при тези внушителни размери) — езерцето Кълъмбъс. Скоро забелязах обаче, че и то е от „новите“ езера, образували се поради повредите в изкуствените системи за отводняване. Онова, което хидропланът доближаваше бавно, не можеше да е нищо друго, освен тухлената камбанария на църква, издигаща се пет-шест метра над водата. Горната половина на часовника се подаваше над повърхността на езерото. Стрелките бяха спрели на два без десет. Вдясно от кулата стърчаха няколко изгнили греди на покрива, колкото да отбележат къде са останките от самата църква.

Вързан нелепо за камбанарията, на вълничките се полюшваше някакъв прастар речен кораб, който дори си имаше гребно колело отзад. За него бяха прикрепени два шлепа и сал от греди, държан над водата от няколко десетки празни варела. Нататък се виждаха подредени три хидроплана, големи колкото нашия, и няколко по-малки.

Екипажът побърза да отвори люка и щом носът на самолета се примъкна към сала, скочиха на накованите върху гредите дъски и ловко вързаха хидроплана. Двигателите изпърпориха и млъкнаха.

Стъпихме на сала, посрещнати от вдъхваща опасения тишина. Бледичките слънчеви лъчи играеха по водата. Нямаше никакво движение на стария параход, където живееха хората от поддръжката. Леко раздвижване в езерото изтръгна звуци от камбана наблизо. Унилият звън се разнесе над водата и заглъхна в огромната пустош наоколо. Само подчерта колко е безлюдно това място. Мъртвешки звук, от който ме полазиха тръпки по гърба.

Гейбриъл гледаше навъсено.

— И какво сега, няма поздрави ли? Пустотата лишаваше и неговия глас от обичайната му сила. Сините очи на Сам се взираха с недоумение в разнокалибрените съдове, вързани за камбанарията.

— Странна работа, да ви кажа. Екип от седем души поддържа тоя склад. Къде са се дянали всички, дяволите ги взели?

Хората вече бяха излезли от самолета и стояха озадачени на сала. Сам сви длани пред устата си.

— Ей! Има ли някой? — Празното пространство алчно погълна вика му. — Ей!

Нямаше отговор. Дори звънът на камбаната отслабна и остана само студена неземна тишина.

— О, не… — замърмори си Сам с мрачно предчувствие. — О, не. О, не…

Завихряне във водата поразклати сала и причини поредица от мляскащи звуци някъде отдолу. Сам пристъпи към дъсченото мостче, свързващо сала със съседния шлеп. Там поспря, вдигна пръст пред устните си, за да ни наложи мълчание, и извади револвера си от кобура.

Водата се въртеше и изпод сала пак се чу алчното примляскване. Камбаната зазвъня отново — кухи и призрачни удари, плъзнали над езерото. Този път видях боядисаната в червено камбана, окачена на дървена рамка до подвижното мостче. На табела под нея се виждаше надпис: „Удари ме и си плюй на петите.“ Явно екипът на депото така вдигаше тревога.

Сам се запромъква по мостчето и ни даде знак да го последваме. Тук-там откривах признаци, че е станало нещо твърде лошо. Брадва, забита в гредата на предпазна ограда. Парчета от порцеланова чаша на палубата на шлепа. Там беше едната работилница, в която техниците обслужваха двигателите на самолетите. Виждаше се частично разглобен мотор. Върху обшивката на горивна помпа бе оставен гаечен ключ, сякаш монтьорът преди миг е прекъснал работата, за да запали цигара. Имаше и други следи от насилие покрай белезите на обикновен работен ден. В работилницата се виждаше чаша, пълна до половината с кафе, отдавна изстинало. До парапета лъскави резки по дебелата ламарина на площадката подсказваха, че някой я е удрял с брадва и е оставил вдлъбнатини в метала.

— Ама че гадост — изсумтя Сам. — Що за проклетия се е случила тук?

— Идвали са хората на Торънс. Гейбриъл държеше пистолета си готов за стрелба.

— Не си представям как ще извъртят такъв номер. Нямат самолети, та да долетят. И тук сме на трийсетина километра от най-близката плавателна река, която има пряк излаз към морето. Дори да са научили какво има на това място, трябвало е да влачат малки лодки през много километри суша, гъмжаща от трифиди, за да излязат на езерото. — Обърканият Сам клатеше глава. — Никак не се връзва.

Гейбриъл вдигна една пушка.

— Някой я е размахвал като тояга. Вижте, прикладът е съсипан.

— Провери пълнителя.

— Макар че е заредена.

— Може да е засякла.

Гейбриъл завъртя цевта към езерото и натисна спусъка. От трясъка ушите ми забръмчаха. И този звук замря само с жалко подобие на ехо.

— Прекрасно — процеди той. — Имаш пълна с патрони пушка, която е в изправност. Тогава защо я размахваш като боздуган?

— Няма и гилзи по палубата — допълних аз. — Имало е схватка, но не и стрелба.

Прехвърлихме се от първия шлеп на следващия, долепен до него. Скоро стигнахме и до колесния параход, вързан за камбанарията. Отблизо надвисваше с двата си етажа пътнически каюти, обзорните палуби и украсите от ковано желязо. Някога трябва да е бил красавец сред параходите по реките на юг, разхождал е в разкош милионери комарджии. Преди години палубите са били оживени от музика и смях, от време на време и от свада за поредното раздаване на покер или спречкване за вниманието на фатална жена с аристократична хубост. Ето че се бе превърнал в кораб на призраци. С всяка вълничка по езерото вратите на каютите проскърцваха. В трапезарията недоядени гозби бяха изсъхнали и залепнали по чиниите. Дъното на изкипял чайник се бе стопило. Койките бяха прилежно оправени.

— Който и да е нападнал склада — обадих се аз, — сторил го е през деня. Хората не са били по леглата си. И ако не се заблуждавам напълно, това по чиниите е обяд, а не закуска.

— И аз тъй мисля. — Сам имаше вид, сякаш устата му бе пълна с нещо гнусно. — Само че липсват трупове. Няма и кървави петна. Те обаче са знаели за нападението и са имали време за съпротива.

— И са предпочели да се бият с брадви в ръка. Използвали са пушките като тояги, макар да са заредени.

Претърсихме всяко кътче от парахода. От хората нямаше и помен. Впрочем и от нападателите. Осведомих за това Сам, който стоеше до резбования парапет на палубата и се взираше във водата между кулата и корпуса на кораба. Долу ми се привидяха останките от камион, угасналите му фарове приличаха на очните кухини в череп. Придошлите води сигурно го бяха довлекли преди години, за да го притиснат към стената на църквата. Сега лежеше на дъното и гниеше. Дълги ивици светлозелени водорасли се виеха във водата като снопчета коса на таласъм. Сам запали цигара.

— Добре, Дейвид, признавам, че нищо не разбирам. Какво се обърка в света? Как се обърна надолу с главата? — Той засмукваше дима начумерен. — Как стана тъй, че преди трийсет години хората видяха зелени светлини в небето, от които ослепяха? Как ни прегазиха куп тътрещи се растения с шантави листа? Защо слънцето не свети както преди? И в името Божие, как е възможно толкова много зрели мъже да изчезнат наведнъж, все едно са ги отмъкнали привидения? — Озърна се към мен. — Дейвид, кажи ми, че знаеш отговорите на тия въпроси, и ще имаш пред себе си един адски щастлив човек.

Макар че изгарях от желание да му помогна, тъжно казах истината — не знаех никакви отговори. Той захвърли цигарата във водата и тя угасна със съскане.

— Значи ставаме двама, Дейвид. Ще ти река нещо. Толкова ми се иска сега да бях вкъщи при жената и децата. Тогава нямаше да се будя всяка сутрин, за да си блъскам главата над загадка, по-оплетена и от предишната. Щях да се излежавам с кеф всяка неделя с кафениче, вестници и мила жена до себе си.

За миг погледът му се зарея нанякъде. Не виждаше потъналата църква, нито този призрачен кораб, на който стояхме. Скоро се овладя и погледът му се изостри. Той дълбоко си пое дъх.

— Тъй. Най-добре да сложим и тая история… — махна с ръка към опустелите речни съдове — … при преданията за „Мария Селеста“ и да не се занимаваме с нея.

Де да беше толкова лесно.

Около час вършихме всичко необходимо, за да подготвим хидропланите за обратния полет към лагера. Дошлите с нас техници по поддръжката напомпаха авиационно гориво в празните резервоари, провериха маслото и кабелите, отвързаха въжетата. Пилотите, сред тях и аз, седяхме в кабините и проверявахме приборите за управление.

Сам ни наблюдаваше, останал малко встрани от шетнята. Накрая събра шепи около устата си и се провикна от парахода.

— Сложих кафето да се вари. Ще бъде готово след десет минути.

Който и да бе отвлякъл обслужващия екип на склада, дори не бе докоснал запасите от храни. Докато се съберем на палубата, Сам сложи на масата чаши с чудесно горещо кафе и кутия овесени бисквити.

— Натъпчете си коремите — мрачно подхвърли той. — Нещо ми подсказва, че предишният екип няма да се върне.

Един пилот дойде на палубата и каза на Сам, че трябва да отлети веднага, за да стигне до щаба преди свечеряване.

— Добре… Ето ти моя доклад и писмо до шефката. Попитай я дали ще може да предаде по теб отговор и нови заповеди за мен до утре сутринта. Пилотът се запъти към своя самолет, а Сам запали поредната цигара. Заговори на всички ни, сякаш някои факти му тежаха на душата.

— Знаете, че в лагера имахме точно сто мъже и жени. Около трийсет или загинаха, или бяха пленени при атаката срещу нас. Петима-шестима са с рани, които ще ги задържат на легло. Е, как да намерим заместници на тези свестни хора?

Сви рамене. Не очакваше отговор, защото просто го нямаше. Знаех, че горяните в разпръснатите си общности не са повече от сто и петдесет хиляди души. Това твърде оскъдно население беше прекалено заето дори с простите задачи да се нахрани и облече, освен това непрекъснато отделяше скъпоценни ресурси за безкрайния труд по намаляването на пълчищата трифиди и поправката на стотици километри защитни огради. Гейбриъл задъвка разсеяно бисквитата си.

— Като гледам, шефката ще трябва да оголи откъм хора други лагери, за да попълни състава при нас.

Сам кимна.

— Тъй се оказва. Ама няма да останат никакви резерви… — Усмихна се отпаднало. — Спомних си стар казармен майтап. Ако чаршафът ти е къс, отрязваш парче откъм главата, за да го пришиеш при краката… Само дето вече не е смешно. Както и да го извъртаме, тъкмо туй правим.

Гейбриъл ме погледна.

— Не можем ли да се споразумеем за малко размяна на персонал с хората на Дейвид? Няма да са ни излишни…

— Гейбриъл, извинявай. — Сам поиска тишина с рязък жест. — Някой чу ли това?

Спогледахме се и завъртяхме глави.

Сам пристъпи към парапета. Изведнъж се наведе напред да погледне и разбрах, че нещо не е наред. — Майкъл е паднал… лежи по гръб на площадката. Хукнах след Сам по подвижните мостчета от кораба към шлепа, после към другия шлеп. Пред нас по-ниско беше широката площадка на сала. Слънцето огряваше пилота, проснат по гръб с разперени ръце. Пликът с доклада на Сам беше паднал до него. Около мен се надигна гълчава. Объркване. Гняв. Загриженост.

Хората понечиха да се втурнат напред, за да помогнат на падналия си съратник. Но вкоренените правила зазвучаха отново в ума ми.

„Ако намериш паднал на земята човек, не го доближавай. Огледай се бдително. Внимателно потърси по лицето и шията на пострадалия издайническите следи…“ Така и сторих. И ги видях.

— Чакайте! — изревах, докато мъжете се бутаха да ме подминат, готови да претичат по мостчето към сала. — Казах да почакате! Разблъсках ги и им се изпречих.

— Я се отмести, приятелче — заповяда едър мъжага. — Не виждаш ли, че му е зле?

— Недей! — Тласнах го назад с все сила. — Останете тук. Не забелязвате ли какво има отстрани на шията му? — Показах мястото на своята шия, точно под ухото. — Червен белег.

— Е, и?

— Не го ли разпознахте? — разкрещях се от отчаяното желание да не допусна още някой да загине. — Това е ужилване от трифид.

— От трифид ли? Мой човек, ти май си превъртял. Да виждаш трифиди наблизо?

Озърнах се. Същата гледка като при пристигането ни. Пъстра сбирка от плавателни съдове, няколко хидроплана, залята от езерото църква. Нищо друго, освен огромно езеро, блещукащо в оттенъци между сиво и сребристо под отслабените слънчеви лъчи.

— Е, има ли? — Лицето на мъжагата се наля с кръв от гняв.

— Откри ли ги проклетите трифиди?

— Повярвай ми, това е ужилване от трифид.

Сам ме изгледа учудено.

— Дейвид, съжалявам, но сигурно бъркаш. Сега ще помогнем на човека.

— Той е мъртъв, личи си по…

— Я се разкарай, приятелче.

Можех да разбера якия мъжага. Искаше да помогне на приятеля си. И това го погуби.

Изсумтя и ме тласна към парапета. След миг вече тичаше по площадката към падналия. Преди дори да е стигнал до него, езерото до сала се завъртя и разлюля, сякаш точно под повърхността се хранеше цял рояк гладни риби. В същия миг чух свистене.

Не ми се вярва, че успях да ги зърна. По-късно обаче си внушавах, че видях нещо дълго и съвсем тънко, размазано от скоростта.

Едрият човек изохка. Ръката му рязко се вдигна към челото. И всичко свърши. Той се врътна на пети, краката му се подгънаха. Пльосна по лице в края на сала, пръстите на едната му ръка докосваха водата.

— Не припарвайте натам! — извиках в лицата на изненаданите хора. — Веднага се приберете в работилницата. Подкарах ги натам и скоро се наблъскахме вътре през вратата. Тук щяха да са в безопасност зад дървените стени. Сам клатеше глава слисан. Най-сетне си пое дъх и се опомни.

— Това пък какво беше?!

— Повали го жило на трифид — подсказах аз.

— Тук ли? Насред толкова вода? Тоест… къде виждаш трифиди?

Спомних си онзи сал от дървения и плавен, скрепени с пръст, на който кацнах по принуда. Надникнах към езерото, но не забелязах дори приблизително негово подобие. Вдигнах рамене, озадачен до смайване.

— Повярвай ми, Сам, има трифид. Трябва да е някъде там. Само че незнайно защо не мога да го намеря.

Гейбриъл пристъпи напред, огромният ръст му даваше възможност да се взре надолу във водата от мястото, доста ограничаващо полезрението ни. Изрече с овладения си глас:

— Знам къде са.

— Къде?

— Във водата.

Сам стъпи върху обърната кофа, за да надникне към езерото, но и да се опази от ново нападение.

— Не, Гейб — призна си след малко, — не ги виждам. Къде са?

— Под водата… Виж какво, всичко е въпрос на мутация.

— Как го рече?

— Мутация. Онези чудовища се променят с адска бързина. Ходят, убиват, говорят си с другите като тях. И „гледат“ с един вид сонар.

Сам се задави.

— Значи… значи сега ми казваш, че тия гнусни растения могат и да плуват?

— Да плуват — не — промърмори Гейбриъл, сякаш се боеше да не го чуят трифидите. — Съвсем нова разновидност… водни трифиди. Онова, което ми заприлича на обикновени водорасли, трябва да са били горните листа на трифидите.

— Ето, че май разгадахме изчезването на екипа. Натръшкали са ги новите водни трифиди.

— Но не един по един — поправих го. — Било е съвместно нападение. Изтребили са целия екип на склада за броени секунди.

— Засада?! Гейбриъл кимна. — Като си помисля, Дейвид трябва да е прав. Онези трифиди са наблюдавали хората и са избрали времето, когато всички са били уязвими при нападение.

— Ще се гръмна… — Сам тръсна глава. — Трябва тутакси да пратим вест на щаба. Ами че… тия растения може вече да настъпват под водата по реки и потоци направо в градовете ни. Вдън земя да пропаднат! Гейбриъл надникна навън. Всичко по реда си. Ако някой излезе, ще бъде убит, преди изобщо да е доближил хидропланите.

— Вярно казваш. — Сам се почеса по брадичката. — Съвсем вярно. Е, как ще стигнем до самолетите?

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

НЕВОЛЯТА УЧИ

Десетина минути търсихме и набавихме необходимите материали. Бяхме се натъпкали в работилницата, Сам стоеше до вратата и внимаваше да няма още неприятни изненади, а аз си вършех работата. Изработих шлем от галванизирана гъста мрежа. Бих предпочел да запоя краищата, но се задоволих със здрава връв. С нея свързах частите, за да образуват нещо като кутия, отворена отдолу. Малко донагласих с клещи, за да приляга шлемът плътно към раменете ми. При тършуването намерихме и чифт стари пилотски ръкавици. Вкоравени от старост, бяха съвсем подходящи. За защита на очите си избрах пилотски очила. Тялото си покрих с летателно кожено яке, върху което наметнах пончо, изрязано от парче дебел брезент. Довърших твърде разнородното си облекло, като вързах около краката още парчета брезент, подобно на работен каубойски панталон. Не беше особена радост за окото, но би трябвало да ме опази.

Помолих да ми дадат нож и получих кама от един оцелял пилот. Пъхнах я в едната си висока обувка. Като допълнително оръжие си избрах брадва.

Брониран и въоръжен, застанах до вратата. Навън цареше привидно спокойствие. Но докато се улисвах в работата, нещо бе сполетяло тялото на якия мъж, който ме избута от пътя си.

Вторачих се в опустелите дъски. Трупът беше там само допреди десетина минути. А сега бе изчезнал. Нямаше време да умувам какво е станало. Трябваше да качим тази група мъже и жени в самолета и да ги върнем живи и здрави в лагера. Макар и малко нерешително, излязох и тръгнах към подвижното мостче. Надявах се, че набързо стъкменото противотрифидно облекло е достатъчно, но ми беше до болка ясно, че още не е подлагано на изпитания. Стисках устни. Ако някое жило ме удареше по шлема, беше вероятно ситни капчици отрова да поръсят лицето ми. Поне очите ми бяха защитени зад пилотските очила.

Не спирах да се озъртам и ослушвам, докато слизах по мостчето към широкия сал. Той се заклати леко под краката ми и изпод дъските пак се чу шум като от засмукване.

Щом погледнах пилота отблизо, уверих се, че е мъртъв. Червената резка още пламтеше на шията му, където го бе улучило жилото. Възнамерявах да придърпам със закрепващите въжета хидроплана към сала и да вляза, за да включа двигателите и да ги загрея за излитане. А ако успеех да долепя фюзелажа до края на сала и да няма пролука, през която да ударят водните трифиди, хората щяха да се качат, без нищо да ги заплашва.

Захванах се с трудното дърпане, тежката машина се примъкваше към мен бавно, направо мудно. И тогава усетих първия удар. Жилото изплющя по гърдите ми. Молех се брезентът да издържи. Друго жило ме улучи по шлема. Трепнах, щом разпръснатата на капчици отрова поръси голата ми кожа. Нито за миг не отворих уста, а изложената на отрова кожа засмъдя и засърбя. Веществото не беше смъртоносно, ако не бъде пренесено през кожата в кръвта от приличащите на игли власинки по жилото. Обилно промиване с вода би трябвало да ми помогне… щом си изпълнех задачата.

Още жила ме шибаха от водата. Виждах кръговете, когато изскачаха над повърхността. Налагаха ме като бичове по ръкавиците, ръкавите и шлема. „Май губите точност — казах си аз. — Ядът ви надделява.“

Но само така си мислех. После обаче забелязах, че уж пропусналите ме жила са се увили зад мен. И някак се оплитаха около краката ми.

Помислих си, че тези водни трифиди ще се омотаят. Но жилата скоро задърпаха краката ми. И след миг се изопнаха като струни на китара, така затрептяха, че от тях се разхвърчаха водни капки.

Престанах да тегля въжето, защото осъзнах, че трифидите дърпат неумолимо. Сведох поглед към краката си — около всеки се увиваха десетина жила. И то не по някаква случайност. Тези жила бяха хватателни. В тях се криеше огромна сила и след секунда се досетих, че се мъчат да ме завлекат във водата.

Значи така е изчезнал трупът на едрия мъжага, а преди него — целият екип на склада. Убили са ги, после са ги отмъкнали във водата, за да станат храна за трифидите.

Побързах да пусна въжето и се опитах да разкъсам жилата. Напразно. Оказаха се твърде здрави. Вече си представях до болка ясно как, въпреки съпротивата ми, ме потапят в езерото. Почти усещах водата да се сключва над главата ми. Щяха да ме издърпат долу. Да ме удавят и после да се нахранят с мен.

Ругаех полугласно, докато вадех ножа. Острието на камата заблестя. За щастие лесно прерязваше жило след жило. Щом се освободих, удвоих усилията си. — Реших, че малко помощ няма да ти е излишна. Извих очи встрани.

— Гейбриъл? Въпреки гъстата мрежа видях как се ухили, но не различавах очите му зад очилата.

— Ей — подкани ме той, — не стискай това въже само за себе си.

Малко ми олекна. Изтеглихме хидроплана до сала. Но между витлата и дъските имаше само една стъпка, прекалено рисковано беше да включа двигателите. Все пак туловището на самолета ни осигуряваше защита срещу жилата на трифидите. Скоро прехвърлихме в него хората от работилницата.

И не след дълго хидропланът излетя заедно с останалите големи машини, оставяйки речните съдове на грижите на водните трифиди.

Остатъкът от деня премина в полети между лагера и плаващия склад. Един пилот се качи в по-малък хидроплан и се отправи по четиричасовия маршрут до главния щаб. На седалката до него беше пликът с доклада на Сам, предупреждението за появата на водни трифиди и молбата за нови заповеди. Другите пилоти и аз пренасяхме палатки, храна, боеприпаси и авиационно гориво от склада в лагера. Въпреки горчивите случки в този ден зарадвах се, че летя отново. Наслаждавах се на усещането, че лостът за управление е в ръката ми, на познатото често плъзгане на погледа по жирокомпаса и висотомера, на регулирането на горивната смес. А равномерното боботене на четирите двигателя беше същинска музика за ушите ми.

На връщане, когато самолетът пращеше по шевовете от толкова необходимите ни вещи, погледнах през стъклото към залязващото слънце, което хвърляше дълги сенки по земята на хиляда метра под мен, и си запях тихичко.

И понеже пилотирах сам хидроплана, хрумна ми, че бих могъл да изхвърля целия товар и да завия на изток. Резервоарите бяха пълни догоре и към пладне по местно време на следващия ден можех да плъзна този хидроплан по водите в залива на остров Уайт. Но нямаше да го направя. И не само от чувство за вярност към Сам Даймс и неговите хора. Не. Имах си други планове. Но засега нямаше да ги споделям с никого.

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

МАЛКО КРОЕЖИ ЗА БЪДЕЩЕТО

Труд. И още тежък труд. Ето какво насищаше деня ми след полетите до плаващия склад, притихнал в плашещо мълчание като кораб на призраци насред езерото. Помагах в разчистването на овъглените руини на жилищните бараки, вдишвах прахоляк и предъвквах сажди. Тази цапаница се понасяше още по-трудно, защото сред боклука намирахме човешки останки като почернели пръчки. Скоро закрих с кърпа долната половина на лицето си, за да не дишам поне най-лошия боклук от развалините.

Все пак виждахме, че постигаме нещо. Групите за борба с трифиди се разправиха безпощадно с растенията, нахлули през разкъсаната ограда. Поправихме и самата ограда. Имаше и дребни чудеса, които ни изпълваха с искрена благодарност. Един помощник-механик бе издърпан от кладенеца, където скочил, щом започнала стрелбата. По-късно сутринта две жени в защитно облекло се довлякоха с куцукане през гъсталака от трифиди — оцелели от един наблюдателен пост, изненадан от враговете преди атаката.

Щом възстановихме реда в лагера — разпънахме палатки и разположихме полеви кухни, изгледите за бъдещето вече ни обнадеждаваха. Олекна ни още повече със завръщането на двата големи четиримоторни хидроплана, които излетяха по зазоряване.

От тях на разнебитения пристан слезе взвод тежко въоръжени мъже и жени. Преброих ги — петдесет души. Свалиха от самолетите торби със снаряжение и сандъци с боеприпаси. До края на деня хидропланите продължиха да правят курсове между лагера и главния щаб. Преди напълно заслужената обедна почивка се измих старателно и се почудих, че стичащата се по тялото ми вода беше мастиленочерна от пепелта. След това седнах да хапна яхния от риба и трифиди, с която започвах да свиквам. Гейбриъл се настани при мен.

— Дойдоха подкрепленията — обяви, докато пускаше залци в чинията си. — Първокласни бойци. Това е ясен признак, че в щаба са намислили нещо.

— Например?

— Преди двайсетина минути Сам получи запечатан плик със заповеди от командира на щурмоваците. И свиква съвещание днес следобед. — Гейбриъл се взря в мен. — Впрочем и ти си поканен.

Пъхнах в устата си още една лъжица от лъхащата на подправки храна.

— Ще има ли още подкрепления? Все пак петдесет са добре за начало, но ние загубихме повече хора.

— Хората бездруго не стигат. Останалите щурмоваци са твърде заети с операции против подривни групи в блатата на Флорида. А бойните самолети и кораби непрекъснато отблъскват от нашите води разни пирати из Мексиканския залив. Ето ти положението, преди щабът дори да помисли да се захване с Торънс.

Отново се замислих за родния си остров. По-отчетливо от всякога си го представях като мирно кътче далеч от несгодите, което години наред нямаше проблеми нито с трифиди, нито с враждебно настроени хора. Струваше ми се, че горяните са притиснати в ъгъла. Бандити, пирати, дори най-обикновени грабители застрашаваха границите им отвсякъде.

— И най-печалното е — подхвърли Гейбриъл, — че тези крадци не са някакви наперени разбойници. Забелязахме, че щом има лоша реколта или тежка зима, нападенията срещу нашите селища се утрояват… независимо дали отмъкват добитък или само два-три чувала картофи. Всъщност онези, които ни грабят, са обикновени хора като нас, но ги подтиква заплахата, и то твърде реална, от гладна смърт. В края на краищата, когато детето ти умира от недояждане, ще седиш ли със скръстени ръце, ако килерът на съседите е претъпкан с храна? Ще направиш нещо по въпроса, нали?

— Но какви са тези хора?

— Най-често не знаем. Сигурни сме единствено, че нямат нищо общо с Торънс. Както изглежда, живеят в малки независими селища и едва изтръгват от земята прехраната си някъде из високите плата. — Той сви рамене. — А когато съвсем ги налегнат тегобите, слизат оттам и тровят нашия живот.

— Нима нищо не можете да направите?

— Прахосахме много гориво и време на пилотите в опити да ги открием от въздуха. Но дори да намерим селищата им, самата мисъл да ги бомбардираме ми пресяда на гърлото.

— Не, мислех си за преговори с тях. Когато закъсат, давайте им храна.

— Да им даваме храна ли? Нещо като социални помощи? Или да си плащаш рекета, за да те остави мафията на мира? — Ако им дадете достатъчно, за да не гладуват, ще премахнете причината за нападенията им срещу общностите на горяните.

— Сериозен довод, Дейвид. Само че опитахме и това. И тук стигаме до същината на проблема — никой на никого не вярва. Същото е като с Райдър Чий и семейството му. Да му се не види, цели двайсет години живяхме в съседство с неговите хора. Но когато ни навестиха преди два дни, за пръв път разменихме по някоя дума.

— Те направиха първата крачка — напомних му. — И донесоха медицински материали.

— А аз съм им признателен с цялата си душа за помощта.

— Гейбриъл, убеден съм, че…

— Аз пък съм убеден, че една от подбудите им да дойдат тук, минавайки между трифидите, сякаш не са по-отровни от черешова градинка, беше желанието да позлорадстват самодоволно. — Очите му проблясваха непреклонно. — А нещо ми подсказва, че потръгне ли всичко както трябва при нас, Райдър Чий и племето му няма и да ни доближат.

Преглътнах остатъка от яхнията.

— Сега разбрах какво имаш предвид с твоето „никой на никого не вярва“ — натъртих на Гейбриъл, преди пак да се захвана с работата си. Следобед ми предадоха да отида на съвещание в палатката на Сам точно в три часа. Охотно зарязах почернялата бъркотия от покривни подпори, която разчиствах, измих се, облякох други дрехи и се явих минута по-рано в импровизирания кабинет на Сам.

Той не си падаше по официалните правила. Безмълвно ни махна с ръка да се настаняваме и продължи да сипва кафе в чашите. Огледах седящите около масата. Тук бяха оцелелите пилоти на лагера, Гейбриъл Дийдс, командирът на току-що пристигналите щурмоваци и двама помощници на Сам, които вършеха работата и на секретари. Все още без да продума, той извади писмо от куфарчето си и го разгъна пред себе си. Не ни погледна, а подхвана делово:

— Преди малко лейтенант Тръскот ми връчи ей туй писмо. Моля ви да слушате внимателно. — Зачете от листа.

— „От главния щаб в Чапъл Хил. До Самюъл Дж. Даймс, командващ офицер на Форт Команч. По решение на комитета на главния щаб ви се нарежда да изпълните първоначалната задача, поставена ви в заповед 93К/1. А именно да доставите обект «К» в главния щаб до понеделник, двайсет и първи. Напомняме ви да вложите всички възможни усилия в изпълнението на задачата и да постигнете целта на всяка цена. Заедно с това комюнике ви изпращаме подкрепления, както и материали, достатъчни за осъществяването на възложената ви мисия. Осигуряването на транспорта оставям на вашата инициатива. Вие знаете добре значението на тази задача. Накрая държа да подчертая, че имам пълно доверие в дарбите ви на водач и в способността на вашия екип да осигури този дар с неоценима стойност за нашия народ. Искрено ваша, генерал-майор Корделия Рамирес.“

Сам отпи дълга глътка от кафето.

— За хората, които не са виждали заповед 93К/1, обяснявам — обект „К“ е Кристина Скофийлд. Не се съмнявам, че и сами сте се досетили. Тъй… тая заповед е възкратичка, но май всички сме наясно какво иска от нас Шефката — да отмъкнем Кристина от Ню Йорк и да я отведем жива и здрава в щаба до следващия понеделник. Значи по моите сметки излиза, че имаме десет дни.

Гейбриъл за миг закри очите си с длани, сякаш не вярваше на чутото.

— Невъзможно! — натърти той. — Не знаем къде държат Кристина. Отгоре на всичко имаме само петдесет щурмоваци за тази работа.

Лейтенант Тръскот се засегна от думите му.

— Господин Дийдс, моите хора са напълно способни да свършат работата.

— Я ме чуйте… — Юмрукът на Гейбриъл се сви до побеляване върху масата. — Никого не исках да обидя. Но Ню Йорк си е едно грамадно място. И е добре защитено с артилерийски и ракетни батареи. Има радари, стражеви кораби, редовна армия от хиляда и петстотин души и гражданска защита от още десетина хиляди.

— Гейбриъл — намеси се Сам, — никой не е казал, че отиваме да превземем Ню Йорк. Това ще е бързо нападение за отвличане. Щом вземем Кристина, махаме се оттам. И моментът май е подходящ да напомня защо ще го направим — Торънс иска да използва яйцеклетките и, за да създаде армия, неуязвима за отровата на трифидите. С тази армия ще ни смаже, както и ще стъпче всяка общност, която не желае да се откаже от свободата си и да му се покори. Накратко, или ще спасим Кристина, или… — Вдигна рамене. — Можем направо да си подпишем смъртните присъди.

— Извинявай, може ли? — Гейбриъл кимна към писмото.

— Заповядай — подаде му листа Сам.

Гейбриъл плъзна поглед по текста и стигна до изречение, от което се облещи.

— Тук е написано: „Осигуряването на транспорта оставям на вашата инициатива.“

Сам се подсмихна бледичко.

— Туй е засукан начин щабът да ни рече: „Не знаем как ще прехвърлите щурмоваците в Ню Йорк, но сме сигурни, че все нещичко ще измъдрите.“ Гейбриъл махна през рамо по посока на унищожените подводници.

— Морската ни мощ намаля до две канута и една моторница. — Изгледа косо мен, после и другите двама пилоти. — Но ти, изглежда, си намислил нещо друго.

— Тъй си е, Гейб. По въздуха ще прехвърлим групата за отвличане до Ню Йорк само за три часа.

— Сам, кажи ми, че се майтапиш. Кажи ми, че това е страхотна шегичка и всички ще се посмеем до насита. И после ще се заемем да скалъпим сериозна стратегия.

Сам завъртя глава, очите му гледаха невесело.

— Хич не се майтапя, Гейб. Казах ти какво ще направим. Имаме трима пилоти и три изправни самолета. Нищо не пречи да откараме дотам деветдесет души и да ги върнем невредими.

Гейбриъл ми се стори сащисан.

— Стига, де, Сам! Ей, сега ти напомних, че Ню Йорк е защитен с радари, прожектори и стотина зенитни оръдия. Тези стари грамадни хидроплани са лесни мишени.

— Не твърдя, че знам всички отговори, нали? — Лицето на Сам се набръчка в мрачновата усмивка. — Затова поканих и нашите пилоти. Те ще ни посъветват как да надхитрим радарите.

Гейбриъл въздъхна от сърце.

— Явно ми се пада да бъда адвокат на дявола… Изобщо не напирам да пръсна плановете ти на парчета, ако ми простиш зловещата в случая метафора, но все пак имаме само двама пилоти.

— Двамата, плюс Дейвид Мейсън, стават трима.

— Но колко мъки и усилия ни струваше да измъкнем Дейвид от лапите на Торънс! Ти си се побъркал, щом си решил пак да го пратиш там.

Сам се усмихна.

— Гейб, добре дошъл в лудницата.

— Но защо, да се не знае?! Ако Дейвид отново попадне в ръцете на Торънс, връщаме се, откъдето започнахме. Не, още по лошо ще бъде. Торънс ще го затвори на сигурно място, докато не дойде моментът да го използва като заложник, за да подчини остров Уайт и да докопа онази прословута машина, която преработва трифидовото масло в авиационно гориво, бензин и още какво ли не. Тогава вече ще сме мъртви и погребани.

Сам сплете пръсти.

— Правим, каквото се налага, Гейб. Задължително е да отведем Кристина от Ню Йорк. А освен петдесетимата щурмоваци, имаме нужда от инженери и сапьори, които са опитни в боравенето с експлозиви. Значи отрядът набъбва до деветдесет души.

— Ще се поберат в два самолета, за какво са ти три?

Сам изви глава към мен.

— Дейвид, не съм вещ в летенето. Обясни проблема на Гейб.

— Два самолета могат да пренесат деветдесет души, но колкото повече са пътниците или товарът, толкова по-бързо изчерпваш горивото. Трябва да разпределиш тези деветдесет души в три самолета при полет на такова разстояние, иначе на връщане просто ще ти свърши горивото.

— Тогава да си доведем пилот от друга база.

— Гейб, знаеш, че не може да стане — напомни Сам. — И там не стигат пилотите.

Гейбриъл изрази примирението си с красноречив жест.

— Добре. Приемам. Дори да пренебрегна мнението си, че е безумие да връщаме Дейвид в бърлогата на лъва, пак остават огромни проблеми. Първият — не знаем къде държат Кристина Скофийлд.

— Знаем. В Емпайър Стейт Билдинг. На деветдесет и третия етаж.

— Значи бързо намерихте кой да ме замени там?

— Той или тя, все едно — сдържано подхвана Сам, — вече си вършеше работата. Ти беше най-добрият ни агент, но бе задължително да си осигурим и твой заместник.

— За всеки случай, а?

Сам потвърди с кимане. Сложиха на масата още кафе. Сам запали цигара. Обсъждането се проточи до края на следобеда. Навън мижавото слънце се напъваше да огрее света. Ято гъски размахваха неуморно криле на юг, крякането им пронизваше въздуха. Зад оградата прогонените трифиди тракаха с пръчиците си, люшкаха листата си и се стараеха да ни натрапят отвратителното си присъствие.

Предъвквахме една по една точките в плана на Сам. Необходимите количества гориво. Обсегът на самолетите. Пригодността им за превоз на експлозиви. Видовете оръжие. Запасите от храна. Продължителността на мисията. Маршрутът. И така нататък в същия дух. Ровехме в подробностите, които можеха да ни препънат. Дори някоя забравена дреболия можеше да провали катастрофално цялата ни стратегия.

Признавам си обаче, че докато Сам и лейтенант Тръскот спореха дълго дали да предпочетат патрони с кухи или плътни върхове, мислите ми се отплеснаха. Те си приказваха, а аз рисувах една след друга малки скици на листче, което намерих под масата.

Имаше почивка, за да хапнем сандвичи, и печеното телешко, докарано със самолетите сутринта, се появи между филиите хляб. Разнообразието след варивата от риби и трифиди стигаше да повдигне духа ни поне мъничко. Щом пак се събрахме около масата, Гейбриъл отново напомни за непреодолимото според него препятствие за какъвто и да било успех на замислите ни.

— Радарът — натякна ни той. — От всяка посока Ню Йорк е защитен с обширна мрежа от радарни станции. Как самолетите ще доближат, без да бъдат засечени? Вдигнах показалец.

— И затова съм помислил. Първо, трябва да се доберем до целта нощем. През следващите няколко дни ще има непълна луна и светлината и ще ни стигне да се ориентираме.

— Така да бъде — сви рамене Гейбриъл. — Ще летим под прекрасните лъчи на сребърната луна. Но радарът ще ни засече със същата лекота нощем, както и денем.

— Тук стигнахме до мъчнотиите — съгласих се. — За да не бъдем засечени, ще летим съвсем ниско. Вероятно на не повече от трийсет метра над земята. — Но над открито море дори такъв бръснещ полет не е достатъчен да се скриеш от радарите, нали?

— Прав си. Нали казах, че стигнахме до мъчнотиите. — Сложих грубоватата си скица насред масата. — Ето ви го остров Манхатън. На север от него тече река Хъдзън. Ако не съм се заблудил, покрай Хъдзън има стръмни склонове и канари, високи над трийсет метра. Значи трябва да летим над реката по ниско от билата на възвишенията. — Посочих картата. — Това е единственият начин да стигнем до Ню Йорк, без да ни открият техните радари.

Този път единият пилот едва не се задави от изумление, щом чу какво предлагам.

— Това е лудост! Сериозно ли твърдиш, че трябва да летим с голям четиримоторник по речна долина на някакви си трийсетина метра от водата? И то на тъмно?

— Осъществимо е.

— Това е самоубийство.

— Ще се справим.

— Но висотомерът не е точен на толкова малки височини.

Как ще знаеш, че си точно на трийсет метра над повърхността? Оставих и втората си скица на масата.

— Ще сложим малки прожектори на всяко крило. Ето тук, отляво и отдясно на опорите на всеки плавник. Ако ги насочим надолу под точно изчислен ъгъл, фокусираните светлинни лъчи ще се отразяват от водата като две ярки петна. С помощта на система от огледала, прикрепена към обзорния илюминатор в кабината, навигаторът ще вижда как петната се сближават постепенно при снижаването на самолета. Както казах, ще бъдат насочени много точно. Навигаторът ще осведомява непрекъснато пилота и ще му съобщи кога двете петна са се слели в едно на водната повърхност. — Чукнах с пръсти по листа. — В този момент, щом се съберат, самолетът ще бъде именно трийсет метра над водата. Значи достатъчно ниско, за да минем през радарната мрежа на Ню Йорк, без да ни засекат. Сам плесна с ръце.

— Дами и господа, Дейвид Мейсън току-що доказа, че не сме го хранили и поили напразно. — Погледна ме. — А сега, Дейвид, след като те поздравявам за изобретението… да го наречем… — подсмихва се криво… — „височинния указател на Мейсън“, предлагам ти веднага да се заемеш с изработването му. Тръгваме към Ню Йорк след два дни.

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

НОЩНО ПЪТУВАНЕ

Не знам дали следните думи са от песен, пиеса, народно предание или пък са някоя древна източна поговорка:

„Стъпвай тихо, ще си уловиш маймунка!“

Те обаче непрекъснато и не по мое желание се въртяха в главата ми, когато трите хидроплана се издигнаха над гладката повърхност на реката, преди да завият на север за тричасовия полет до Ню Йорк.

„Стъпвай тихо, ще си уловиш маймунка!“ Поговорка (ако изобщо е поговорка), която внушава да се прокрадваш, а и да пипаш внимателно, ако искаш да хванеш някое човекоподобно. Защото докато издигах носа на самолета, а бръмченето на двигателите беше сладка музика в ушите ми, аз не забравях, че има и скрити подбуди в настойчивостта ми да пилотирам един от самолетите, отправили се към Ню Йорк. Щом се озова там, ще намеря Керис Бедекер. А после ще я отведа в родината си. Трябва да ви кажа, че това убеждение се бе загнездило във всеки нерв, сухожилие и кост на тялото ми. Знаех, че ще я спася, и отново щяхме да бъдем заедно.

Но да бъда откровен докрай — нямах и помен от представа как ще стигна до този завършек.

„Стъпвай тихо, ще си уловиш маймунка!“ Естествено никой не беше наясно с моя план. По-точно с моя недоизпипан зачатък на план.

— Искаш ли кафе?

— Да, моля.

Вторият пилот беше лукс, който не можехме да си позволим при изпълнението на задачата, затова Гейбриъл Дийдс заемаше седалката до мен. Той ми сипа горещо кафе от термос.

— Е, дотук добре ли сме? — подхвърли, подавайки ми чашата.

— Дотук добре — потвърдих аз. — А сега настъпва моментът на вълшебството, за което пътниците предпочитат да не се замислят.

Натиснах превключвател на контролното табло пред себе си. И дръпнах ръката си от лоста за управление. Гейбриъл погледа неспокойно как лостът сякаш продължава да се мести от невидима ръка и попита:

— На автопилот ли сме?

— Най-добрият приятел на пилота — засмях се. — Сега мога да подремна някъде, докато дойде време за кацане.

Очите му се разшириха.

— Бъзикам те, бе, Гейб. Ще си седя тук да дърпам юздите, обаче мога да се отпусна за малко… е, поне ще опитам да се отпусна. Сръбнах от кафето.

— Ех, че залез. — Гейбриъл кимна към пламтящото червено и златисто, развихрило се на хоризонта. — Но бих предпочел да го гледам, като усещам твърда земя под краката си.

— Не точно тази земя. Тук властват трифидите. Я ги виж проклетниците. Май са хиляди. Той преглътна тежко. — Все пак бих рискувал да съм сред тях.

— Значи не си запален любител на въздушните пътешествия?

Гейбриъл отвърна доста суховато:

— За пръв път седя в пилотска кабина.

— Не се тревожи… ще свикнеш след десетина минути. След половин час ще ти хареса. А след два часа ще те налегне скуката.

Той кимна. Но очите му издадоха тутакси, че не вярва и на една думичка. Озърнах се към навигатора.

— Как се справяме?

— Продължаваме точно по курса. Преди смрачаване самолетите ще включат сигналните си светлини. Водачът ще има зелена лампичка на опашката. Средният самолет — синя. Ориентирай се по синята светлина.

— Разбрано.

Пак се загледах навън, а американският континент се разстилаше под мен като зелен килим. И знаех, че в това зелено ги има и тъмните зловещи оттенъци на трифидови листа. Господари на своята територия, растенията се приготвяха да посрещнат нощта, корените им вдълбани здраво в пръстта, която някога е принадлежала на ниви, паркове и градини. Мислено ги виждах твърде добре. Върху стъблата им конусите засичаха шума от нашите самолети, прелитащи високо над тях. И конусите се завъртаха като един, проследявайки източника на звука. Може би и пръчиците започваха да тракат. Съседни трифиди сравняваха впечатленията си или изпращаха съобщение на далечните себеподобни.

Вероятно погледът ми обхващаше петдесетина километра, но никъде не откривах ивиците дим, бележещи човешко присъствие. Там долу властваше трифидът.

Макар че хидравличните системи на автопилота поддържаха точно зададения курс и пестеливите триста километра в час, очите ми шареха непрекъснато по датчиците, проверяваха височината, скоростта и всичко останало. Пред себе си виждах другите два хидроплана от нашето малко ято. Крилете проблясваха златисто от лъчите на залязващото слънце. Гледката сгряваше душата на отдавнашен пилот като мен.

В тази част от полета (стига да се смилят боговете на въздуха) нямаше нищо сложно. Но да кацнем незабелязано до остров Манхатън, беше съвсем друга задача. С помощта на двама електротехници бях монтирал светлинната система, която Сам на шега нарече „височинния указател на Мейсън“. Пробните полети над реката показаха, че върши работа. За щастие. Защото след два часа щяхме да я проверим истински.

Изглежда, Гейбриъл посвикна с летенето — разкопча предпазния ремък на седалката си и спомена, че щял да нагледа нашите пътници. Возехме двайсет щурмоваци от елитните части в армията на горяните, както и осмина сапьори, вещи в подривното дело (огромните им запаси от експлозиви бяха наблъскани някак в предния товарен отсек), двама техници по радиовръзките и — незнайно защо — телевизионен инженер. Дори да ми се струваше, че присъствието на специалистка по телевизионни предавания е загадъчно, не вярвах Сам Даймс да е поканил дамата просто да се разходи. Тези самолети са били проектирани да превозват цивилни пътници в умерен уют. Изобщо не бяха замислени като военни транспортни машини. Затова в момента нашите хора можеха да се наслаждават на контакти за електрически самобръсначки, гореща и студена вода и добре оборудвани „бани“ (както американците предпочитат да наричат тоалетните), а също и на не по-зле обзаведена кухничка с печка, тостер и големи термоси за топла храна. Е, стига някой да имаше апетит. Предишната нощ бях видял мъже и жени да пишат писма, които трябваше да бъдат предадени на семействата им, ако не се завърнат от тази мисия.

Гейбриъл пак дойде в кабината с новината, че пътниците ни са добре. Мнозина спели дълбоко, макар да не проумявах как са успели да се унесат в такова време.

Зад илюминаторите небето бързо притъмняваше с падането на нощта. Каквото и да бе затъмнило слънцето и звездите, не бе пощадило и луната. Изобщо нямаше обичайната си яркост. Показа се като оранжев полукръг над дясното ни крило.

Озърнах се към Гейбриъл. Проявяваше по-безпристрастен интерес към пилотския занаят. Забелязах как тъмните му очи оглеждат изкуствения хоризонт, скоростомера и висотомера. Пъргавият му ум бързо разгада привидния хаос от датчици.

— Гейб, не ти ли се иска да си опиташ силите? — кимнах към лоста пред него. — Не е толкова трудно.

— Този път ще оставя удоволствието на теб — усмихна се той. — Право да си кажа, поизнервям се, щом се сетя за онези експлозиви в товарния отсек.

— И мен ме спохождат такива мисли. Сещам се и за петнайсетте тона гориво, което натъпкахме в резервоарите… Дано никой зад нас не пожелае да си успокои нервите с цигара.

Усмивката му стана малко насилена.

— И аз на това се надявам.

Изрекох на глас нещо, което ми се въртеше в главата.

— Чух, че Сам Даймс е във водещия самолет. Като командир на лагера не беше ли редно да си остане там?

— Големите клечки ни притискат здраво да не издъним задачата. Не че подценявам способностите на онези хора зад гърбовете ни, обаче Сам знае, че трябва да направи всичко възможно, за да успеем.

— Знаеш ли, Гейб, мислех си…

— Да? Той ме стрелна с кос поглед.

— Някои дреболии в тази наша мисия не ми дават мира.

— Ще ни бъде трудничко. В това никой не се съмнява.

— Знам, че основната цел е да измъкнем Кристина Скофийлд от властта на Торънс.

— Накратко казано, да.

— Но дали горяните не са намислили да отгледат собствена раса от свръхчовеци? В края на краищата, ако вие разполагате с хора, които са неуязвими за отровата на трифидите, значи ще се сдобиете с предимство над всички останали.

— Вярно. Но няма да стигаме до крайности като изваждането на яйчниците и и оплождането на всички жени с яйцеклетките и.

— Нима?

— Дейвид, дали не дочух в гласа ти някакво съмнение?

— Май след преживелиците си през последните два месеца ставам доста недоверчив човек.

— Дейвид, нашата общност се гордее със своята човечност. Поначало, затова се отделихме от хунтата на Торънс.

Взрях се в цветните опашни светлинки на предните два самолета.

— Тези идейки непременно са се мяркали и из главите на вашите предводители. Предполагам, че са поискали от Сам да има и някакъв резервен план.

— Какъв например?

— Например, ако е невъзможно Кристина да бъде спасена, в името на националната сигурност тя да бъде убита, а тялото и унищожено, за да бъдат яйчниците и безполезни.

Лицето на Гейбриъл излъчваше студенина.

— Значи според теб Сам Даймс е способен на подобна жестокост?

— Суровите времена налагат и сурови мерки. Това ти е ясно, Гейб.

— Дейвид, наистина си пълен с подозрения.

— Не споря. Но в момента съм склонен да смятам, че това качество подпомага оцеляването.

— Тъй ли? — Може би като ми доверихте пилотирането на този самолет до Ню Йорк, събрах увереност в положението си сред вас и вероятно се разприказвах излишно. И все пак ми хрумва, че би било напълно благоразумно щурмоваците да получат заповед аз в никакъв случай да не попадам в ръцете на Торънс.

— Сериозно ли мислиш, че бихме постъпили така с теб?

Вдигнах рамене.

— Мисля, че ще е направо мъдро да се постараете да отнеса някой куршум в главата, вместо Торънс да ме използва като заложник. — Вторачих се в Гейбриъл. — Как да забравя, че при отвличането ми от Ню Йорк е имало и резервен план, в случай че измъкването ми стане съмнително?

— Точно така е — бавно кимна той. — Но мога само да те помоля да ни вярващ — ще те опазим от всякакви неприятности, щом попаднем в Ню Йорк.

— Няма да ви е лесно.

— Има и още една много важна причина да ни се довериш. Необходим си ни, за да пилотираш самолета по обратния път, щом се доберем до Кристина.

— Значи носите фалшиви мустаци и черни очила за всички… Извинявай за шегичката, но още се чудя как ще се слеем с онези тухлени стени в града.

Гейбриъл се почеса по брадичката.

— Май не трябваше да споделяме чак толкова скъпернически с теб. — Сипа си още кафе. — Знаеш, че ще настаним всички хора в най-северната част на Манхатън. Нали ти е известно, че има един район на север от 102-а успоредна улица?

— Да. Но не ми е ясно що за място е.

— Много е просто. Цялата северна издатина на острова е един прокълнат от Бога затвор.

— Значи ще е пълно с надзиратели.

— Не е точно така.

— Явно затворът е с доста свободен режим.

Гейбриъл впи сърдит поглед в мен.

— Ако бе видял какво е там, нямаше да си позволяваш такива приказки. — В гласа му напираше гняв. — Изобщо не би ти хрумнало.

— Добре, де. Тогава ми обясни какво е там. Щом няма надзиратели, защо затворниците не бягат?

— Защото Торънс е хитър. Има нужда само от здрава висока стена, разделяща Манхатън от единия му край до другия, досущ като Берлинската стена. В едната половина е градът — навсякъде светлини, кафенета, киносалони, луксозни апартаменти. Но на север от бившата 102-ра улица са бордеите — гето за хората, които са с неподходящ цвят, или не виждат, или не си падат по така нареченото прекрасно ръководство на Торънс. Не могат да се прехвърлят през стената, защото там има стражеви кули, кучета и — между другото — противопехотни мини. Няма и как да преплуват през реката до континента, където ги чакат милиони трифиди. — Гейбриъл не млъкваше, разпали се. — В онези разпадащи се съборетини живеят цели семейства, на които храната едва стига да си стискат душата в зъбите. И само привидно работят по своя воля в мръсните цехове и заводи. Всъщност са принудени да се бъхтят, иначе не получават дневната си дажба. А всичко цъка като часовников механизъм в полза на Торънс и неговите блюдолизци, защото преди десетина години ги осени идеята да инжектират хероин на някои хора. Ей на това му казвам аз гениално прозрение. — Очите на Гейбриъл пламтяха от ярост. — Нали разбираш, от хероина се затъпява. Затова поробените работници вече не се мъчеха от по-гадните страни на окаяния си животец. Това обаче означаваше, че Торънс можеше да ги накара да работят по-дълго всеки ден. Но има и още нещо. Хероинът предизвиква пристрастяване. Затова след няколко инжекции робите ставаха наркомани. После Торънс заповяда да им спрат дозите. Разбира се, всички новоизлюпени наркомани бяха готови да гризат стените със зъби от копнеж по следващата инжекция. И какво прави Торънс? — Гейбриъл не изчака догадката ми, а продължи с пълна пара. — Предлага на робите си поредната инжекция, ако изпълнят нормата за деня. Хоп — и готово! Производителността отскача до тавана, защото те са готови да си скършат гръбнаците от напъване, за да заслужат дозата. Да, тя облекчава мъките им за още няколко часа. Но после пак се почва, значи трябва да се трудят още по-упорито за следващата доза. Просто, а?

Цяла минута Гейбриъл седя със стиснати юмруци, а мускулите по челюстите му подскачаха от усилията да уталожи гнева си. Накрая промълви:

— Сам се досещаш, Дейвид, че северно от 102-ра успоредна улица кварталите не са много приятни. — Изпи на един дъх половината кафе от чашата. — Затвор, управляван от самите затворници. И редът се налага безмилостно. Върши работа денонощно, за да имат Торънс и любимците му живота, с който са свикнали. За нас обаче това означава, че няма много пазачи, от които да се притесняваме. Пък и там имаме съюзници. Нашите групи ще вършат, каквото е необходимо и ще разполагаме със сигурни убежища, докато дойде време да отлетим към дома… Ако е рекъл Господ. Е, Дейвид, убеди ли се? — изгледа ме начумерено той. — Нали обещах, че ще бъдеш в безопасност?

Не продумвахме, и то дълго. Потънал в размисъл, не забравях да проверявам приборите на контролното табло и не изпусках от поглед опашните светлини на другите два самолета. Погледнах си часовника — до времето за кацане оставаше не повече от час. Чак сега устата ми пресъхна истински. Скоро щяхме да преминем към радиомълчание, иначе имаше опасност да ни засекат чувствителните антени в Ню Йорк, дори при нарочно намалената мощност на нашите радиостанции. Преди това помолих другите пилоти да проверят прожекторите, с които щяха да измерват височината на полета си над водата. Изведнъж под всеки хидроплан светнаха по два лъча. Разположени към краищата на крилете, ярките светлини бяха насочени надолу под старателно изчислен ъгъл и се пресичаха точно на трийсет метра под самолета. За миг ми се стори, че тежащите по стотина тона въздушни машини се опират на лъчите, образуващи източено Х под тях.

Щом потвърдих, че прожекторите са изправни и подканих да бъдат изключени, Сам Даймс се обади по радиото от водещия самолет. Първо помоли да включим и високоговорителите в пътническите салони.

— Остават две-три минути до режима на радиомълчание — подхвана с особения си глас, сякаш се смущаваше от микрофона. — Само исках да пожелая на всички късмет и сполучливо кацане. Знам, че с такива пилоти сме в добри ръце. И… и вие знаете, че тази задача ме плаши… честно казано, плаши ме до полуда. Щях да съм скапан лъжец, ако не си признаех, че сега мечтая да съм вкъщи при жената и децата. Защото съм наясно, че е вероятно не всички от нас да се завърнат. Който се прибере у дома, ще бъде прославян като герой. Но който не успее, ще бъде нещо повече. Дарът на неговия живот ще стане мост към по-добро бъдеще за приятели, семейство, деца и внуци… Няма да ви забравим. Как ми се ще да можех да говоря още колко е важна нашата мисия. Истината обаче е, че не намирам ясни и силни думи, каквито заслужавате. Поне мога да ви кажа, че тая нощ хиляди хора се молят за вас. Желая ви сполука.

Във високоговорителите зашумяха статични разряди. Чу се щракане. И настъпи тишина.

Следвахме плана и летяхме по заобиколен маршрут, за да стигнем на около сто и петдесет километра северно от Ню Йорк, без да припарваме в обсега на радарите. Бледата луна ни светеше, когато завихме на юг. Подредени един след друг, самолетите се насочиха към река Хъдзън — големия сияещ път, който щеше да ни отведе от планините Катскил до самия Ню Йорк.

Впрочем засега можехме да си позволим полет на височина около хиляда метра. Но ако искахме да не бъдем засечени от радарите, скоро трябваше да се снижим до почти бръснещ полет на трийсет метра над водата. Канарите и възвишенията чернееха на лунната светлина. От душа се надявах, че ще мога да различавам черен каменен зъбер от безобидно петно сянка.

Поддържах височината и следях приборите. Гейбриъл ме позяпа и накрая се прокашля.

— Дейвид, моментът може и да не е най-подходящият да ти кажа това… Озърнах се.

— Твоята подозрителност не те е подвела — продължи той. — Ако не успеем да спасим Кристина… имаме вътрешен човек, който ще се погрижи Торънс да не извлече полза от нея.

— Така ли?

— Ако до седем дни Кристина не е в наши ръце, Керис Бедекер ще изпълни заповедта да я убие.

— Керис Бедекер! Значи тя е…

— … една от нас — кимна Гейбриъл и се ухили кисело. — Само че и аз не знаех до вчера. Тя пък не подозира, че съм шпионин. — Поклати глава. — Шпионаж, а? Шантави игрички, не мислиш ли?

В този миг стотици… не, хиляди въпроси напираха на езика ми. Но нямаше време за тях. Вместо да говоря, поместих напред лоста за управление.

— Дръж се здраво — посъветвах го. — Снижаваме се.

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

„РЪКАТА НА НЯКОЙ ДРУГ…“

След като спасил оцелелите при потъването на „Титаник“, капитанът на „Карпатия“ Рострън написал за почти самоубийствения устрем на своя кораб между айсбергите: „Когато видях през какви ледове се провирахме под пълна пара през нощта, потреперих. И не ми оставаше друго, освен да помисля, че не моята ръка, а ръката на някой друг бе на руля през онази нощ.“

Тази необичайна представа споходи и мен. Реех се все по-надолу в нощта, следвайки цветните светлинки по опашката на предния самолет. От двете ми страни се издигаха скалните стени, обрамчващи река Хъдзън. Лунната светлина хвърляше призрачни отблясъци по водата. Може би заради въздушния поток от водещия хидроплан в това мъждукане по речната повърхност имаше нещо неземно. Отгоре на всичко ме разсейваше, защото се усетих, че следя движението му. Въпреки това се накарах да не откъсвам поглед от опашните светлини на самолетите пред мен. Забавех ли се прекалено, щях да изостана и да ги изгубя. Ако пък избързах, можех да се забия в тях.

Нервите ми бяха като навита пружина на часовник, бях напрегнал всичките си сетива. Следях равновесието на въздушната машина, вслушвах се в звука на двигателите, наблюдавах приборите и датчиците, самолетите отвъд предното стъкло, а колосалните каменни стени от двете ни страни се стесняваха и накрая изглеждаше, че краищата на крилете са на косъм от гибелта. По-ниско. По-ниско. Още по-ниско. В един миг включих прожекторите под крилете.

— Добре — обърнах се към Гейбриъл с учудващо и за самия мен спокойствие, — сега виж в огледалото дали лъчите стигат до водата.

— Виждам ги.

— Кажи ми, когато започнат да се сливат.

— Ясно. Събират се… чакай… замряха.

— Ще се спусна по-надолу…, а ти наблюдавай.

— Дадено.

— Предупреди ме на секундата, когато се докоснат и започнат да се препокриват.

— Непременно.

Намалих внимателно оборотите. Бръмченето на двигателите отслабна незабележимо.

— Това е — обади се Гейбриъл. — Светлините се докосват. Ъхъ, вече се препокриват.

— Добре. Ще поддържам тази височина. Но ти ми кажи, ако се разделят. Разбрахме ли се?

— Схванах.

Така нашите самолети следваха криволиците на долината. Околните зъбери и хълмове се извисяваха над нас и за операторите на радарите в Ню Йорк ние все едно бяхме под земята. През следващия четвърт час ми настръхна косата. Още малко по-ниско и щяхме да се натрошим сред гейзер от водни пръски. Още малко вляво или вдясно и щяхме да изчезнем в огненото кълбо от удара в склоновете на долината. Тъкмо установих, че започвам да се откъсвам от действителността и едва ли не вярвам, че сме проникнали под повърхността, за да летим в някаква подземна пещера, и зърнах сияние отпред. Светлините на Манхатън бяха още по-ярки, отколкото ги помнех.

— Дотук бива — промърморих. — Няма затъмнение, значи не знаят, че идваме.

Изведнъж сиянието на града стана още по-ярко. Отново виждах реките от коли със запалени фарове, потекли из този вечно буден метрополис. Небостъргачите се извисяваха като осеяни със светлини кули, посегнали към кървавочервената луна.

Пред мен водещият самолет се снижи бързо и кацна в реката, почти без да разплиска вода. Вторият хидроплан го последва. Намалих оборотите и се плъзнах за учудващо гладко кацане.

— Слязохме — отбелязах, макар да беше донякъде излишно. — Само се надявам никой да не е видял как пристигаме.

— Ню Йорк е населен с хора, които гледат навътре, а не навън. Няма как и да са ни чули. Всички онези коли вдигат страшна врява. — Гейбриъл ми се ухили за миг. — Впрочем, Дейвид, поздравявам те за майсторското летене.

— Още не сме приключили. Ще ми олекне, когато скрием някъде тази машина.

Плъзгахме се по мазната наглед вода, като се стремях двигателите да шумят минимално. Бяха ми казали просто да следвам водещия самолет.

Изпотих се. Големият хидроплан се бе превърнал в твърде лесна мишена. Очаквах всеки миг от мрака да ни изненада търсещият лъч на прожектор и да ни прикове като пеперуда към картон.

Но не ми оставаше друго, освен да се мъкна след другите два самолета, а моторите пърпореха толкова тихо, че доближавахме брега с тревожно ниска скорост. Тъкмо започнах да се питам дали това не е някакъв капан и видях водещия хидроплан внезапно да завива надясно и да ускорява по водата, вдигайки разпенени вълни от двете си страни.

Насочи се право към заоблено, приплеснато здание, което се подаваше навътре в реката. Най-сетне две грамадни крила на порта се отвориха отпред. Скоро първият самолет влезе, следван от втория. Не се помайвах, а вдигнах оборотите достатъчно, за да устремя хидроплана към пролуката. Щом се вмъкнахме, изключих двигателите и оставих самолета да продължи по инерция.

Вътрешността бе ярко осветена от неонови лампи. Мъже и жени притичаха по кейове, за да издърпат с ръце машините в подходящи за размерите им ниши. Това не беше набързо приспособен пристан.

Огледах стените, по които мръсотията се бе трупала с години. Все пак различих немалко табели. „Само за екипажи,“ „Минете оттук за проверка от имиграционните власти.“ „Бар-ресторант «Океански клипер»“. „Добре дошли във въздушен терминал «Крайречен парк».“ Очевидно се намирах в летище точно за хидроплани, което е обслужвало Ню Йорк преди Ослепяването. Съхранено във времето подобно на муха в кехлибар, то бе възстановено тихомълком.

Щурмоваците побързаха да слязат на кея. Хора в цивилни дрехи, които не познавах, започнаха да разтоварват експлозиви и боеприпаси.

Сам доближи носа на хидроплана, докато още седях в кабината и проверявах всичко след полета. Махна ми да отворя илюминатора.

— Страхотен полет, Дейвид. Сега трябва да те приберем на сигурно място, докато не сме готови за завръщането у дома.

— Предполагах, че ще остана при самолета. Има…

— Рискът е твърде голям. Не сме сигурни, че и това място няма да бъде претърсено. Ще имаш водач, който ще те заведе в някое жилище. И ще си кротуваш, докато не те върнат тук. Схвана ли?

Кимнах.

— Шавай по-пъргаво — нареди Сам. — Трябва да се махнем оттук най-много след десет минути.

Докато се измъкна от хидроплана, повечето хора излизаха. Забелязах, че щурмоваците са се разделили на групи от четири до осем души. И всяка имаше водач, вероятно местен човек. Напускаха наместо хангара през страничен изход. И Гейбриъл беше включен в една група. Макар и в отсрещния край на помещението, долови погледа ми и размаха ръка за поздрав. После се изсули в нощта с неколцина щурмоваци. Моята група тръгна последна. Видях, че ще бъда в компанията на специалистката по телевизия и двама сапьори. Ничии сили не оставаха неизползвани. Оказа се, че ще нося на гръб тежка торба заедно с раницата си.

— Какво има вътре? — не сдържах любопитството си.

— По-добре не питай. Но когато оставяш торбата на земята, отнасяй се с нея като с най-финия порцелан на баба си.

— Аха… Вече се досещах какво е натъпкано в торбата. От този миг я пипах с извънредно внимание.

След миг се промушихме през вратата. Отново усещах твърдата земя на Манхатън под краката си. В далечината се дочуваха шум на коли и метални трясъци, може би от някакъв завод. Пред мен път делеше пристана от отвесен склон.

В групата се събрахме дванайсетина души. Сам Даймс си поприказва с нашия водач и притича към мен.

— Не се отделяй от останалите. Потегляме след минутка.

— Няма ли да се набиваме на очи, като се размотаваме по улиците на Манхатън с всичко това на гърбовете си?

Кимнах към хората, нарамили тежките торби. Неколцина носеха и автомати. Гледката би трябвало да се стори подозрителна и на най-нехайния полицай.

— Не се тревожи, Дейвид. Сега сме северно от 102-а успоредна улица. Тази част на Манхатън много се различава от луксозните квартали в южната половина на острова, които познаваш. — Той все се озърташе разсеяно, сякаш се боеше да не ни открият. Това не ми вдъхваше увереност. — Пък и ние ще минем по особен маршрут… а-а…

— Какво има?

— Нищо. Ето я водачката ни. Дойде най-после.

Огледах се и видях стройна фигура да се показва от сенките. Имаше нещо в тази походка… След секунда тя се обърна с лице към мен. Опулих се.

— Керис?

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ДВОЙНИК

— Керис? — повторих, щом тя излезе напълно от сенките. Веднага прекрачих към нея, протегнал ръце да я прегърна. Жената отскочи, сякаш бях посегнал да я ударя.

— Керис, какво ти става?

Тя вирна брадичка и се вторачи в мен. Тогава зърнах жестоко обезобразяващия белег, прерязал косо лицето и от дясното слепоочие до левия край на устата. Изпъкваща червена зараснала рана, разделяща лицето на две. Смръзнах се. И внезапно ми хрумна: „Торънс и е сторил това.“

— Господи, Керис, какво те е сполетяло? Отново понечих да я прегърна. Тя ме изгледа свирепо. — Керис…

Усетих нечия ръка на рамото си.

— Дейвид, по-кротко.

— Сам, погледни какво и е сторило онова чудовище. Тя беше…

— Дейвид… Недей, Дейвид, първо ме изслушай! — Пръстите му се вкопчиха в ръката ми. — Тя не е Керис. Трябва да е нейна сестра. Може дори да са близначки. Де да знам.

— Олеле… — Обърнах се към нея. — Съжалявам, искрено съжалявам. Помислих…

— Дейвид, криво ми е, че стана тъй… — побърза да се намеси Сам. — Ако ще да ти прилича на гадна шегичка, не е вярно. Нямах си идея, че тая вечер ще дойде сестра на Керис… — Изви глава да погледне момичето. — Извинете, госпожо. Сбъркахме ви с друга жена.

До нас застана дребен тъмен силует.

— Марни не приказва. — Мъжът докосна с пръст езика си. — Когато била по-малка, ченгетата решили, че бездруго плямпа излишно. Размърда пръсти, сякаш режеше с ножица.

— Не разбирам — тръснах глава. — Значи е от децата на Торънс, но той и е причинил това?

Сам се навъси.

— Торънс има стотици деца. И ако не е доволен от някое, то попада тук. Като гледам, доста строго подбира на кого да е баща… ако изобщо заслужава да го наричаш тъй. Чакай… Какво има, госпожо?

Белязаното момиче, което иначе приличаше стъписващо на Керис, видимо губеше търпение. Тупна Сам по рамото и посочи стръмния склон.

— О…, ъ-хъм, вярно — запъна се той. — Май е време да се махаме.

Тръгнахме по улицата, разделени на двойки. Дребният мургав човечец водеше, а Марни вървеше отзад, явно, за да е сигурна, че няма изоставащи. Дори да забавех крачка само за миг, усещах как ме побутва по торбата да се размърдам. Изпълнявах безмълвните и заръки без колебание. Не знаех още колко тласъка би понесло съдържанието на тази торба.

Ако съм очаквал да има пътека нагоре по скалите, заблуждавал съм се. Тръгнахме край подножието на отвеса и стигнахме до дълго ниско здание, простиращо се от водата до скалите. Накараха ни да влезем. (Марни ни побутваше, ако се налага.) Вътре имаше множество релси. Водачът запали газов фенер и с жест посочи да продължим навътре.

След няколко крачки осъзнах, че сградата не свършва при каменната стена. Двойният релсов път навлизаше в тунел.

— Да не е метрото? — подхвърлих на крачещия до мен Сам.

— Не, виж колко ръжда има по релсите. Не се използват от години. Предполагам, че трябва да е тунел за превоз на въглища. В старите времена докарвали въглищата с шлепове по Хъдзън, после ги товарели на подземни влакове за стоварване в града. — Огледа сводестия тунел, прорязан в плътната скала. — Може и да не е най-приятният маршрут, ама щом ще стигнем до целта, без да ни видят, за мен си е добър.

Продължихме нататък. Колкото и да се възпирах, начесто поглеждах през рамо към Марни. Косата, очите, овалът на лицето, формата на ушите — всички черти, с изключение на белега, прокарал кървавочервена линия по лицето и, наподобяваха Керис. Беше странна няма двойничка, която ме следваше като сянка, докато прониквахме под града.

Мислех си: „Навлизам в царство на кошмари. Виждам осакатена двойничка на жената, която обичам. Вървя през пещера, която сякаш няма край. На гърба си мъкна трийсетина килограма мощен експлозив. А фенерът на водача ни като че гасне. И мракът се сгъстява. Колко остава, докато десетте милиона призраци, витаещи в Манхатън, изскочат като вихрушка от този мъртвешки тунел?“ Потръпнах. Въздухът изстиваше забележимо. Виждах само блестящите очи на своите спътници. Струваше ми се, че зад мен зелените очи на Марни светят ярко като сияещи стъклени топчета, увиснали в тъмнината.

Товарът превиваше гърба ми. Започнах да усещам налудничав сърбеж между плешките си. Всичко наоколо наистина напомняше кошмар. Как ми се искаше някой да продума. Или да подсвирне. Или поне да си тананика някоя идиотска мелодийка. Но ние се мъкнехме напред в мълчание. И през цялото време мракът ни притискаше като тежко бреме.

„Добре дошъл в ада — повтарях си аз. — Добре дошъл в ада.“

Подземното пътешествие свърши някак неочаквано. До ръждясали машинарии, в които се разпознаваше прастар лентов транспортьор, някога пренасял въглищата догоре, имаше желязна стълба. Изкачихме я уморени. Трийсетте килограма взривни вещества ми тежаха като цял тон. С треперещи крака стигнах до последното стъпало и се затътрих през отворената врата.

Изведнъж се озовах навън във въглищарски двор. Купчини нарязани дърва за огрев стърчаха до пирамиди от надробени въглища. Вече внимавахме, прокраднахме се тихомълком до портала в оградата. Водачът се подаде, провери набързо чист ли е пътят и ни махна да тръгваме. Отзад нетърпеливата Марни се грижеше никой да не се откъсва от групата. Пред мен се откри съвсем друг Ню Йорк. Тук сградите сякаш бяха недорасли — от едноетажни колиби до пететажни жилищни блокове, не по-привлекателни за окото от гниещи зъби.

На лунната светлина се виждаше и друго. Откритите пространства (вероятно някогашни градски паркове) бяха заети с нещо като промишлен бордей. От комините на струпаните нагъсто бараки се виеше дим, а нямаше как да не чуя неуморните удари на чукове и чегъртането на триони, примесени с тракането на метал по метал и воя на електрически машини.

— Нощната смяна — тихо ме осведоми Сам. — Торънс предпочита неговите работяги да се бъхтят денонощно… Добре, госпожо, идвам.

Дългата ръка на Марни се протегна и непреклонно бутна Сам във вярната посока.

Отново попаднах в кошмар. Уличните лампи хвърляха болнав жълт оттенък върху всичко наоколо. Странно, но макар в постройките да шетаха хора, домовете в това гето почти не се осветяваха с електричество. Подминавах църкви, превърнати в цехове. Ковашки преси тътнеха в някогашните убежища на покоя. Не се мяркаха много моторни коли. Мъже, жени и деца вървяха припряно по своите дела с какви ли не тежки товари на гърбовете си — животински трупове, дърва, оловни тръби, отпадъчен метал, автомобилни гуми. Тук-там части от пътя бяха оградени и приютяваха кози, овце и кокошки.

Крачехме бързо. Забелязах, че нашата твърде особена групичка не привлича любопитни погледи. Очите на тукашните обитатели бяха помътнели от изтощение, глад или опиати, а може би и от трите причини едновременно. Не знаех.

Поспрях за секунда-две, защото видях дете да пресича улицата с такъв грамаден товар на гърба, че ми призля. Марни неумолимо ме бутна да продължа.

И аз се мъкнех през страшната бъркотия от постройки, където се мъчеха обущари, ковачи, тъкачи, стъклари, грънчари, килимари, бъчвари, дърводелци и сапунджии (вонята от техните съборетини беше ужасяваща). През цялото време краката ми жвакаха по мръсотия, в която се стараех да не се вглеждам.

Стигнахме до тясна пресечка. От един прозорец на блок се разнасяха звуци на саксофон. Но музикантът май бе полудял.

Тоновете се мятаха презглава нагоре и надолу по гамите, имаше и лирична мелодия, и какофония.

Това беше място за безрадостно нощно скиталчество на душата. Чувствах как всичко ме потиска мрачно и неумолимо. Стомахът ми се свиваше гнусливо и, за Бога, какво не бих дал да ходя по заоблените зелени хълмове на родината си…

— Ей, тука — посочи водачът. — Тука, де. По-скоричко. Безцеремонно ни натикаха през задния вход на четириетажен блок и ни качиха по стълби, вмирисани на отдавна вкиснало зеле. След малко открих, че водачът ни разпределя по стаи. Това ме зарадва много. Копнеех да се просна на мек дюшек. Дойде и моят ред. — Ей, тука — вкара ме водачът. — После ще има и ядене.

Сам ме тупна по рамото.

— Скоро ще намина да видя как си се настанил.

Не очаквах разкош. Затова поне не се разочаровах. Открих, че оглеждам стая, пълна с медни тръби и съдове, които бълбукаха и съскаха. Ако ноздрите не ме подлъгваха, миризмата на врящ малц в някакъв стоманен казан подсказваше, че за съсед ще си имам спиртоварна. И смрадта, и горещината се понасяха трудно.

Обърнах се, но вратата зад мен вече бе затворена и от трополенето по коридора разбрах, че още вкарват моите съратници в различни стаи. Единият край на стаята беше закрит със завеса от стена до стена. Преди трийсетина години плюшеният плат трябва да се е намирал в дома на заможен човек. А сега… стига и да кажа, че не беше в най-добрия си вид.

Тъкмо се престраших да надникна зад завесата и вратата се отвори. Озърнах се към влизащата Марни. Заради белега лицето и вечно излъчваше свирепост. Но и очите и гледаха яростно. Може би всъщност изобщо не и бях симпатичен. Предположих, че е изтълкувала зле опитите ми да я прегърна, когато я зърнах.

Впи в мен дълъг гневен поглед и отиде при спиртоварната. Срита някакъв котел с грубост, която ме стъписа, и по тръбите загъргори течност. Момичето извади празна бутилка от един шкаф, сложи я под тръба и завъртя кран. В шишето започна да капе прозрачна течност.

Марни вече не ми обръщаше внимание, а донагласи още малко спиртоварната, предимно с върха на обувката си. Накрая отиде при завесата и я дръпна.

Вторачих се в друга фигура. Второто момиче седеше на нар. Червеникавата и коса бе остригана до кожата. Имаше слабо лице, но зелените очи не губеха блясъка си. Марни ме изгледа озъбена.

И аз се взирах в двете млади жени. Срещнаха погледа ми, без да се смутят.

— О, милостиви Боже в небесата — прошепнах задъхан.

Вече стоях пред две почти съвършени подобия на Керис Бедекер. Това беше положението.

Както майка ми повтаряше с удоволствие, докато сипваше зелена салата в чинията ми: „Имаш две възможности, Дейвид Мейсън. Или ти харесва, или я изяждаш насила.“ Независимо дали идеята ми допадаше, тук щях да прекарам нощта. До стената имаше три нара. Марни енергично ми посочи най-горния. Изчерпателен жест — там щях да се настаня.

Не че се отнасяше неприветливо. С присъщата си жизненост, граничеща с грубост, тя едва не смъкна насила торбата от раменете ми.

— Не… чакай! — Спрях я секунда преди да стовари торбата на пода. — Кротко и полека. — Усмихнах и се изнервено и кимнах към торбата. — Бум-бум.

Незабавно съжалих за този бебешки израз. Пламналите и очи ме увериха, че Марни изобщо не е простовата. Чудех се какво ли е изтърсила, че е предизвикала полицаите да и отрежат езика? Мина време, преди второто копие на Керис да отвори уста.

— Какво в нас ви притеснява толкова силно?

Макар че имаше и глас като на Керис, прозвуча немощно. Всъщност ми беше ясно, че момичето е болно. Тялото и изглеждаше толкова крехко, че сякаш от първото рязко движение би се разпаднало на късчета.

— Аз… ъ-ъ… аз…, ами напомняте ми за едно момиче, това е. Опитът ми да подхвана разговор едва не се провали. Но трябва да си призная, че беше потресаващо да стоя пред два нови образа на Керис Бедекер (макар и всеки променен по своему).

— А, значи е, защото сме деца на генерал Филдинг, нали?

— Генерал Филдинг ли? — пак се запънах аз.

За миг бях забравил, че вече наричах генерал Филдинг с истинското му име — Торънс. Момичето с бръснатата глава продължи, а Марни ме наблюдаваше безмълвно.

— Можете да видите мнозина негови потомци наоколо. — И всички ли са като… ъ-ъ, тоест всички ли си приличате?

— Някои — да.

— Чували ли сте името Керис Бедекер?

— Не. Трябва ли да я познавам?

— Тя е досущ като вас. — Знаех, че прозвуча глуповато. — Може и да сте близначки.

— Може да сме се родили три или четири наведнъж. — Тя май не се изненада. — Срещат се мнозина с това лице — посочи своето. — Особено по тези места.

— Винаги ли сте живели тук?

— Не. Преместиха ме на север от Успоредната, когато навърших дванайсет години. Ходех в добро училище, определиха ме за кариера в администрацията, обаче ме повали на легло тежък грип и незнайно защо повече не се възстанових. — Тя сви рамене едва забележимо. — Само заемах скъпоценно място в класната стая и похабявах твърде много качествена храна. Инвалидите са лукс, който не можем да си позволим, затова попаднах тук.

Взирах се в лицето и на оскъдната светлина. Крехките кости. Полупрозрачната кожа. Блясъкът в очите и. Не знаех каква е причината… но имаше нещо безплътно в нея.

А сестра и беше пълна противоположност с бушуващата в нея яка жизненост.

— Съжалявам — промърморих, — не ви се представих. Аз съм Дейвид Мейсън. Предполагам, че знаете защо дойдох.

— „Не ви се представих“ — повтори тя с отпаднала усмивка. — Божичко… отдавна не съм чувала толкова любезни думи. Добър вечер, Дейвид Мейсън. Моето име е Роуина. А това е Марни. Но пък ти вече си се запознал с нея.

— Вярно.

— Марни е умно хлапе. Организирала сбирки, на които споделяла съмненията си за методите на нашия баща. Полицията я прибрала за разпит. Щом научили с кого има семейна връзка, докладвали на баща ни. Той заповядал да сторят необходимото, за да не приказва повече. И предложил да я загрозят. — Прокара пръст по лицето си, сякаш режеше с нож. — Баща ми смята, че хората поначало не се заслушват в думите на грозници. — Вдигна рамене. — Ето как и Марни се озова при нас.

— Господи…, Но не си знаела за Марни, преди да се срещнете тук, така ли?

— Да. Вече споменах, че наоколо има цял куп хора с нашата външност… еднакви като грахчета в шушулка. — Озърна се към сестра си. — Освен ако някой не ни съсипе.

— Но как…

— Дейвид, извини ме за лошите обноски, но и двете със сестра ми имаме нужда от сън. Марни потвърди с кимане. — И двете сме на работа утре — обясни Роуина.

— На работа ли? — изненадах се и пак се загледах в болнавото момиче. Тя сви рамене за кой ли път.

— Ако не работим, няма да ядем. Пъхна се под одеялата, Марни легна на нара над нея. Поколебах се. Без да вдига глава от възглавницата, Роуина прошепна:

— Ти си наш гост, Дейвид. Настани се на горния нар. Не е мръсен.

— Не… не, ъ-ъ… Сигурен съм, че всичко е наред, но човекът, който ме доведе тук, каза, че по-късно щяло да има храна.

Тя се подсмихна бледо.

— Говорел е за закуската.

— Аха…

Макар и малко смутен, че трябваше да спя в тази стая, смъкнах пилотските си обувки и яке, после се покатерих върху третия нар. Беше тесен, с тънък дюшек, но веднага престанах да шавам, за да не притесня съседките си. Виждах, че Роуина има особена нужда от здрав сън, и то много нощи наред.

Преди да се унеса, реших, че ще предложа на Сам Даймс… не, по дяволите, ще настоявам да уредим някак тайни доставки на лекарства тук. Явно бяха жизнено необходими. Но както се оказа, нямах шанс да говоря с него.

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ДА ТРЪГНЕШ САМ…

— Извинявай, не разбирам — смънках сащисан. — Снощи Сам Даймс беше тук с още десет души. Къде отиде?

Мъжът, който ни беше водач предишната вечер, сви рамене.

— Че аз отде да знам?

— Нищо ли не каза?

— Само рече, че ще тръгва. — Човекът добави със следа от раздразнение: — Имаше си друг водач. — Измъкна парче хартия от джоба си. — Ама ми рече да ти дам ей туй.

Ядосан, отнесох листа в стаята си и прочетох написаното под съпровода на гъргорещата спиртоварна.

Събудих се сутринта, когато двете жени се приготвяха да отидат на работа. На излизане и двете изгълтаха по една пълна чаша незнайно питие, църкащо от кранчето. Не след дълго открих, че Сам и другите ми спътници са изчезнали. Прочетох бележката.

„Дейвид, ако ще да ти изглежда мръсен номер, трябва да се размърдаме по-скоро, отколкото беше предвидено. Заради собствената ти безопасност настоявам да си кротуваш, докато се върнем. Ако имаш нужда от нещо, помоли Бенджи (оня, който ни доведе). Твой Сам Даймс.“

Погледнах към ъгъла, където бях оставил торбата с експлозива. Нямаше я. Явно сапьорите бяха отишли да вършат каквото се искаше от тях. Ами сега?

Липсваха прозорци, през които да надничам, затова седях на стола и слушах неспирното „кап, кап, кап“ на силната напитка, пълнеща поредната бутилка.

Ако бях слушал само още един час това адско църцорене, щях да изпадна в буйна лудост. Реших да се поразходя. Отидох до площадката над стъпалата. И установих, че тук ще свършат приключенията ми тази сутрин. Стълбата бе препречена от решетка, заключена с катинар. Стигаше до тавана и нямаше начин да се прехвърля над нея. Надзърнах вдясно през отворена врата. Възрастна жена присвиваше недоверчиво очи към мен. Предположих, че тя е нещо като портиерка. Не се съмнявах, че ключът за решетката е някъде из нейното леговище, но си оставаше недостъпен, освен, ако не исках да вляза в схватка за него. Пък и ми беше ясно, че опитах ли някаква щуротия, „щом дамата се разврещи, ченгето ще те връхлети“, ако се вярва на една някога популярна песничка. Прибрах се в стаята. Заех се да обмисля какви възможности имам. Веднага осъзнах, че не са кой знае колко много. Или да се свирам в тази воняща самоделна спиртоварна, или да измисля как да се измъкна. Не че напирах да изляза навън. Къде бих могъл да отида? Очевидно на юг, към града. Но това би означавало да преодолея шестметрова стена — не особено лека задача. А и часовите по кулите не биха останали доволни от подобно начинание. Вероятно беше най-добре да си мирувам тук, докато се върне Сам Даймс. Ако се върне. „Стига, де, Дейвид, пак се наежи от подозрения…“ Не беше изключено обаче някакви обстоятелства д а попречат на Сам и останалите да дойдат отново тук. Тогава бих рискувал по принуда сам да се добера до хангара с хидропланите и да се отправя към дома, както смогна. Кап… кап… кап…

Спиртоварната работеше. Почти непоносимата смрад на ферментиращ малц и ечемик овладя напълно ноздрите ми. От време на време портиерката преставаше да пази решетката, изкуцукваше в стаята, махаше пълната бутилка изпод неспирно капещото кранче, слагаше и тапа, прибираше я при другите в шкафа, (вътре имаше десетки), после поставяше празно шише под кранчето, завърташе го и… да, познахте — отново започваше онова „кап-кап-кап“.

По-късно сутринта измислих как да надничам към улицата. Стъпех ли на стол, можех да надзърна през вентилационната решетка. Така имах замрежен изглед към улицата, покрай която се редяха четириетажни блокове. Слънцето огряваше оживена шетня. Хора на всякаква възраст и от всички раси крачеха припряно насам-натам. Повечето носеха някакви вързопи или кошници. Виждах и мнозина незрящи. Минаваха уверено по улицата, но ми се догади, щом забелязах, че ги използват като товарен добитък. Мъкнеха огромни дървени сандъци, закрепени с ремъци на гърбовете им. Не видях дори един-единствен човек, облечен в нещо по-добро от жалки парцали.

Наблюдавах сценките долу няколко минути. Минаха един-двама велосипедисти. Зърнах и голяма ръчна количка, бутана от едър мъж. Вътре имаше две прасета в стъписващо съседство с ковчег, тапициран с налудничаво розов сатен. Подир него вървеше стадо говеда, подкарвани от момчета с пръчки в ръцете. Едва тогава за пръв път от попадането си в тази зона видях моторно превозно средство. Извих глава, за да го огледам по-внимателно. В ограниченото ми полезрение шумно се дотъркаля метална кутия на колела. И малкото стъкла по нея бяха закрити с гъста стоманена мрежа, а отгоре плексигласов мехур лъщеше под слънцето. В тази оръжейна куличка седеше мъж, който пушеше цигара.

Колата зави по една пресечка и видях отстрани думите „Полиция, Индустриален сектор, Ню Йорк“.

Това беше важно. Въпреки че този робски лагер беше почти изцяло, под управлението на самите затворници, имаше и полицейски патрули. Нямаше да пренебрегна информацията. Появи се мургавият дребосък Бенджи. В погледа му се четеше пълно безразличие към мен.

— Що не се смъкнеш от тоя стол, че Марти взе да сипва кльопачката в салона.

— Салона ли?

— Голямата стая в края на коридора. Имаш ли цигари?

— Не, съжалявам, аз не…

— Кльопачката се раздава в салона. Припкай натам да не свърши.

Изприпках, както се изрази Бенджи. Бях огладнял. Отгоре на това не знаех и кога ще е следващото ядене. Щом излязох в коридора, вонята на малц и ечемик се смени с могъщия лъх на варено зеле.

Носът не ме подведе. Зелевата чорба в огромния казан бълваше изпарения. Повече от десетина слепци вече се хранеха. Портиерката отново бе сменила ролята си и раздаваше парчета сивкав ронлив хляб. Духът на безмълвно отчаяние тегнеше толкова силно в стаята, че сякаш проникваше в ноздрите ми наред с миризмата на варено зеле. Помня как си повтарях: „Нещо трябва да се направи. Тези хора не бива да живеят така.“ Но колкото и да напъвах мозъка си, не измислих как да им помогна.

В шест часа вечерта Роуина и Марни се върнаха от работа. Някакви сажди бяха измърляли лицата им. И двете се отбиха в банята да се измият. След това, може би спазвайки дългогодишен навик, Роуина седна на долния нар и не помръдна, явно болезнено изтощена от труда. Изглеждаше още по-крехка. Яката Марни и помогна да се настани, после и донесе вечерното ядене — все същите хляб и зелева супа. Роуина крепеше купичката в скута си, а Марни отиде да вземе и своята порция.

Престорих се, че ровичкам в раницата си, за да ги оставя поне малко насаме, докато се нахранят. После седнах на стола срещу наровете.

— Би трябвало да пазя това за крайна нужда — подхванах, — но не искате ли да хапнете малко шоколад? — Подадох им две парчета.

Момичетата се вторачиха в мен, може би се питаха какво ще поискам в замяна.

Добавих неловко:

— Моля ви… вземете ги. Как ми се иска да направя повече за… тоест… непоносимо е да виждам, че сте принудени да живеете в такива условия, да ядете такава храна… толкова е…

— Нечестно ли?

— Да, по дяволите!

Роуина се усмихна отпаднало.

— Сега това е животът ни. — Огледа стаята. — Тук е нашият дом… и трябва да се приспособим, както можем. Но ти благодаря за шоколада. Не помня двете с Марни да сме го вкусвали през последните десетина години. — Взе парчетата от ръката ми, даде едното на сестра си и я помоли: — Ще сипеш ли на всички ни да пийнем? Марни пъргаво отиде при спиртоварната и наля щедри порции от течността в три чаши. Недоумявах. У Роуина като че нямаше никакво самосъжаление. Взираше се в мен почти безметежно, докато аз се мъчех поне с думи да се измъкна от угризенията и и казвах, че Торънс е презряна твар, а поробването на хора не е нищо друго, освен зло.

Марни остави моята чаша на пода до стола и седна при сестра си. За миг двете май се поколебаха точно как да хапнат шоколада. Но щом опитаха първото късче, бързо погълнаха и останалото. Искрено съжалявах, че нямах повече шоколад, за да им го дам. Междувременно продължих да заеквам, подтикван от парещо чувство за вина и гняв.

— Не си представям как хората в Манхатън търпят вие да сте в тези ужасни условия.

— Те просто не знаят. Това е.

— Няма начин да не е плъзнала някаква мълва какъв е животът тук. Ами шофьорите на камионите, които превозват произведеното от северната част в южната?

— Нашите господари са много предпазливи. Всички продукти се прехвърлят нощем с робски труд в складове по разделящата линия. Сутрин свободни работници, живеещи южно от Успоредната, ги товарят на камиони за разпределяне в града. Хитро е уредено, нали?

— Значи едните работници никога не се срещат с другите?

— Никога. Нищо не пречи на хората южно от стената да си въобразят, че добрата фея пълни складовете всяка нощ.

— Но те там не се ли питат какво става при вас?

— Има и такива, които се питат. Като Марни, докато учела. Но така човек рискува също да се озове тук накрая. И ако това го сполети, все едно е умрял и пратен в ада. — Роуина сви рамене. — Знае, че никога няма да се завърне, никога няма да види семейството си, нито дори да му прати вест. — Тя отпи от чашата си. — Всъщност немалко хора в града би трябвало да се досещат какво има отвъд Успоредната улица и че тук е нещо като затвор. Но пък кога ли средният човек се е интересувал от всекидневието в затворите? Никой не обича да се замисля прекалено как се изхвърлят боклуците или как говедата се превръщат в печеното месо в чинията му.

Тази неправда ме изгаряше.

— Разкажи ни за своя живот, Дейвид — помоли Роуина. — Каква е твоята родина?

Два чифта зелени очи се вторачиха в мен. Приличаха си смайващо. Отново едва не повярвах, че ме гледат две свръхестествено променени въплъщения на Керис Бедекер. Едното момиче се отличаваше с някак безплътна красота, лицето на другото беше жестоко белязано от косата пурпурна ивица.

Не ми беше лесно да не представям нашия живот като земен рай, когато им описвах плавните извивки на хълмовете, свежия морски въздух, семейния ни дом, закътан в плодородното зелено сърце на остров Уайт. Разказах им и своя живот. Те дори се усмихваха на забавните истории за детските ми лудории, които в един момент причиниха и зрелищното унищожение на лабораторията на баща ми.

Да си призная, изпълни ме симпатия към моите съседки по стая. Приказвахме си и виждах как полека се разкрива живият им дух. Белязаното лице на горката Марни изведнъж се озари от трогателно прекрасна усмивка. А остроумието на Роуина бликаше от дълбок несекващ извор в душата и. Само ако можех някак да отнеса двете в родината си, щяха отново да бъдат пълноценни хора. Добрата храна, отдихът, чистият въздух и свободата дори в най-простичките страни от живота ни там биха им помогнали да се възстановят. Бях убеден в това.

Гледах ги как опразват чашите с питието от спиртоварната. Колкото и лошо да миришеше, явно ободряваше. Лицето на Роуина порозовя мъничко. Марни се развесели видимо. Накрая видя, че не съм докоснал своята чаша. Посочи я и с жест ме подкани да отпия. Кимнах усмихнат и вдигнах чашата към устните си.

Десетина минути по-късно очите ми още сълзяха. И в този момент откъм коридора се понесе гръмовен тропот.

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

… ДОСУЩ КАТО ОРФЕЙ

Гръмки гласове съпровождаха ударите. Още триех сълзите си след глътката пареща течност, когато изскочих в коридора. Там се тълпяха незрящи и настояваха да научат какво не е наред. В дъното видях портиерката да се мъкне към решетката, откъдето се разнасяше врявата. Ръстът ми позволяваше да надничам над главите на хората и различих червендалест мъж, нахлупил черна фуражка. Блъскаше по металните пръти с палка.

— Пусни ме вътре, жено! — изрева той. — Пусни ме веднага или ще наредя на хората си да стрелят.

Старицата се подчини. Над шаващите глави видях горната половина от решетката да се блъска с трясък в стената.

— Махнете се от пътя ми… махнете се!

Мъжът с шапката си пробиваше път насила. Стоящите пред мен слепци бяха изтласкани. Една жена се препъна в блъсканицата. Бързо и помогнах да стане, за да не я стъпчат.

Вече бях избутан отвъд вратата на моята стая. Проумях, че мъжете, принудили незрящите да се отдръпнат, са полицаи. Не приличаха кой знае колко на спретнато облечените служители, които видях при първия си престой в Ню Йорк. Тези тук имаха доста зверски вид. На зле прилягащите по телата им униформи се забелязваха петна от пот. Носеха страховити палки и пушки с едрокалибрени сачми. И очевидно не бяха в настроение да се размотават безцелно. Щом изтикаха слепците навътре в коридора, за пръв път в ума ми се мярна догадката, че са дошли заради мен. Може някой от жителите на блока да ги е осведомил, че са се появили непознати. Вероятно полицаите идваха да търсят тайнствените натрапници.

Присвих колене, за да се смъкна под стоящите около мен. В същото време започнах да гледам изцъклено и се престорих на сляп, доколкото умеех. Опипвах стените, докато се влачех към убежището на салона.

Полицаите вече отваряха врати с ритници, за да претърсят. Блъскаха грубо всеки, който им се пречкаше.

— Хубавичко огледайте! — огласяше коридора старшият сред тях. — Тука трябва да е!

Червендалестият мъж стигна до вратата на стаята, която делях с двете момичета.

— Аха-а — проточи самодоволно. — Влизайте, хора. Куката не ни преметна.

Тогава се замислих как да се махна от сградата. Бих се задоволил и с удобен прозорец.

Червендалестият се отмести и махна на подчинените си да влязат в стаята.

— Захващайте се — изтътна гласът му. — Ама много да внимавате. Не, бе, момко. По-леко с тия неща. Първо отвинти тръбите. Хич да не ви е грижа за джибрите… излейте ги на скапания под.

Полицаите се бяха скупчили в стаята и аз се примъкнах да надникна.

Червендалестият стоеше, опрял юмруци в хълбоците си, и наблюдаваше как хората му разглобяват спиртоварната.

— Да внимавате с тия медни тръби, ей! — Добави с добродушна грубост: — Само някой да нащърби някоя тръбичка, ще му нащърбя аз чутурата, да знаете.

В говора му странно се съчетаваха нюйоркският акцент с провлачените йоркширски гласни. Не се съмнявах, че зад преселването на този мъж на средна възраст от Йоркшир в Манхатън се крие дълга история. Но поне в момента беше ясно с какво се занимава. Полицаите не нахлуха да приложат закона и да унищожат нелегалната спиртоварна. Шефът им очевидно се канеше да я присвои заедно с всички пълни бутилки.

Марни не пожела да гледа смирено как един полицай си пийва от наполовина пълната бутилка, оставена на масичката до нейния нар. Скочи да му попречи и високият мъж се счепка за малко с момичето.

— Остави я на мира!

Роуина се надигна да помогне на сестра си. Без да се обърне, полицаят я бутна да седне. Видях как ръката и се отметна и се блъсна с пукот в стойката на нара. Лицето и мигновено се сгърчи от болка. Очите на Марни пламнаха от ярост, тя плю в лицето на мъжа. Той изпсува и вдигна шишето като палка над главата и.

— Стига глупости, Хари — сопна се червендалестият на колегата си, който се бореше с Марни. — К’во те прихвана да се занасяш с тия девойчета? Високият като че се канеше да измрънка някакво оплакване от Марни, но старшият явно нямаше време за игри и забавления.

— Зарежи я тая, Хари, не знаеш к’во ще прихванеш от нея. — Посочи друг полицай. — Почвайте да пренасяте тия неща в камиона… и искам да сте адски внимателни. Хич не ща да чувам дрънчене и трошене на бутилки. Носете ги като някое скапано бебче. Хари, нали ти рекох да я пуснеш! Заеми се с носенето на бутилките… не, бе, почни от пълните, тъпоглавецо!

Мъжът на име Хари просто блъсна Марни да се махне, озъбен, вдигна кашон с бутилки и тръгна към вратата. Аз пак се дръпнах и се престорих на сляп. А портиерката хленчеше:

— Оставете ни пиячката. Що не ни оставите малко шишета… не ви трябват всичките. Оставете шишетата!

— Я си затваряй устата! — отсече Хари, още ядосан от схватката с Марни. Обитателите на блока млъкнаха унило. Сигурно бяха преживели същото неведнъж — нахлуването на полицаите и тормоза.

Щом и последният си тръгна с пълен кашон, върнах се в стаята, където Марни слагаше на Роуина стъкмена набързо превръзка през рамо. Роуина едва не припадаше от болка. Озърна се, когато прекосих стаята.

— Добре ли си? — попитах я.

— Ох, взех, че си счупих ръката — отвърна, сякаш тя си беше виновна. — Гадост! Утре не мога да отида на работа.

— Не се тревожи за работата, някой трябва да ти оправи ръката.

— Тук има кой да намести костта… само че вече няма да получавам купони.

— Ще се погрижа да имаш храна — обещах.

— Не е само храната. — Изведнъж ми се стори неимоверно изтощена. — Докато не тръгна отново на работа, няма да имам купони и за подкрепящите инжекции.

— Подкрепящи инжекции ли? — Внезапно проумях. Спомних си, Гейбриъл ми разказа как Торънс хваща робите в капана на хероина. — О, ясно…

Тя направи гримаса от силен пристъп на болка.

— Жалко за спиртоварната. Пиенето поне щеше да облекчи малко мъките, докато съм без доза.

По това време повечето хора от блока се бяха разотишли по стаите си да преживяват насаме злощастието. Но един възрастен мъж остана да огледа ръката на Роуина. Трепнах, щом видях чупката между китката и лакътя, където костта беше прекършена.

— Настани се по-удобно, ако можеш — посъветва я той благо. — Ще се върна след две-три минути. Трябва да направя шина.

— Благодаря ти.

Беснеех от своята безпомощност. Как можах да стоя бездейно, докато онези бандити вършеха това пред очите ми? Но какво да сторя? Бяха мнозина и имаха оръжие. Аз нямах нищо. Марни направи всичко по силите си. Накара Роуина да легне по гръб на нара и нежно подложи възглавница под счупената ръка.

Пак порових в раницата си. Бе ми се сторило, че видях нещо вътре, когато ни раздаваха аварийните дажби. Да, ето го — малка картонена кутия с червен кръст на капака.

— Дейвид? Дейвид Мейсън! Вдигнах глава.

Роуина се взираше в мен.

— Дейвид, трябва да си отидеш веднага — настоя тя.

— Но…

— Изслушай ме. Тук не е безопасно за теб.

— Онези хора дойдоха да вземат спиртоварната.

— Вярно, не търсеха теб, но дали ще мине много време, преди някой да си спомни, че е видял лице, на което не му е тук мястото?

— Убеден съм, че не ме разгледаха добре.

— Стига, Дейвид. Може да бяха много заети с нашата вълшебна машинка, внимаваха да не счупят и някоя бутилка. Но все ще се намери кой да се запита ненадейно защо при нас се е появил младеж с вид на добре хранен човек. Повярвай ми, пак ще дойдат. И то скоро. — Говореше толкова разпалено, че неволно помръдна ръката си. Лицето и се сви от болка. — И ако си мислиш да се правиш на герой, по-добре недей. Всички ние ще си докараме белята, ако те хванат тук.

— Добре — съгласих се. — Само кажи на Сам Даймс какво е станало, когато пак мине насам. — Навлякох пилотското си яке. — Ще се върна при хидропланите.

— Няма да намериш пътя сам… Марни — обърна се към сестра си. — Заведи Дейвид при самолета му.

Марни кимна и ме подкани с жест да тръгваме.

— Ей, сега. Роуина, грижи се за себе си… и най-добре вземи това. — Дадох и комплекта за първа помощ. — Вътре има две дози морфин и спринцовка. Сещаш се…, ако имаш нужда.

— Благодаря, Дейвид. Ценя подаръка.

Поддадох се на внезапното желание и се наведох да я целуна. В този миг за малко да постъпя глупаво. Едва не и казах, че ще се върна да отведа нея и Марни от това място. И да наритам хубавичко задниците на онези главорези от полицията. Но знаех като две и две равно на четири, че не бих могъл да изпълня това обещание.

— Довиждане, Дейвид. А сега побързай.

Портиерката явно очакваше такъв обрат. Без да промърмори, тя отключи решетката и аз тръгнах след Марни надолу по стъпалата. Скоро излязохме навън. На дневна светлина изпъквах сред околните като марсианец, затова тя ме бутна обратно във входа, вдигна пръст пред устните си и се скри тичешком в коридора. Върна се скоро и ми помогна да намъкна вонящо палто. Нямах представа дали поначало е черно, или е потъмняло от мръсотията. Тя отстъпи една крачка и ясните и зелени очи прецениха резултата. Завъртя глава, за да покаже, че не е достатъчно добър, и се наведе към пода. Отри дланите си по плочките и ме доближи в тесния коридор. Плъзна длани навсякъде по лицето ми, като отдели особено внимание на челото и носа. Пак ме огледа, кимна доволна, хвана лакътя ми и ме извлече към вратата. Вървях припряно по улиците, подходящо преобразен. Марни крачеше до мен, решително стиснала зъби.

Извървяхме пътя от предишния ден в обратната посока. Вечерното слънце осветяваше косо улицата, когато се вмъкнахме във въглищарския двор и се пъхнахме в стария тунел, по който толкова отдавна са превозвали въглищата от река Хъдзън. Отново минахме с мъждукащ фенер през ехтящата кухина.

Най-сетне излязох и ми олекна, че завинаги съм се отървал от това подземие, подобно на гробница. Но прибързах с радостта.

Защото до хангара със самолетите бяха спрели три от приличащите на кутии возила. Полицаи с фуражки излизаха и влизаха на групи. Дори разпознах червендалестия йоркширец. Отдаде чест при пристигането на по-старши от него и самодоволно съпроводи началника си в хангара. Дотук с надеждите ми да отлетя към дома си. Обърнах се към Марни, която вбесена се взираше в полицаите.

— Марни… — подхванах, стигнал до решение, което трябваше да взема още преди часове. — Можеш ли да ме отведеш на юг — в града?

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

БЕЗИЗХОДИЦА

Отново в тунела. Двамата с Марни се върнахме по стъпките си през тази мрачна мъртвешка пещера. Очаквах пак да излезем във въглищарския двор, но тя ми посочи да продължа покрай ръждясващите лентови транспортьори. Вървяхме още половин час в гадно жълтата локва светлина около нас и накрая момичето се изкачи на площадка, която ми заприлича на подземна спирка. Запъти се към голяма дървена врата и отвори едното крило. Клеясали панти заскрибуцаха, сякаш бяха възмутени. Загракаха нокти по бетон — разбягваха се плъхове.

Древна табела на стената гласеше: „Забранено за външни лица. Университет «Кълъмбия».“ Марни вдигна пръст към устните си, за да наложи мълчание, и се запромъква гъвкаво като котка през огромните мазета на университета. В светлината на фенера зърнах котелно помещение — от незнайно кога угасналите пещи се проточваха навсякъде железни тръби.

Тя поспря за малко и се загледа в няколкото тъмни коридора, които наглед се простираха в непрогледния безкрай. Прастари кабели висяха като черни лози, а тръби за гореща вода, окичени с паяжини, се промушваха по тунелите и тук-там внезапно завиваха, за да минат през стените.

Усетих пръстите на Марни да подръпват ръкава ми и пак тръгнахме напред. Изминахме стотина метра и момичето посочи стълба. Качих се след нея и излязохме в овехтяло здание. Подминавахме врати, на които бяха изписани имената на отдавна мъртви професори. Не след дълго се озовахме на широка улица, обрамчена с високи сгради. Таях надеждата, че ще попадна на чистите градски тротоари, обаче тя се изпари мигновено. Настилката бе затрупана с дебел слой боклуци, както в Харлем. Отново край нас щъкаха парцаливи хора, натоварени с вързопи. Момиче на около девет години се мъчеше да тика количка, отрупана с животински кожи, от които капеше кръв. И тук кафенетата и магазините бяха превърнати в работилници. Мъже и жени се бъхтеха неуморно около стругове, ковашки преси и резачки.

Почувствах удар с лакът в хълбока. Марни ме предупреди с поглед. Щом тръгна, подчертано наведе глава и ме изгледа косо, за да наподобя позата и.

От една табела научих, че съм на „Амстердам Авеню“, някогашна благоденстваща улица, прорязваща Манхатън от север на юг. Друга табела на кръстовище ни осведоми, че сме стигнали до 114-а улица, следващата отбелязваше 113-а. Намаляващите номера потвърждаваха, че вървим на юг, значи щяхме да ходим не повече от половин час до 102-а където шестметровата стена делеше затвора от Ню Йорк. Лесно щяхме да стигнем дотам. Но да измислим как да преодолеем стената беше съвсем друго нещо.

Стигнахме до огромна постройка в готически стил, която не може да е била друго, освен катедрала. Вътре седяха слепци в редици и много сръчно изковаваха парчета сребрист метал. Шумът от ударите на стотици чукове беше зашеметяващ. С усилие се възпрях да не запуша ушите си с ръце, докато ускорявахме крачка край отворената врата.

Вече откривах, че потокът от хора, които носеха вързопи или бутаха колички, се събира в една точка. Спомних си какво чух от Роуина за складовете по 102-а успоредна улица, които робите пълнят нощем, а работниците от града опразват денем.

Безпокоях се, защото имаше повече полицаи. Вярно, почти всички седяха в коли или вече познатите ми ъгловати камионетки с плексигласови оръжейни кулички отгоре. Неколцина обаче обикаляха пеша и май направляваха движението. Насочваха хората, превърнати в добитък, по маршрути към определените им пунктове за разтоварване. Наредени на опашка босоноги момичета изсипваха от кошниците си в голяма количка пъстроцветни закачалки за дрехи. Нямаше как да не забележа, че две от тях стъписващо приличат на Керис. Потомството на Торънс се срещаше във всеки квартал… или поне така ми се струваше.

Всичко това наглед беше обичайно всекидневие, но долавях, че тази вечер някой се намесва в привичния ред. До количката стояха две жени на средна възраст. По дрехите и модните им обувки на секундата проличаваше, че дамите не прекарват живота си в гетото. Приказваха си и наблюдаваха момичетата със закачалките. Вървях с наведена глава, но проследих по-внимателно случката. Двете се вторачваха преценяващо в момичетата. От време на време една от тях пращаше избраницата си в края на улицата, където се събираха все повече отделени момичета. Отхвърлените се отдалечаваха с празните си кошници.

Озъртах се крадешком и установих, че този подбор се провежда и другаде. Мъже и жени с бележници в ръцете обикаляха по двойки край работилниците и съсредоточено оглеждаха хората вътре. Понякога извикваха момиче или жена и им заповядваха да застанат на определено място по улицата. Видях, че и Марни се взира тайничко изпод гъстата си рижа коса. Тук несъмнено ставаше нещо. Но какво?

Отначало помислих, че подбират наслуки. Скоро обаче осъзнах, че отделят само момичета след пубертета. Подминаваха застаряващите жени.

Две думи изплуваха от паметта ми — операция „Лавина“. Значи започваше. Медиците на Торънс прибираха жените в детеродна възраст (макар че някои едва навлизаха в нея). Предположих, че расата от свръхчовеци на Торънс ще се появи на бял свят след девет месеца. Размислите ми бяха прекъснати неочаквано.

— Ей! Чакай. Червенокосата, на теб говоря. Не мърдай, момиче.

Марни се подчини. Не вдигаше глава, а зяпаше в краката си. Заех същата покорна поза. „Мили Боже — хрумна ми, — стига някоя от жените да забележи колко хубави ботуши нося и край на играта.“ Озърнах се с ъгълчето на окото си към полицая, стоящ на ъгъла с ръце на кръста, преметнал пушка през рамо. Не можех да направя друго, освен да чакам какво ще каже жената с модните обувки, преди да продължим. Тя заговори сопнато:

— Името и номерът? Марни не откъсваше поглед от тротоара.

— Момиче, попитах те за името и номера ти.

Премалях. Положението се влошаваше.

— Момиче, ти на нахална ли ще ми се правиш? Ако е така, ще те…

— Тя не може да говори — намесих се тутакси с най-угодническия си глас. — Името и е Марни.

— Да? — подкани ме жената със спряла над бележника химикалка. — А номерът?

— Номерът ли? — повторих тъпо. — Аз не…

— Ох, да му се не види. Ела насам, момиче. — Жената грубо сграбчи в шепа косата на Марни и вдигна главата и. Сбърчи нос от погнуса, щом видя белязаното лице. — О, минали сме през загрозяването значи? И езикът ли? Отвори си устата… ами, да. Е, сега не ни трябват езикът или лицето ти, нали? — Тя драсна в някакво квадратче на листа. — Я се обърни. — Със същата грубост хвана за яката пуловера на Марни и дръпна надолу, за да оголи рамото. — Стой мирно, момиче. Не мога да го прочета, като подскачаш така.

Видях дълга редица цифри, татуирани отзад на рамото на Марни.

Щом ги записа в бележника си, жената посочи момичетата, скупчени нататък по улицата.

— Отиди да застанеш там. И не мърдай, докато не ти кажа.

Понечих да тръгна с Марни.

— Ей! — подвикна ми жената. Обърнах се. — Нямаме нужда от теб, мъжаго. Върви да си вършиш работата.

Извих очи към полицая. Още не гледаше насам, но знаех, че веднага ще дотърчи, ако жената вдигне врява. С покорно наведена глава като хората край мен тръгнах да пресичам улицата. Озърнах се към Марни, която стоеше при останалите момичета. Изрекох само с устни „Чакай“. Тя кимна. Точно пред мен спря автобус и вътре започнаха да се качват момичетата от друг сборен пункт. Очевидно прибираха избраниците по цялата улица. Вече нямах време да подготвя някакъв смислен план.

Щом стигнах до тротоара, врътнах се и закрачих обратно към Марни. Загубех ли я, не вярвах да се промъкна на юг в града. В този момент жената с бележника беше заета — записваше данните на момиче, което тикаше ръчна количка. Молех се да не ме погледне. Стигнах до групичката, където стоеше Марни. Зад мен автобусът се мъкнеше по платното и шумът на двигателя се засилваше. Без да спирам, подхвърлих на Марни:

— Върви пред мен. И ходи нормално. Но ако ти кресна „Бягай“ — ще побегнеш!!

Тя кимна и тръгна няколко крачки пред мен. Отново не вдигахме глави.

— Момиче, наредих ти да чакаш!

Гневният глас на жената проряза като нож уличната гълчава. На ъгъла полицаят се обърна да види какво става.

— Полицай! — развика се жената. — Спри червенокосата!

Набитият мъж се отзова моментално. Доближи с решителна походка и стисна лакътя на Марни в едрия си юмрук.

— Ти ще стоиш тука, докато не разбера какво става. И хич недей да шаваш.

Изобщо не се нуждаеше от съгласието и. Замахна свирепо и така я цапардоса по лицето, че тя се олюля назад. Промъкнах се към полицая, който още държеше Марни. Тя клатеше глава замаяна. Видях и избилата на устните и кръв.

За частица от секундата погледът ми се плъзна по хората наоколо. Отхвърлях ги един след друг като вероятни помощници, докато не зърнах старица с товар от железни пръти. Без да се замислям, извадих един прът от кошницата и и го стоварих с все сила върху главата на полицая.

Той дори не усети какво ще го сполети. Изпъшка рязко и пльосна в калта. Марни се опули слисана и невярваща към поваления мъж.

В същия миг се разнесоха викове, а жената с бележника се разпищя неспирно и все по-пронизително.

— Хайде! — докопах ръката на Марни. — Бягай!

Хукнахме по улицата. От отсрещната страна друг полицай ни кресна през вратичката на ръбеста камионетка. Видях как плексигласовата куличка отгоре плавно се завъртя и цевта на картечницата се насочи към нас.

— По-бързо! — нададох вопъл. Незабавно няколко куршума свирнаха над главата ми. Изведнъж стената до мен сякаш зацвърча от надробените тухли.

Стрелецът се бе прицелил твърде високо. Нямаше да повтори грешката си.

Паниката превърна улицата в ужасено врящо гъмжило от хора, които крещяха, тичаха, разсипваха кошниците си. Пред мен един мъж се гърчеше на платното и стискаше главата си, улучена от рикоширал куршум.

Марни се шмугна през отворена врата. Гмурнах се след нея. Попаднах в голяма стая, където незрящи правеха плюшени играчки. Стъписани от стрелбата, те въртяха глави и се мъчеха да определят откъде идва звукът.

— Продължавай! — подвикнах на Марни. — Трябва да има и заден изход.

Щом се скрихме в зданието, здравият разум би трябвало да възпре картечаря. Той обаче изстреля откос през вратата. Един от майсторите на играчки падна възнак, гърдите му димяха от запалително-трасиращия куршум. Работниците се разкрещяха уплашено и се запровираха през вратата.

Картечницата тракаше бясно. Погледнах през рамо към разкъсаните от куршуми тела, падащи в канавката.

Марни мислеше по-трезво от мен. Вместо да се вцепени от трагедията, тя ме тласна силно към задната врата на работилницата. Вече не се помайвах, а претичах през склад, пълен със зяпнали глави на кукли, и едва не се претърколих на задна уличка, по която вървяха десетина озадачени мъже и жени с вързопи и ръчни колички. И те бяха чули стрелбата, но очевидно нямаха представа какво се е случило и къде се стреля.

Марни хукна пред мен с пъргавината на атлет. Можех само да тичам подире и без да знам посоката и целта.

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

КЪМ ДЪЛБИНИТЕ

— Стойте!

Направихме точно обратното. Преди полицаят, изскочил пред нас, да се прицели с пушката си, ние свърнахме в друга уличка.

Изборът не беше сполучлив. Насреща тътнеше друг брониран камион. Очите на шофьора светнаха и той настъпи газта, устремил се право към нас. Марни беше готова да побегне, но аз я накарах да тича към него. Рискувах с надеждата, че стрелецът в куличката не би могъл да наведе цевта, за да ни улучи, ако сме прекалено наблизо.

Оръжието излая и трасиращ куршум прелетя достатъчно високо над главите ни, за да ме увери, че сме в безопасност от картечницата… е, засега. Но с тромавия камион бяхме по-зле. Изглежда, шофьорът реши просто да ни прегази.

— Прескочи оградата! — извиках на Марни. И двамата се прехвърлихме, преди камионът да ни връхлети. Миг по-късно се озовахме в заобиколена със стени градина, където гъмжеше от кози.

Озърнах се — плексигласовият мехур на оръжейната купичка стърчеше над оградата. И цевта на картечницата отново се завъртя плавно към нас.

Нямаше нужда да подканям Марни. Тя светкавично се покатери на стената и скочи в следващата градина. Тупнах след нея в листата на пораснали картофи и куршумите жадно загризаха горните камъни. Поспряхме да си поемем дъх, а стрелецът реши да обстрелва стената от другата страна и да провери колко е дебел зидът. Несъмнено се надяваше, че тежките куршуми ще го пробият и ще ни повалят.

За наш късмет отдавна покойният зидар не си бе претупал работата. Стената устоя, въпреки че заради ударите на куршуми те ни обсипа виелица от хоросан. Марни ме погледна и аз кимнах. Продължихме нататък, като се снишавахме колкото можехме. Вече не виждах полицейската камионетка, но чувах как се връща на заден ход, а стрелецът сигурно проверяваше над стени и огради няма ли да се мернем някъде. Този път обаче се постарахме да не се изпречим пред погледа му. Използвахме за прикритие кокошарници, клетки със зайци и разни храсти, докато се провирахме от градина в градина. Дори наоколо да имаше обитатели на този квартал, не ги видях. Бяха чули стрелбата. Стояха си вътре, докато отминат неприятностите.

Стигнахме до средата на квартала и Марни зърна проход към главната улица. Сграбчи ръката ми и ме дръпна натам.

Улицата приличаше на всички останали в този затворнически лагер. Хора носеха вързопи. Уличното платно беше покрито с хлъзгава кал. Наредени едно след друго цехчета, където работниците не си даваха отдих — шиеха, топяха, дялкаха дърво, изтъкаваха килими, топяха лой за свещи.

Нямах представа къде сме, но за щастие Марни познаваше улиците и се ориентира. Тръгнахме припряно по улицата и се шмугнахме в друга плетеница от пресечки. По това време здрачът се сгъстяваше във вечерен мрак. Затрепкаха светлините на улични лампи, а Марни ме издърпа към готическа грамада пред редица от четириетажни къщи. Щом влязох, веднага разпознах църква, изтърбушена от пожар преди много години — вместо покрив над нея имаше нощно небе. По изпотрошените цветни стъкла личаха жалки останки от ликовете на ангели и светци.

Тръгнах след Марни по отломките и излязохме през задния изход на църквата. Озовахме се в гробище. Пуснатите в него свине грухтяха и завираха зурлите си в калта. В края на гробището Марни спря и посочи над оградата.

Надникнах предпазливо. В първите секунди светлините ме заслепиха. После я видях — шестметрова преграда от бетон, изпъкваща под ярките лампи. Простираше се наляво и надясно, докъдето стигаше погледът. От тази страна (откъм затвора) сградите бяха съборени, за да има ивица открито пространство покрай стената. Достъпът до нея беше препречен с бодлива тел. Огледах горния край на стената. На всеки двеста метра стърчаха стражеви кули. Ако се бях надявал, че в тях няма никой, оптимизмът ми щеше да граничи с безумие. Сякаш за да подсили здравомислието ми, полицейска кола спря до една кула. Двама мъже се измъкнаха от задната седалка и се качиха по стълбата в кулата. Малко по-късно други двама слязоха — смяна на караула.

Май се взирах доста дълго в тази стена, подобна на крепостен зид. Беше на петдесетина метра от мен. Зад нея се криеха сиянието и разкошът на Ню Йорк. Дори чувах шума на колите. До носа ми стигаха ухания от някакъв скъп ресторант до самата стена. И някъде там, може би на няколко минути пеша от мен, беше Керис Бедекер.

Тогава прозрях истината. Този град с всичките си светлини, шум, суетене и оживление, с хилядите си автомобили беше една измама, хитър фокус за самочувствие, направен от Торънс. Той прахосваше скъпоценни ресурси с такова темпо, че скоро щеше да съсипе града. Досущ като разорен човек, пръскащ пари, които няма, за да направи впечатление на околните, той купуваше верността на свободните граждани с лъскави дрънкулки. Нямаше значение дали са коли, цветни телевизори, изобилие от радиостанции или най-модна вечерна рокля. Звуците на Ню Йорк неспирно достигаха до ушите ми, но вече чувах само кухото дрънчене на празен съд.

Взрях се в Марни, която гледаше стената едва ли не със страхопочитание.

— Сега какво ще правим? Пак ли ще се пъхнем под земята, за да минем от другата страна?

Тя завъртя глава. Тръгнах с нея. Този път ме водеше успоредно на стената, обаче внимаваше да оставаме в сенките на запустели сгради. Тук нямаше уличен шум и стъпките ни сякаш отекваха с неестествена сила. Непрекъснато се обръщах, убеден, че някой върви след нас. Но чувах само ехото от собствените ни стъпки. Стигнахме и до края на този градски пущинак. Вече бях в северния край на Сентръл Парк, отрязан от бетонната стена. Чудно, но тук заварих мирни ниви с ечемик, картофи и цвекло. Някъде в тъмнината изблея овца. Докато стигна до отсрещния край на парка и пак видя запустели части от града, краката ме мъчеха безмилостно.

— Още колко остава? — попитах неуморната Марни.

Тя леко махна с двете си ръце и аз изтълкувах, жеста като „не е много“.

Но и така да беше, не си представях как ще се прехвърлим през стената. Бях видял няколко порти, обаче всички изглеждаха здраво залостени. Освен това от стражевите кули се виждаше всеки сантиметър на стената. Ако нямаше някакъв подземен проход, значи бях дотук, както казват нюйоркчани. Наближи полунощ, докато се доберем до края на стената.

Застанах пред широка река. Стената свършваше няколко метра преди водата. Но плаваща преграда, отрупана с бодлива тел, я удължаваше двайсетина метра навътре в реката. Посърнах.

— Марни, как ще се справим?

Тя ме изгледа, зелените и очи блеснаха с отразената светлина на лампите. После сви рамене, сякаш натякваше: „Ти още ли не си се сетил?“

— Марни, само не там. Не вярвам, че е възможно. Тя закима настойчиво и с ръце наподоби плуване. Прехапах си устните.

— Боях се, че точно това ще предложиш.

Марни прекрачи към водата, но аз я възпрях.

— Недей засега. Я да проверим няма ли по-добър начин. Посочих брега, отдалечаващ се от бетонната стена, която ми се струваше недостъпна като отвесна канара.

— Хайде да видим няма ли да си намерим лодка или нещо подобно — предложих на момичето. — Дори с празен варел ще е по-добре, вместо да се топнем в тази река без нищо.

Тя кимна, макар и малко неохотно. Казах си, че на това хлапе не му липсва смелост. Беше готова на момента да скочи в реката и да заобиколи с плуване препятствието. Аз обаче се тревожех. От разходките си с Керис помнех, че тук трябва да е източният край на остров Манхатън, значи стояхме край река Харлем близо до сливането и с Ийст Ривър при Адската порта. Зловещото име не е било измислено напразно. Без никакво предупреждение Адската порта можеше да се превърне в бушуващ водовъртеж от непреодолими отливи и убийствени течения, които завличат дори най-могъщия плувец във водния безкрай. Не забравях и подводните трифиди, които видях в езерцето Кълъмбъс преди броени дни. Изобщо не жадувах да открия какво се крие и в тези мътни води. Претърсихме брега, но не се сдобихме с лодка. Марни отново се престори, че плува. Завъртях глава.

Върнахме се към улиците. Непременно имаше нещо, което би ни послужило. Вървях и надничах в задни дворове и градини. Скоро чух шум от трион. Ориентирах се по звука и стигнах до работилница. На запалени лампи як мъж режеше дъски. Зад него стърчеше недовършен гардероб.

Погледът ми се прикова в десетина пластмасови чувала, пълни със стърготини. Махнах с ръка на Марни да се скрие в сенките.

Не се наложи да чакам дълго сгоден случай. Якият мъж отиде до една отворена врата и се развика:

— Джо… Джо! Не е ли готово туй кафе, бе? — Дърводелецът се заслуша в гласа, идващ отвътре. — Ама как тъй? Джо, ти рече, че ще стане за десет минутки, човече. Само дето май мина половин час. Трябва да съм готов с тия мебели до времето за доставка, щото иначе няма инжекция за мене. По дяволите, мой човек, по-пресъхнал съм вътре от тоя прахоляк тука. Ако не си вършиш работата, ще се погрижа да останеш без ядене. Чу ли, Джо?

Докато дърводелецът гълчеше невидимия за мен Джо, аз докопах два чувала със стърготини. Върнах се при Марни.

— Добре — казах и, — сега да отидем при реката. Просто повтаряй каквото правя — посъветвах я. Марни кимна, зелените и очи ме гледаха сериозно. Изсипах стърготините от чувала на брега. Тя стори същото. Побързах да се съблека и пъхнах дрехите си в чувала. Извадих връзките на обувките си, преди да набутам и тях вътре.

В такъв момент не можехме да си позволим престорена свенливост. Все пак се стараех да гледам Марни само в очите, когато и обяснявах:

— Сега омотай края на чувала с връзката. Постарай се да стегнеш здраво… не. Недей да изкарваш въздуха от чувала. Погрижи се да има много въздух. Трябва да е надут, когато го вържеш… точно така. Готова ли си? Тя кимна. Стискаше зъби непреклонно. Стъпих във водата. Беше неприятно студена. Изскърцах със зъби. Влязох по-надълбоко, за да не усещам острите камъчета под краката си. През цялото време оглеждах реката. В този нощен час ми се струваше особено тъмна и някак зла — гадна бездна, гъмжаща от смразяващи безименни страхотии.

Съзнавах, че и тук може би дебнат водни трифиди. Но донякъде безразсъдно заложих на догадката, че растенията или не са се разпространили чак дотук, или предпочитат спокойствието на някое езеро. Водата така дърпаше голите ми крака, че течението навътре в река Харлем сигурно беше твърде буйно.

Озърнах се към Марни. Бялата и кожа едва ли не сияеше в мрака. Тя ахна и си глътна корема от пронизващия студ.

— Не се безпокой — утеших я. — Няма да сме дълго във водата.

Тя кимна. Взрях се в лицето и. В тъмата белегът бе изчезнал. Забелязвах само прекрасните и очи. Гледаха ме с непоклатимо доверие. Пак заскърцах със зъби, питах се в какви ли нови опасности я въвличам.

Нещо се плъзна около коляното ми. Вцепених се на секундата. Водата беше твърде тъмна и мътна, за да гледам в нея. Но знаех, че съм го усетил. Нещо гладко и хлъзгаво току-що бе докоснало голата ми кожа. Очаквах всеки миг някое жило да изплющи от водата.

Стоях неподвижно, без дори да дишам, а сърцето ми биеше лудо в гърдите. Каквото и да се отърка в мен, не се върна. Може да са били речни водорасли или дори змиорка. Нямах и желание да се замислям излишно какво се крие в този мръсен на вид лигоч.

— Хайде, Марни, почна се — подхванах, събирайки остатъците от самообладанието си. — Засега не плувай. Позволи на течението да те отнесе отвъд стената. Обгърни с ръка чувала и го остави да те държи на повърхността. Разбрахме ли се?

Тя кимна и се усмихна напрегнато.

— Добре. Кротко и полека. И не се отдалечавай от мен. Трябва да се виждаме непрекъснато. Надигащата се по мен студена вода ме накара да стисна челюсти до болка. Чух и Марни да издишва пресекливо, докато се потапяше в реката.

Пластмасовият чувал се изопна под ръката ми, щом пое тежестта на моето тяло. До мен чувалът на Марни лъщеше сребристо. Крепях се на надеждата, че часовите на стената няма да ни зърнат. Няколко точни изстрела с пушка щяха да ни видят сметката.

Открих, че мога бавно да загребвам със свободната си ръка, за да остана до Марни. Бях прав за течението — за няколко секунди ни отнесе към средата на протока. Пет-шест метра под нас сигурно беше тинестото дъно на реката, населено, с каквито противни твари бяха избрали да се настанят тук. Преди да се усетим, бяхме повлечени край плаващото продължение на стената. Сега виждах и ярките светлини на самия град. Коли фучаха по улиците му. Дори различавах хора, разхождащи се по крайбрежна алея. Нощните птици се забавляваха. А на петдесетина метра от оживения бряг реката засмукваше двама ни с Марни, въртеше ни, заплашваше да ни преобърне и дръпне надолу.

— Хвани ме за ръката! — избълвах задъхан. — Не мога да се задържа до теб.

Марни вдигна ръка над повърхността. Вкопчих се в нея и стиснах. А момичето кимна към чувала, който прегръщах.

Малко се беше свил и аз се вторачих в струйката мехурчета, бълбукаща през прорез в пластмасата. Кимнах на свой ред, завъртях чувала и събрах в юмрука си хлъзгавата пластмаса на мястото, където излизаше въздух.

— Трябва да доближим брега — прошепнах. — Не искам течението да ни изблъска отсреща.

Нямаше защо да добавям, че по брега срещу Манхатън се бе събрала плътна маса от трифиди.

Заплувахме, бутайки пред себе си пълните с дрехи чували. Отново нещо гладко се плъзна по голия ми корем и едва не изтръгна вопъл от устата ми. С херкулесово усилие задържах устните си стиснати. Но тръпки като остри крачета на буболечки плъпнаха по гърба и под косата ми.

Плувах и чаках зъби да се впият ненадейно в крака ми или дори — колкото и да беше смахнато — слузеста ръка да се подаде над водата и да ме сграбчи за гърлото. Но нощният плувец не се появи повече. Продължихме напред. Посочих храсти, увиснали над реката.

— Насочи се натам — наредих шепнешком на Марни. — Така няма да ни виждат от пътя.

Дълго, много дълго преодолявахме последните метри. Силното течение ни дърпаше назад и през цялото време се чудех кога ли невидимият обитател на реката ще се хвърли към лицето ми.

Марни напъваше упорито, петите и се белееха точно пред мен. След миг-два нещо твърдо се блъсна в коленете ми. И отново. Пъхнах ръка във водата да го отблъсна… и напипах плътен камък.

Олекна ми, че отново стъпвам по устойчива земя. Измъкнах се при Марни. Седнах изтощен до нея, а тя се зае да изстиска водата от косата си. Вече се мъчех с мократа връзка от обувка, която стягаше чувала, но Марни ме смуши с лакът и кимна към реката.

В тъмнината различих обтекаем объл силует да се подава над повърхността. Беше лъскав и черен. Мярна се гръбна перка. Чухме шумно изпускане на задържан въздух, бяла пара се изви за миг над водата. Ето ти го моето чудовище от дълбините.

С усмивка (и огромно облекчение) казах по-скоро на себе си, а не на Марни:

— Пристанищен делфин, нищо повече.

Нямах обаче време да се порадвам, че пропъдих страховете, защото тъкмо тогава една ръка се промуши внезапно през шубраците и опря в шията ми опасно остра кама. Още ръце хванаха Марни и я завлякоха в сенките.

ЧЕТИРИЙСЕТА ГЛАВА

ИДЕ НЕЩО ЗЛО…

Щом ни сграбчиха до водата, побързаха да ни завлекат навътре в храстите. Усещах как острието на ножа боцка кожата ми. Знаех, че всяко необмислено движение ще бъде последното в живота ми.

Една ръка ме стисна за ченето и вдигна лицето ми към уличната светлина, процеждаща се в шубрака.

— Какво да ги правим тези влюбени пиленца? — прошепна някой.

— Убийте ги.

— Но…

— И по-чевръсто. С ножа.

От друга посока трети глас прошепна:

— Чакай. Вече съм виждал лицето на това приятелче.

— И какво?

— Ей, човекът пилотираше самолета, с който дойдохме… англичанинът. Ъ-хъм… Мейсън. Да, бе, Мейсън.

— Сигурен ли си?

— Ъхъ, няма грешка.

Пак си замърмориха. Друг прошепна:

— Чакайте ме тук. Ей, сега се връщам.

Това „ей сега“ май се проточи половин час. А нашите нападатели не ни позволяваха да шавнем. Виждах как лъщи ножът, който притискаха и към шията на Марни. Още бях мокър и тялото ми полека изтръпваше от студ. Най-сетне храстите прошумоляха и се чу шепот:

— Сакраменто.

Онзи, който ме държеше, изсъска в отговор:

— Берлин.

Още хора се промъкнаха през гъсталака. После познат, но смаян глас попита:

— Дейвид, ти ли си? Какво търсиш тук, за Бога?

Пръстите, стиснали челюстта ми, се отдръпнаха. Обърнах се и видях, че Гейбриъл Дийдс е зяпнал сащисан мен и Марни. По лицето му бавно плъзна усмивка и той добави:

— И защо сте голи?

Набързо му обясних какво се случи, не пропуснах лошата новина, че тукашните власти сложиха ръка на нашите хидроплани. Докато приказвах, беше ми много приятно да извадя дрехите си от чувала и да ги навлека. Марни направи същото. Гейбриъл цъкна с език, щом научи за самолетите.

— Ще трябва да измислим друг начин да се приберем у дома. Но всичко по реда си. Ще те отведем на друго сигурно място, докато приключим всичко.

— Няма да стане. Вече участвам в тази авантюра. От началото до края. Ще намеря Керис и ще я отведа оттук.

— Ако поиска да тръгне.

— Все едно, ще чуя решението от самата нея.

Гейбриъл кимна.

— Така да бъде. Но не можем да направим нищо до утре следобед. Всички наши групи мируват до началния час.

— Какъв начален час?

— Когато ще започнат фойерверките. После ще те просветя.

Нахлузих пилотските обувки на все още мокрите си крака.

— Но вие как успяхте да се проврете през стената, за да дойдете тук?

— Пак слязохме под земята. Той погледна Марни. — Твоята водачка май не е знаела, че има такъв проход. — Устните му трепнаха в усмивка. — Би ви спестил мокренето на краката… и би пощадил вашата свенливост. — Подкани ни с жест да вървим след него. — Внимавайте къде стъпвате. Сапьорите залагали взрив тук, когато ви зърнали да се плацикате във водата. — Кимна към бетонна постройка само на трийсетина метра от нас. — Това е на противовъздушната отбрана, така че шът — притисна пръст към устните си.

Когато се измъкнахме от храстите, видях всекидневните градски дрехи, които носеха Гейбриъл и сапьорите, за да се сливат с обикновените жители на Ню Йорк. Гейбриъл огледа оръфаните парцали на Марни и тихо подхвърли нещо на един сапьор, който свали пуловера си и го даде на момичето. Тя покри с дрехата своя пуловер, за да не се виждат дупките и кръпките. Новата премяна беше прекалено дълга за нея, но поне поприкри факта, че е избягала от робския лагер.

Не вървяхме дълго. Едва изминахме един квартал и Гейбриъл посочи врата до кафене, ярко осветено и в този час. Той потропа и вратата се открехна два-три сантиметра. Щом мъжът от другата страна позна кой стои пред него, отвори докрай.

Слязохме по стъпала в просторно мазе, запълнено до половината с бали хартия. Навсякъде имаше постели, стъкмени от същите бали. В един ъгъл някой бе струпал консерви и бутилки с вода.

— Заповядайте на вечеря — посочи купчината Гейбриъл. — Боя се, че имаме само печен боб от студена консерва. Затова пък не липсват ябълков сладкиш и сметана. — Засмя се. — Реших, че трябва да се запасим, в случай че Сам Даймс намине насам.

— Къде е той?

Гейбриъл вдигна рамене.

— Някъде по работа.

Озърнах се към Марни. Тя се бе опомнила от нощното плуване и се наслаждаваше на огромна порция боб.

Вече беше три часът сутринта. През следващите три четвърти час се върнаха още сапьори, изпълнили задачите си. Веднага си смъкваха обувките и се тръшваха на импровизираните легла. Гейбриъл даде одеяла на двама ни и натърти направо:

— Дейвид, утре е важен ден. Най-добре събери сили.

Помня как при лягането върху неравната постеля от бали съвсем ясно си мислех, че изобщо не бих успял да мигна.

Стори ми се обаче, че току-що съм затворил очи, а когато ги отворих отново, Гейбриъл бе приклекнал до мен. През зарешетеното стъкло над главата ми проникваше слънчева светлина.

— Има малко кафе — осведоми ме той, без да се усмихне. — Напълни си една чаша и ела при масата. Трябва да споделя с теб някои подробности.

Седнах до него. По решетката над стъклата тропаха крака — хората в Манхатън се занимаваха с делата си, както всеки ден. Извих очи към часовника, увиснал на пирон. До него на стената бе надраскано с тебешир указание за групата, настани ла се тук: „Сверете си часовниците с този.“ Стрелките показваха, че минава десет часът. Бях се успал. Марни, седнала да изяде съдържанието на една консерва, ми махна с ръка засмяна. Зарадвах се, че са и дали нови дрехи, а дългата и червена коса блестеше от несъмнено продължителното и упорито вчесване. Ако не беше белегът, пресичащ лицето и, щеше да е неразличима от натруфените граждани. Гейбриъл разгъна карта.

— Така… Всичко ще започне днес в пет следобед. Улиците ще са задръстени от коли. По тротоарите и в метрото ще се тълпят хора, които се връщат от работа. — Посочи картата, на която Манхатън имаше познатите очертания на морков. — Ние сме тук, в Горен Ийст Сайд. Известно ни е, че Кристина Скофийлд и Керис Бедекер са в Емпайър Стейт Билдинг.

— Керис знае ли какво ще се случи?

— Тя знае, че нещо ще се случи. Но засега не е запозната с подробностите. Торънс и е наредил да живее в една стая с Кристина, за да бъде тя доволна и да има развлечения, преди да я… — Гейбриъл направи гримаса — … оперират.

— Вчера видях как прибират момичета от улиците на север от Успоредната. Досетих се, че започват.

— Познал си, Дейвид. Всяка жена, способна да има деца, ще бъде заплодена. На север от Успоредната това е задължително. Тук в града просто ще се смята за патриотичен дълг…, но предполагам, че ако някоя жена не желае да износи някой от ембрионите на Кристина, ще я притиснат безмилостно. Освен това… след пълния провал на предишния ни опит да изведем Кристина с подводница Торънс много се е наплашил от нас.

— Значи Кристина няма да бъде настанена в болница?

— Не. Торънс е заповядал да преустроят в клиника няколко офиса на горните етажи, там ще има и операционна зала. Щом извадят яйчниците на Кристина, ще ги занесат в болниците и гинекологичните клиники, където са се подготвили за програмата по оплождането.

— И как ще проникнем в сградата, за да отведем Кристина?

— Уместен въпрос. — Гейбриъл се подпираше замислено, в очите му се мяркаше безпокойство. — Много уместен. Знаем, че няма да ни е лесно. Торънс е крайно загрижен за собствената си безопасност. В зданията около Емпайър Стейт Билдинг са разположени почти всички войски на Манхатън в постоянна бойна готовност. Подсилени са с танкове и бронетранспортьори. А личните му телохранители, гвардейците, се помещават в самата сграда. Те са банда безпощадни разбойници, които му вършат мръсната работа.

— А ние имаме шейсетина щурмоваци. Наистина ли си въобразяваш, че ще нахълтаме с бой в тази същинска крепост?

— Не, невъзможно е да си пробием път навътре с груба сила. — Гейбриъл чукна с големия си показалец по картата. — Според Сам Даймс единственият ни шанс за успех е да отвлечем голяма част от армията на Торънс в далечния южен край на острова, тук — в Трайбека и Долен Манхатън. Ще прати силен отряд от щурмоваци, сапьори и местни наши агенти да ударят по бреговите батареи, за да повярва Торънс, че това е подготовка за голямо нахлуване по море. — Гейбриъл се усмихна невесело. — Ако щеш вярвай, но едно от тайните ни оръжия е часът на задръстванията в Манхатън. Улиците ще гъмжат от коли, когато започнем нападението срещу големите оръдия по речните брегове. Танковете и бронетранспортьорите на Торънс ще бъдат принудени да изминат целия път от центъра до Долен Манхатън. Разстоянието не е повече от три километра, но с известен късмет — и още малко лудории от наша страна — ще имат нужда от цял час, за да се проврат през това наситено движение.

— Дори да е така, нашите щурмоваци са въоръжени само с автомати. Нямат никакъв шанс срещу танковете.

— Затова щом щурмоваците ги видят да доближават, ще прекратят атаката за отвличане на вниманието и ще тръгнат пеша обратно към Емпайър Стейт Билдинг. О, да не забравя — улиците в Гринич Вилидж са възтеснички, а ние ще оставим там неколцина сапьори да дообъркат движението.

Въртях плана в главата си. На хартия всичко беше добре измислено. Сетих се за нещо, което Гейбриъл спомена.

— Каза, че часът на задръстванията е едно от тайните ни оръжия. А кое е другото?

— Ненапразно ни наричат горяни — натърти той. — От години използваме трифидите като важен елемент в отбраната ни срещу Торънс. Сега пак ще си послужим с тях.

— Как?

— Виждаш ли тези мостове през Ийст Ривър? Всеки е запречен с десетметрова преграда. Ще заложим експлозиви, за да пръснем тези прегради на парченца точно в пет часа следобед. Подсвирнах тихичко, а Гейбриъл продължи:

— Хората на Торънс ще трябва да се справят с тълпи от гадни трифиди, които ще се домъкнат в галоп по мостовете в Манхатън. А всеки войник на Торънс, когото отпратим надалеч от Емпайър Стейт Билдинг, мъничко облекчава главната ни задача.

— Гейб — подхванах, — на този остров има десетки хиляди мъже, жени и деца. Те са невинни, не носят отговорност за режима на Торънс. Ще изцапате ръцете си с кръвта им.

Той ме успокои:

— Нюйоркчани си имат план за извънредни ситуации. Щом прозвучат сирените — а те ще вият из целия проклет град, само почакай и ще чуеш, — който не си е у дома, ще потърси скривалище в тунелите на метрото. Щом бъде прекъснато електричеството в подземната железница, там могат да се приютят хиляди хора. Повярвай ми, Дейвид, населението няма да пострада.

Въздъхнах. Повдигаше ми се от самата идея, че ще подпомогнем трифидите да върлуват на земя, която досега е била опазена от тях.

— Трябва ли да знам още нещо?

— Стига и да ти кажа, че сме подготвили още няколко изненади.

— Например?

— А-а, те, Дейвид Мейсън, се пазят в тайна дори от мен.

Наистина предстояха изненади. Но не всички бяха замислени от извънредно находчивия Сам Даймс.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

НАЧАЛЕН ЧАС

Бавно източващото се време до пет часа следобед трупаше напрежение. И мъчителната мудност в оловното тиктакане на часовника откъм стената с нищо не го облекчаваше.

До пладне повечето хора от групата в мазето се изнизаха към определените им места. Аз убивах времето с помощта на Марни. Тя бе намерила малък пътнически шах, зарязан от някой сапьор. В третата партия нейните царица, топ и офицер отново притискаха моя цар в ъгъла, но Гейбриъл се обади:

— Тъй, Дейвид… Време е да се оборудваме за излизане. — Кимна към големия чувал, от който стърчаха цеви. — Можеш ли да боравиш с автомат и гранати?

Уверих го, че мога.

— Добре. Избирай. „Инграм“ е най-лек, но пък старият МЗА1 има по-голяма ударна сила. О, да… — сети се за някаква подробност. — По-късно, като се почне пукотевицата, ако някой ти извика „Сакраменто“, отговори с „Берлин“. Иначе най-вероятно ще ти пръсне черепа.

Полезна информация. Надявах се да я помня, когато ми е нужна.

Пет часът. Времето на задръстванията. Шумът от движението навън нарастваше. Повече крака трополяха по решетката над стъклото. Не чувах обаче никакви взривове, нито стрелбата на горяните, нападнали артилерийските батареи в южния край на Манхатън. Гейбриъл Дийдс сякаш прочете мислите ми.

— Твърде далеч сме, за да чуем как гърмят портите на мостовете. И засега това прави живота ни по-лек. Готови ли сте? Кимнах. Освен Марни, Гейбриъл и мен в мазето бяха още петима горяни. Всички имахме оръжия, скрити в торби или калъфи за музикални инструменти. Гейбриъл бе сложил автомат и гранати в кутия за китара. Моят автомат се приюти удобно, но временно, в брезентов сак. Гейбриъл заговори на всички.

— Добре, сега е пет. Атаките са започнали. Ще минат поне пет минути, докато новината се разчуе. Значи в момента излизаме, разпръсваме се, вървим по двойки… подчертавам — вървим. Придавайте си вид, че просто искате да стигнете по-скоро у дома след тежкия ден в службата. — Кимна ни поред. — И ви желая сполука. Искам да видя как всеки от вас се прибира вкъщи. Хайде, Бенджамин, ти си пръв.

Скоро потеглихме. Докато се доберем до Емпайър Стейт Билдинг, нападението на горяните срещу сградата би трябвало почти да е постигнало целта си. Бяхме получили смущаващо кратки и прости заповеди какво да правим след това. Прегрупираме се и тръгваме към 102-а успоредна улица. После някак превземаме наново хидропланите си, за да се върнем с тях. С все по-силно безпокойство осъзнавах, че не само може да се сражаваме по целия път до хангара, но е и много вероятно хората на Торънс, охраняващи самолетите, просто да са извадили свещите от двигателите или да са срязали кабелите на контролните табла, за да осакатят въздушните машини. Ако това се е случило, бяхме загазили сериозно. И тогава какво щяхме да правим? Оставаше ми единствено надеждата, че хитроумният Сам Даймс е подготвил резервен вариант.

Съсредоточих вниманието си в улицата, претъпкана с коли и пешеходци. Обичайната нюйоркска блъсканица, с която бях свикнал. Знаех обаче, че само на няколко километра оттук се води ожесточена битка при батареите.

До мен Марни вървеше с наведена глава и старателно прикриваше с дългата си коса своето белязано лице. Малко пред нас се движеше Гейбриъл с типичните си дълги крачки.

— Ей, Гейб! — подвикна му шофьор на такси от колата си. — От доста седмици не съм те виждал… къде се дяна бе, човек?

Мускулите на корема ми се сгърчиха от напрежение. Властите в Ню Йорк сигурно издирваха Гейбриъл. Ако го разпознаеше някое ченге, може би щяхме да подраним с престрелките. Гейбриъл се наведе небрежно към отворения прозорец на таксито. Усмихнат и невъзмутим, размени няколко думи с шофьора, после посочи часовника си. Май казваше на своя познат, че бърза. Бездруго бе светнал зеленият светофар и потокът от коли се понесе напред с ръмжене.

Гейбриъл продължи нататък. Но аз забелязах, че оглежда по-внимателно хората в колите и по тротоара. Дори вдигна калъфа за китара към гърдите си, сякаш се готвеше да го отвори мигновено.

И аз подръпнах ципа на сака. Погледнах надолу и зърнах лъскав метал. Пак затворих ципа докрай, за да не види някой минувач оръжието. Но в този миг осъзнах, че съм готов да стрелям незабавно при нужда.

Около нас още боботеха автомобили. Отново ми се стори, че няма нищо особено в обикновения градски час пик. Хора сядаха на кафе в закусвалните. Момче продаваше вестници на един ъгъл. Светофарите сменяха червено-зелено-червено… На кръстовищата светваха познатите указатели: „Пресичай… Не пресичай.“ Напредвахме с тълпата. Тогава си казах: „Нещо се е объркало. Отменили са атаката. Всичко е отишло по дяволите.“

Но Гейбриъл си крачеше двайсетина метра пред мен. Отзад бяха останалите горяни, сами или по двама, стараеха се да не изпъкват в гъмжилото.

От тревогите устата ми толкова пресъхна, докато стигнем до Пето Авеню, че все едно някой бе заварил езика ми към небцето. Вече виждах ясно Емпайър Стейт Билдинг, дотам оставаха около четиристотин метра. Кулата блещукаше под слънчевите лъчи в късния следобед, извисяваше се, отчуждена и привидно безметежна над суетнята по градските улици.

Нямаше никакъв признак за въоръжено нападение срещу сградата. Чувах само двигатели на коли, подвикващи продавачи на гевречета, гърмяща музика от отворената врата на магазин за дрехи. И нито един изстрел.

А Гейбриъл по нищо не се отличаваше от човек, който се е запътил към дома с мечтата да отвори студената бира. Тъкмо помислих, че ще застана в подножието на Емпайър Стейт Билдинг и ще заваря там обичайното делово оживление, когато внезапно настана хаос. Видях как Гейбриъл трепна. Спря като закован и рязко обърна глава към мен. Изражението му никак не ми допадна — смесица от стъписване и недоумение. Тръгнах припряно напред, очите ми шареха в търсене на причината за тази неочаквана врява. Най-сетне съзрях какво става.

Нямаше нищо общо с Емпайър Стейт Билдинг, каквото и да се случваше там. Приливна вълна от хора напираше по една пресечка.

Жълто такси изрева по тротоара с неспирно надут клаксон. Един камион закриволичи между другите коли, но се блъсна в автобус. Пешеходците бягаха от нещо, което още беше недостъпно за погледа ми, всички тичаха и се препъваха в една и съща посока. Облещих се към този човешки потоп, който се изливаше на Пето Авеню, за да продължи по отсрещното продължение на пресечките му. Не можех да проумея това. Изравних се с Гейбриъл.

— Гейб, какво става?

— Не знам.

— Не чувам стрелба.

— И аз.

— Но от какво бягат хората?

— Не питай мен. Каквото и да е, уплашило ги е до полуда.

Стояхме и наблюдавахме как пресечката бълва още тълпи, поддали се на паниката. Захвърляха чанти, куфарчета, покупки. В лудешкия стремеж да тичат по-бързо мнозина бяха останали и без обувки. Но от какво бягаха?

Запровирах се между колоните автомобили, заклещени от плътната маса коли и пешеходци, които пресичаха пътя им. Камион изфуча от пресечката и се заби в няколко спрели автомобила на Пето Авеню. Кръстовището вече беше задръстено.

Промъкнах се още няколко крачки напред и погледнах по дължината на улицата. Още нюйоркчани се спасяваха тичешком, и то толкова трескаво, че някои падаха по пътя. Други се спъваха в тях и скоро на тротоара се натрупа гърчеща се купчина от крайници — хората се мъчеха да станат, но ги събаряха мъжете и жените, които напираха отзад.

Видях какво е причинило паниката. Кръвта изстина във вените ми и аз зяпнах невярващо онова, което се появи иззад една сграда. Висок двайсетина метра, клатещ стъблото си и тресящ тъмнозелените си листа на всяка крачка, с конус, който бавно се въртеше наляво и надясно — трифид, по-страшен от всякакъв кошмар. Жилото му се стрелна мълниеносно към изпопадалите хора. Плющеше неуморно като бич в ръцете на робовладелец. Пронизителни писъци разцепиха въздуха.

Трифидът спря на кръстовището. Не бързаше за никъде. Конусът се въртеше, сякаш растението оглеждаше улицата. После като че ли взе решение, закрачи и продължи да убива с лекота.

— Адска гадост… — ахна Гейбриъл, очите му се изцъклиха от ужас. — Как този трифид е проникнал толкова навътре в центъра? И виж го само колко е грамаден…

— Нали каза, че сапьорите ще взривят преградите по мостовете?

— Но това не би позволило на трифидите да нахлуят в самия град. Има противотрифидни отряди, които да се справят с тях. Би трябвало да горят гнусните твари още докато напират по мостовете. Няма начин трифиди да навлязат по улиците!

— Е, този е намерил начин.

Кимнах към растението, което продължи на тласъци с трите си грамадни, но чудато скъсени крака. За пръв път виждах такъв огромен екземпляр. Подобно на водната разновидност на това растение убиец, която открихме в езерцето Кълъмбъс, гигантите сигурно са расли някъде във вътрешността на американския континент, далеч от човешките очи. Още един факт, който подсказваше, че тези растения са разумни. Дали „главното командване“ на трифидите бе крило този сорт като тайно оръжие, което да отприщи, щом прецени, че хората са особено уязвими?

Чудовището надвишаваше петкратно по ръст и най-високите сред себеподобните си. И май беше пет пъти по-бързо от тях. Пресече улицата и се скри в една пресечка.

— Не си блъскай главата над това — посъветва ме Гейбриъл. — Противотрифидните отряди скоро ще го изпепелят.

Едва успя да произнесе думите и от друга пресечка зад нас сякаш изригна плътна зеленина. Стори ми се, че успях да преброя осем смъртоносни растения. Бяха не по-ниски от своя събрат, затътрил се към Таймс Скуеър. Заплющяха жила.

Разнесоха се още писъци. Паниката стана необуздана. Ръмжаха двигатели, шофьори се мъчеха да намерят път към спасението, но движението бе замряло и само успяваха да се блъснат в съседните коли. Мнозина разчитаха, че автомобилите им са добро укритие и се свиваха вътре, затворили прозорците. Скоро обаче научиха злокобния факт, че не са в безопасност, както се надяваха. Мощта във великанските жила стигаше, за да пръснат стъклата с първия удар, а с втория да улучат хората в колите, погубвайки ги за секунди с отровата си.

Всички в автомобилите не след дълго проумяха, че могат да избягат само пеша, затова отваряха вратите и хукваха. Мнозина не бяха достатъчно пъргави. Жила, дълги трийсетина метра, свистяха във въздуха със смразяваща точност и улучваха оголените лица. Не мина много време, преди десетки повалени да се проснат в гърчове на улицата.

Мъже и жени с крясъци тичаха в една посока, привидно предлагаща спасение, но ги пресрещна друг трифид, повлякъл се към края на пресечката. Бяха принудени да се втурнат обратно.

Огледах улицата. Тесният вход на метрото се бе задръстил от ужасени нюйоркчани — хората се биеха с нокти и зъби да се доберат до сигурното според тях убежище под земята.

Яростните им вопли привлякоха вниманието на един трифид. Вместо да продължи на север, той спря. Конусът върху стъблото му се завъртя, за да погледне (у мен вече нямаше и сянка на съмнение в това) струпаните човешки тела, напиращи към тясната стълба. Вече знаеше къде ще намери лесна плячка. Свърна и се заклатушка към стотиците обезумели хора.

А това чудовище сред трифидите се движеше бързо. Стъблото се люлееше напред-назад високо над колите по улицата. Виждах жилото да се свива в спирала, готово да удари.

Не можех да търпя повече. Измъкнах автомата от сака, прицелих се и пратих хубав дълъг откос в отвратителното растение, с който разкъсах конуса и разпарчетосах жилото.

Погледът на Гейбриъл стана пронизващ.

— Дейвид, не биваше да го правиш.

— Няма да зяпам бездейно как тези твари изтребват невинни хора.

— Имаме друга задача.

— По дяволите задачата!

Стрелбата привлече и други трифиди. Повлякоха се стръвно по улицата. Тласнатите от паниката хора се хвърлиха към нас. Някой изблъска Марни от пътя си. Сграбчих я, за да я дръпна в относителната безопасност на вход на магазин.

— Добре, Дейвид, примами насам големите биячи — подхвърли Гейбриъл. — И сега какво?

Вторачих се в разклатените стъбла на великанските растения. Очевидно не бих успял да пръсна с куршуми конусите на всички.

— Дръж това — тикнах автомата в ръцете му и се обърнах към Марни. — Помогни ми да включим радиоапаратите в колите. Колкото се може повече… и звукът да е до дупка!

По изражението на Гейбриъл пролича, че ме смята за луд. Марни не се подвоуми. Втурна се с мен към прикованите от задръстването автомобили. Всички бяха изоставени, но двигателите на някои още работеха на празен ход. Не ни отне много време да включим радиото във всеки от тях и да го засилим докрай. Скоро през отворените врати на колите гърмеше смес от класическа музика, джаз и говор.

Двамата с Марни тръгнахме обратно към Гейбриъл, от силните звуци каросериите на автомобилите трептяха под ръцете ни.

Трифидите трябваше вече да са ни догонили. Те обаче спираха до всяка кола, за да проверят източника на шума. Тъкмо се вмъкнах в кабината на камион и пуснах радиото, когато меланхоличните акорди на китара секнаха изведнъж. Зазвуча тревожен женски глас:

— Внимание. Моля за внимание. Това съобщение се отнася за всички. В Манхатън са забелязани трифиди. Ако сте в дома си или в здрава сграда, останете вътре. Ако сте в кола или чувате съобщението на обществено място, насочете се на север към 102-ра успоредна улица. Портите ще бъдат отворени и можете да намерите убежище северно от стената, докато не бъде отстранена заплахата. Повтарям — заради собствената си безопасност трябва да се насочите към 102-ра успоредна улица. Портите ще бъдат отворени и ще…

В този момент си имах изобилие от други грижи, изобщо не се замислих какво ще последва, ако хиляди нюйоркчани ненадейно се озоват в нерадостните квартали на север от стената на затвора.

— Хитро го измисли, Дейвид — неохотно призна Гейбриъл. — Даде на онези хора шанс да отърват кожите. — Върна ми оръжието. — Но е време да свършим онова, за което дойдохме. Да вървим.

Той поведе малката ни група към Емпайър Стейт Билдинг. По улиците почти не се мяркаха хора. Или се скриха в деловите центрове, или слязоха в тунелите на метрото. Поне там чудовищните трифиди не можеха да ги достигнат.

Ние обаче нямахме никаква защита. Налагаше се непрекъснато да се провираме в задръстванията, а трифид след трифид се дотътряха на Пето Авеню. Тогава прозрях, че присъствам не на случайно промъкване на няколко растения, а на организирана атака. Доколкото успях да се ориентирам, напредваха от изток на запад, като изтласкваха хората пред себе си. И оставяха по един да пази кръстовищата. Ако това продължеше, трифидите скоро щяха да спрат каквото и да било движение на незащитени пешеходци. А заради огромната маса на растенията беше невъзможно просто да ги избуташ с кола. Срещу тях можеше да се излезе само с огнехвъргачки и булдозери.

До Емпайър Стейт Билдинг оставаха стотина метра, но ни се изпречи момиче с пушка в ръце.

— Сакраменто!

Цевта сочеше гърдите ми.

— Берлин! Думата сама изскочи от устата ми, преди да се усетя.

Тя кимна.

— Добре. Стойте тук. — Погледна Гейбриъл. — Сър, щурмоваците навлизат в момента. Трифидите са ги забавили малко в южните райони.

— Откъде, да му се не види, се взеха всичките тези проклети чудовища?

— Имаше промяна в плана, сър. Инженерите не само взривиха преградите по мостовете, но успяха и да отворят тунелите под реката.

— Милостиви Боже… значи трифидите изскачат изпод земята насред града.

— Адски цинична тактика, ако питате мен — обадих се. — Онези хора по улицата нямаха никакъв шанс. Или ще приемем касапницата за някакво случайно произшествие?

Гейбриъл ме изгледа сурово.

— Някои пък биха казали, че е дошло времето за разплата.

Озърнах се към Пето Авеню и разбрах, че ще отложим за по-късно спора дали постъпките на горяните са морално оправдани. Най-близкият трифид беше на не повече от двеста метра. И отгоре на всичко май проявяваше сериозен интерес към нас.

— Не мисля — подхванах, — че ще е много здравословно за нас да се застояваме тук.

Каквото и да се канеше да отвърне Гейбриъл, думите му потънаха в страховит взрив. Извъртях се и видях кълбата дим около подножието на Емпайър Стейт Билдинг. Гейбриъл се взря мрачно в мен.

— Вече влизат.

С тези думи се хвърли към огромното здание, което беше и щаб, и императорски дворец на Торънс. Не бях стигнал чак дотук, за да се крия във входа на магазин. Последвах го… и тогава загърмяха изстрели.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ПРЕСТРЕЛКА

Групи щурмоваци на горяните изскачаха иззад коли или от входове и се втурваха към подножието на огромната сграда. Димът се поразнесе и вече виждах, че две врати са изтърбушени навътре. Щурмоваците нахлуха през пролуката. Изстрелваха къси откоси от автоматите си, за да премахнат противника от пътя си.

И моята група побърза да измъкне оръжията от торби и калъфи, докато напредвахме към зданието. Гейбриъл Дийдс щракна закопчалките на калъфа за китара. Извади своя автомат и метна на рамо торба с ръчни гранати.

Озърнах се и забелязах още гигантски трифиди. Тези твари се придвижваха ужасяващо величаво, двайсетметровите им стъбла се клатушкаха с цялата гъвкавост и заплаха на великанска кобра, а конусите им се въртяха наляво-надясно, сякаш претърсваха улицата. Жилата плющяха във въздуха със съвършена точност, за да погубят поредната жертва. Както гледах, един мъж прояви неблагоразумието да надникне през отворен прозорец на третия етаж. Жилото го улучи но лицето. Той политна надолу и писъкът му проехтя по улицата.

Май бяхме сключили съюз със самия дявол. Но не ми оставаше време да умувам доколко нравствено е решението на горяните да пуснат тези чудовища по улиците на Манхатън. Пред мен беше разбитата врата. Надупчен от куршуми труп на щурмовак бе проснат върху дървените парчетии.

След секунда-две последвах Гейбриъл в сградата. Марни не се отделяше от мен. Не и беше тук мястото, но не можех да я изоставя на милостта на смъртоносните растения отвън. Вътре цареше хаос. Навсякъде търчаха хора. Някои стреляха. Други бягаха да си спасят живота. В това тясно пространство трясъкът на откосите и грохотът на гранатите ми се сториха толкова гръмотевични, че сякаш щяха да ми пръснат черепа. Синкав дим замъгляваше въздуха. Под него лежаха убити или ранени мъже и жени.

Сниших се зад един диван. Гейбриъл и Марни се присвиха до мен.

Намирахме се в голямо преддверие. Вече бях влизал тук, когато навестих Торънс заедно с Керис. Виждах същите статуи на Александър Велики, Юлий Цезар и Адриан, с наредените между тях саксии с папрати, които образуваха купчинки зеленина.

Долових как се провеждаше атаката. Щурмоваците напредваха на малки групи по пет-шест души, изпълняваха нещо като прескочикобила. Една група се хвърляше да превземе част от фоайето. Следващата ги изпреварваше към поредната цел и това се повтаряше.

Картечници отвръщаха на огъня иззад гъстите папрати, които май прикриваха охраната на Торънс. Догадката ми се потвърди, щом един щурмовак хвърли граната в зеленината. Взривът разхвърля листата и разбули нисък бетонен градеж с дебели стени, който приличаше на кутия. От амбразурите в стените цеви бълваха потоци от куршуми. Щурмоваците падаха като кегли. Кръв заливаше килимите. — По дяволите! — изохка Гейбриъл. — Здраво ни пердашат. — И сега какво? — Бутай дивана напред. Внимавай да е обърнат към бункера… и, за Бога, не си надигай главата.

Тримата тласнахме напред дивана на колелцата му. Беше твърде крехка преграда между нас и тези едрокалибрени куршуми. В най-добрия случай картечарите зад бетонната стена просто нямаше да забележат как се примъкваме.

Когато доближихме бункера на десетина метра, Гейбриъл извади нещо като ракетен пистолет с необичайно широко дуло. Пъхна шишкаво снарядче в затвора отзад.

— Наведете си главите.

Изстреля гранатата по бункера, тя се удари в бетонната преграда и избухна с ревящ тътен.

— Проклятие, разтрепераха ми се ръцете. Презареди, вдиша дълбоко и пак стреля. Този път ракетата влетя в един отвор на бункера. Надзърнах предпазливо точно навреме, за да видя как сътресението изтупа бял прахоляк от външната страна на укреплението. От амбразурите тутакси изригна черен пушек и картечниците вътре млъкнаха най-сетне. В този миг една ръка тупна Гейбриъл по рамото.

— Добър изстрел, Гейб.

Обърнах се към Сам Даймс, който се усмихваше невесело на Гейбриъл.

— Превземем ли фоайето, много близо сме до успеха. — Сам ми кимна. — Виждам, че си влязъл в отбора.

— И аз имам малко работа тук.

— Дейвид, нямам думи да ти кажа колко се радвам да те видя. Май ще имаме нужда от всеки, който умее да стреля. — Той докосна с пръсти другия си лакът, където по ризата се разпълзяваше червено петно. — Шрапнелче от граната. Да се бях научил да хвърлям гадорийките по-надалеч. — Унило поклати глава. — Сам се гръмнах, дето има една приказка.

По стълбата пред нас напираше цял рояк хора в черни униформи.

— Някой е повикал гвардейците — промърмори Гейбриъл.

Вдигнах автомата и пуснах откос по отряда от тежко въоръжени мъже. Неколцина се килнаха напред и се търкулнаха по стъпалата. Гейбриъл изстреля граната. Взривът повали още от тях.

Тогава в периферното ми зрение се мярна нещо зелено. Един от нашите сапьори залитна, стиснал гърлото си. С оглушителен вопъл се свлече на пода в гърчове.

Погледнах през рамо. Млад трифид се бе промъкнал в зданието. Макар и малко по-висок от два метра, носеше гибел. Обърнах се да изстрелям кратък откос, куршумите разкъсаха конуса и жилото вътре.

— Зад нас влизат трифиди! — креснах на другите. — Трябва да се махнем от фоайето.

Сам се навъси.

— Май се заклещихме между дявола и бездната.

Прав беше. Отпред гвардейци в черни униформи напираха към фоайето, а отзад улицата сякаш бе потънала под някаква омагьосана гора…, ако думата „омагьосана“ и подхождаше. Вместо бетонни тротоари, голи стени и асфалт, претъпкан с коли, имаше зелена ивица като в джунгла. Трифидите завземаха Манхатън. Посочих един коридор, който започваше от фоайето.

— Там има асансьор! — извиках. — Да се качим с него.

— Още не сме разчистили фоайето.

— Остави хората на Торънс да си мерят силите с трифидите. Хайде!

Изхвърчах иззад дивана. След мен хукнаха Гейбриъл, Марни и Сам. Докато стигнем, присъединиха се двама щурмоваци, понесли картечници. Гейбриъл оглеждаше недоверчиво асансьора.

— Ами ако са го изключили?

— Има само един начин да проверим.

Дръпнах вратата. Отвори се и откри мирния си махагонов уют. Огледала отразяваха опушените ни лица.

— Влизайте по-бързо!

Нямахме и секунда за губене. Отвори се друга врата наблизо и се появи изненаданото лице на човек от охраната. Завъртя пушката си, но щурмоваците се оказаха по-бързи. Надупчиха го, преди да е помръднал от мястото си. От стаята обаче се показаха още мъже и откриха огън по нас.

Щом всички се пъхнаха в асансьора, затворих вратата. Попаднахме в старомоден асансьор с ръчно управление. Вместо бутони с номерата на етажите, имаше само колело, което се завърташе към надписите „Нагоре“ или „Надолу“. Врътнах колелото. Асансьорът се раздруса и започна мудно да се изкачва. Прекалено мудно. Неясен силует застана от другата страна на матовото стъкло и стреля през него с пистолета си. Отвърнах с откос, за да му попреча да се прицели. След секунда кабината ни издигна над опасността. Стиснал окървавения си лакът, Сам Даймс успя да се усмихне отпаднало и кимна към пръснатото огледало зад гърба си.

— Ето ти седем години лош късмет за някой нещастник.

Бавно и с проскърцване на дъски достопочтеният вехт асансьор ни носеше все нагоре. Огледах се припряно — всички бяхме невредими, освен раненият в ръката Сам. Марни се взираше в мен сериозно и решително със зелените си очи. Дадох и пистолет. Проверих дали е свален предпазителят и обясних:

— Ако имаш нужда от това нещо, когато излезем, просто го насочи и стреляй. Нали схвана?

Тя кимна.

Гейбриъл и щурмоваците се възползваха от временното спокойствие, за да презаредят. И аз сложих нов пълнител на автомата си. Сам вирна брадичка към стрелката, въртяща се към номерата на все по-високите етажи.

— Трябва да стигнем до деветдесетия…, но бъдете готови. Нещо ми подсказва, че може да ни посрещнат тържествено.

— Тогава да го подминем и да излезем на деветдесет и първия — предложих аз. — Ако ни провърви, там няма да ни чакат. После ще слезем по стълбата.

— Бива си я идеята. — Сам се намръщи, щом сви пострадалата си ръка. — Някой знае ли как се управлява туй нещо?

Марни кимна и пристъпи към колелото.

— Добре, излизаме на деветдесет и първия етаж. — Сам измъкна затъкнатия под колана му пистолет. — Но ако ония типове на Торънс ги сърбят пръстите да натискат спусъка, може просто да забият сума ти олово през вратата, докато ги подминаваме. Затова се притиснете до страничните стени на кабината… не, само не в дъното. Тук, от двете страни на вратата. Зачакахме. Указателят на вратата посочи осемдесет и първия етаж… и бавно продължихме към осемдесет и втория.

Шумът от сражението във фоайето заглъхна. В асансьора, наред със скрибуцането на въжета и макари, чувах накъсаното дишане на спътниците си.

Намирахме се в чудат промеждутък. Нямаше план за предстоящата схватка, който да премислям неспирно. Можех само да стоя и да чакам следващата случка.

— Добре, пригответе се. — Гласът на Сам беше задавен от напрежението. — Доближаваме деветдесетия.

В напуканото матово стъкло на вратата правоъгълникът от мрак се смени с ивица светлина, щом стигнахме до деветдесетия етаж. Очаквах залп да прониже вратата. Нищо подобно. Кабината си трополеше нагоре.

Марни спря кабината на следващия етаж. Първо изскочиха щурмоваците, опрели гърбове и готови за стрелба с картечниците си. Те ни махнаха да ги последваме. Озовах се в коридор, по който бяха разположени офиси. Засега мястото изглеждаше опустяло. Табела ни насочи към стълбата.

По пътя натам щурмоваците отваряха с ритници всяка врата, която им се стореше подозрителна. В една стая половин дузина служители се криеха зад наредени шкафове с документи.

— Не стреляйте! — извика мъж с побеляла коса.

— Няма да гърмим, ако и вие не гърмите по нас — любезно отвърна Сам. — Имате ли оръжие?

— Не, сър. Ние сме архивари.

— Архивари, а?

— Да, сър.

— Да сте виждали гвардейци на тоя етаж?

— Не сме, сър.

— А истината ли ми казвате, господине?

Сам опираше цевта на пистолета в сгъвката на окървавената си ръка. Белокосият изпъна ръце още по-високо и се озърна уплашено към колегите си.

— Ами… ъ-ъ, видях неколцина гвардейци на стълбата, те…

— Колко бяха? И точно къде са?

— Четирима. Носеха картечница на тринога. Ъ-ъ… свалиха я по стълбата в края на този коридор.

— Благодаря — промълви Сам с искрена учтивост. — Съжалявам, че обезпокоихме вас и колегите ви. — Преди да излезе от стаята, той вметна: — О, да, препоръчвам ви да си седите зад тия шкафове. И не правете глупости, като например да се обадите по телефона. Схванахте ли?

— Напълно, сър. Благодаря.

Върнахме се в коридора. Сам поговори с щурмоваците, които ни поведоха в колона.

Щом видяхме стълбището, щурмоваците ни посочиха да изостанем малко. И двамата издърпаха щифтовете от гранати и ги метнаха надолу по стълбата. Преди грохота на взривовете дочух нечий вик на изненада. После настъпи тишина. Щурмоваците се втурнаха по стъпалата и стреляха по някого, след това ни дадоха знак да се присъединим към тях. На завоя на стълбата видях картечница, килнала се от триногата си. До нея се бяха проснали оплескани с кръв трупове.

— Напомнете ми да похваля оня чичко в доклада си — подхвърли Сам с насилена усмивка. — Той ни отърва.

Подбирахме къде да стъпим по гладкия мрамор, сплескан с алена каша, хлъзгава като машинно масло. Налагаше се да стискаме перилата, за да не тупнем по задник. Все пак скоро стигнахме до коридора на долния етаж, където се възползвахме от скъпия килим, за да си изтрием подметките.

Табелата ни осведомяваше, че сме на деветдесетия етаж. Усетих се, че надничам през прозореца към слънцето, спуснало се ниско над привидно мирния Манхатън. Лъчите на залеза се отразяваха червеникави от прозорците по сградите на деловите центрове.

— Продължавайте! — изсъска ни единият щурмовак. — Аз ще ви пазя гърбовете.

Другият тръгна пръв по коридора. Торънс бе свършил много работа тук. Офисите бяха превърнати в снабдена с всичко необходимо болница. Зърнах за миг изтърканите до блясък плочки и внушителните лампи под тавана на операционна зала. Тогава неочаквано от двете страни на главата ми се появиха ярки точици и изсвистяха покрай мен по коридора.

Незабавно се опрях на коляно. Огледах се — двама гвардейци в черно стреляха по нас с автоматичните си пушки. Повечето куршуми се бяха забили в щурмовака, който вървеше отзад. Безжизненото му тяло лежеше по лице в коридора. Натиснах спусъка на своето оръжие и пратих по двамата дълъг откос от автомата. Още насочени наслуки куршуми изтръгнаха мазилка от стените в облачета бял прах.

Примигах, за да почистя очите си, и видях гвардейците да се свличат.

— По-чевръсто! — нададе вопъл водещият ни щурмовак и се втурна по коридора. Не изоставахме.

Миг по-късно той нахълта в приемна. Пред нас се откри редица от фигури в черни униформи, бранещи набързо стъкмена барикада от преобърнати бюра, кантонерки и шкафове. Странно, но бяха от нашата страна на укритието, а не от другата, както бихме очаквали.

— Хвърлете оръжията! — викна им Гейбриъл. — Хвърлете ги!

Някои решиха да се инатят.

Точен изстрел от пистолета на Марни запрати един от тях към бюро, стиснал шията си с двете ръце.

Стрелях на къси откоси, куршумите откъсваха парчета дърво от плотовете на бюрата. Но доста от тях попаднаха в по-меки мишени. Хората в черно се гърчеха като марионетки с отрязани конци, преди да паднат на пода. Други гвардейци избраха втората възможност.

Разкрещяха се с все сила, метнаха настрани оръжията и вдигнаха ръце. Гейбриъл излезе напред и им заповяда да легнат с изпънати ръце. Забелязах, че накуцва, оставяше кървави следи по килима. Озърнах се към Сам Даймс — куршум бе одраскал лицето му. По долната му челюст постепенно се събираше брадичка от кръв. Все пак не беше пострадал много зле и отиде да обсъди положението с щурмовака.

В този миг осъзнах, че усещам лявото си ухо необичайно студено, сякаш към него е притисната бучка лед. Открих учуден, че горната третина от ухото ми просто е изчезнала. Погледнах си пръстите, които също лъщяха в червено. Преместих поглед към горната част на дясната си ръка. Беше осеяна с мънички рани и от всяка висеше капка кръв. За свой късмет не изпитвах болка и когато се опитах да размърдам ръката си, вършеше добра работа.

Минаха няколко минути, докато преместим оцелелите гвардейци и ранените в един склад. В ъгъла на стаята видях телефон и си позволих удоволствието да изтръгна кабела от стената, преди да ги заключим вътре. Щом нашата малобройна и все по-оплескана с кръв групичка се събра отново в приемната, Сам изрече тихо:

— В момента не виждам какво друго да сторим, освен да пердашим направо през тая барикада.

— Мислиш ли, че Кристина и Керис още са тук?

— Такива са последните сведения, които получихме. Гейбриъл ни огледа. — Всички ли презаредихте?

Закимахме.

— Добре — прошепна Сам. — Хайде да го направим.

Хвърлихме се към прекатурените мебели. Ръката ми избра точно този момент, за да започне да ме мъчи. Изпъшках, стиснах зъби и се прехвърлих през барикадата, за да се плъзна от другата и страна.

Заварих изглед към втора редица от обърнати маси, която образуваше още една преграда в края на коридора. „Страхотно… направо страхотно“, помислих, докато моята нервна система свикваше да праща ясни и силни сигнали за болка към изтормозеното ми съзнание. Стиснал автомата в едната си ръка, аз трополях напред. Тогава над една маса се показа цевта на пушка, а зад нея погледа ми срещнаха чифт зелени очи в рамка от червена коса. Спрях като закован.

— Керис? — смънках невярващо.

Тя отпусна надолу пушката и се откри изненадано лице.

— Дейвид Мейсън? Адски се забави.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ПРОЛУКА

Само стоях, вперил поглед в лицето на Керис. Дотогава не ми беше лесно да повярвам, че някога ще я видя отново. Тя се усмихна.

— Вече се чудех дали изобщо ще се добереш дотук.

— Това мое пътешествие беше твърде богато на премеждия — успях да смотолевя.

След малко Гейбриъл дойде при нас.

— Най-добре си довършете прегръдката вътре — посъветва ни с бледа усмивка. — Всеки момент може някой да ни навести.

Продължихме по коридора. До стените лежаха двама мъртви гвардейци. От една врата изскочи Кристина.

— Дейвид! Дейвид!

Налетя ме и се притисна към мен с такава сила, че ми напомни в какво състояние е ръката ми. Но въпреки острите приливи и отливи на болката прегърнах и Кристина с удоволствие.

— Ей, радвам се да те видя пак… нали нищо не ти сториха?

Лицето и сияеше от вълнение. Заговори учудващо гладко:

— Керис уреди тук истинска война! Тя застреля лошите хора. Построи стената. После седяхме и ви чакахме. — Изведнъж ме изгледа укорно. — Но ти се домъкна след цял век, повлекан такъв.

Засмях се.

— Е, вече съм тук. — Озърнах се към Сам. — Сега остава само да решим как ще се измъкнем.

Той потърка замислено ченето си. И май се изненада, щом видя кръвта по пръстите си.

— Като гледам, не можем да прибързваме. Сещам се обаче, че по някое време вратата на тоя асансьор ще се отвори. И ще излязат или хора на Торънс, или нашите. Значи е най-добре да се погрижа дотогава някой да пази на барикадата.

Отиде да размени няколко думи с щурмовака, който зае позиция с картечницата си зад обърната маса.

А Марни ни доближи. Керис трепна, когато я видя. Взираха се изпитателно една в друга. Сякаш, без да съзнава, Керис плъзна пръст по лицето си там, където Марни имаше белег. Така постъпва човек, застанал пред огледало.

— Ти си ми сестра, нали? — прошепна Керис.

— Марни не може да говори — намесих се и споделих набързо, каквото знаех за миналото на момичето.

Керис кимаше. Стори ми се зашеметена от вида на жената, застанала пред нея.

— Преди време се питах нямам ли близначка. В края на краищата имам много братя и сестри, а сред тях се срещат близнаци. Сигурно са ни разделили още след раждането. Погледни и очите. Еднакви са с моите… но горкото и лице… Как ми се иска да се разправя с плъховете, които са и сторили това!

— Както виждам, вече си започнала — кимнах към мъртвите гвардейци.

Тя ми обясни какво се случило. Била при Кристина, когато чули тревожния сигнал за нападението. По телефона от партера им съобщили объркано, че долу се развихря истинска битка. Гвардейците, пазещи деветдесетия етаж, казали на Керис, че тя и Кристина ще бъдат преместени в друга част на Манхатън. Било ясно, че ако това стане, Сам и хората му щели трудно да открият отново двете жени. И тя решила, че е време да направи нещо. Знаела, че горяните успели да вмъкнат три свои агентки сред медицинските сестри, настанени на етажа. Извадили скритите оръжия, убили двама от гвардейците и успели да преградят достъпа до коридора. Още гвардейци се добрали до етажа и струпали втора барикада. Керис знаела, че държи силен коз — те не биха рискували да си пробият път със стрелба, за да не навредят на Кристина заради скъпоценните и яйцеклетки.

Аз пък и разказах как схватката долу се оплете още повече при нахлуването на трифиди по улиците. За известно време на деветдесетия етаж се възцари неспокойна тишина. Нито ни нападнаха войници на Торънс, нито дойдоха да ни изведат нашите. Не звъняха телефони. Електрическите лампи светеха равномерно. Зад прозорците кървавочервеното слънце се спускаше към хоризонта. Заехме се да проверим оръжията и да се погрижим за раните си. За наш късмет никой не бе пострадал сериозно. Гейбриъл като че беше улучен най-неприятно. Куршумът бе пронизал прасеца на крака му. Въпреки това продължи да подскача, подпирайки се на метла, която стискаше под мишница. Доста приличаше на Дългия Джон Силвър от „Островът на съкровищата“. Застанах до Керис пред прозореца.

— Забелязваш ли нещо?

— Много нависоко сме. Оттук всичко изглежда съвсем нормално.

Кимна към река Хъдзън отвъд острова, която блещукаше в червено и златисто от залеза.

— Красиво е, нали? — Добави печално: — Все едно е в рая. Веднъж отидох на риболов нагоре по реката. Там по склоновете на хълмовете личат останките от вилите на милионери. И можеш да си представиш за миг какви са били, преди всичко да отиде по дяволите. Във въображението си виждах деца да си играят в басейните, а техните майки и бащи да четат, излегнати в шезлонги, или да приготвят цвърчащи пържоли на барбекю… — Тъжно поклати глава. — Как мислиш, ще се върнат ли онези дни?

— В някои места по света вече са се върнали — уверих я. — У дома още празнуваме Нощта на огъня. Разпалваме големи огньове навън, изстрелваме фойерверки и печем картофи в жарта. Децата обожават празника. Възрастните също. — Усмихнах се. — Но май всички възрастни се будят махмурлии на другата сутрин.

— Нощта на огъня ли? Какво е това?

— Стар езически обичай. — Усетих, че се подхилвам. — Може би е свързан с някакви ритуали за плодовитост. В огъня изгаряме и чучела на един човек, който се казвал Гай Фокс.

— Ама че сте чудаци вие, британците. — Тя сбърчи нос развеселена. — И като си помисля каква щуротия сторих — взех, че се влюбих в британец.

Целунах я.

— Ако ще го правим както се полага, трябва да дойдеш с мен в родината ми и да се запознаеш с моето семейство.

Тя огледа офиса, издигнат стотици метри над земята.

— Когато се махнем оттук, ще дойда с най-голямо удоволствие. И за да се придържаме докрай към нравите на Стария свят, ще се оженим, нали?

— Защо не? — засмях се.

За малко попаднах в кръг от щастие… колкото прекрасно, толкова и нелепо.

Може би заради естественото желание да не мислят за изпълненото с опасност чакане високо в небостъргача, хората си отвличаха вниманието с дреболии — варяха още кафе и играеха карти, като залагаха кибритени клечки. По-късно заварих Сам Даймс да седи на едно бюро и да пише в бележник. Вдигна поглед към превързаната ми глава.

— Ей, Дейвид, как е ухото?

— Парчето, което още е на главата ми, смъди до полуда. — Подсмихнах се уморено. — А другото късче, отхвръкнало някъде по коридора, изобщо не ме боли.

Сам се изкикоти.

— Май вие, англичаните, му викате на туй черен хумор. Искаш ли кафе? — Наля от горещата течност в картонена чашка. — Торънс хич не скъпи усилия да има от най-хубавото.

— Благодарско. — Взех чашката. — А как е ръката ти?

Той понадигна ръката си, провесена на превръзка през шията му.

— О, добре си е. Само съм одраскан на лакътя. — Както си му беше присъщо, Сам неочаквано смени темата. — Знаеш ли, голяма смехория ми се случи насред всички тия схватки. Изведнъж в главата ми изскочи не друго, ами решението на инженерна главоблъсканица, дето ме тормози от месеци. Както си стрелях по живи хора, ненадейно си рекох: „Сам Даймс, защо не прокараш релсовия път северно от езерото, а не южно, защото…“ О, ти и представа си нямаш за какво говоря, нали? — Въодушеви се и продължи по-припряно: — Преди военната си служба бях железопътен инженер и пак ще си бъда такъв, като свърши службата… Ако е рекъл Господ. Виж сега, имах си затруднения, че дори и главоболия, с прокарването на железопътна линия от ново пристанище на едно езеро до близкия град. Там пречат всякакви хълмчета, чукари, гадни широки проломи… направо душата ми излезе от умуване. Както и да го намислях, не ставаше добре. А докато налитахме напред по тоя коридор, оръжията гърмяха, гранатите трещяха, все едно възвестяваха Страшния съд, изведнъж си рекох: „Сам, защо не прокараш линията на север от езерото… Ще спестиш цели километри релси и месеци труд…“ Слушай, Дейвид, май е доста смахнато да ме осени такава идея насред битка с толкова кървища, а? И сега отделих няколко минути да я запиша, за да не забравя.

Сам поприказва още малко за хрумването си. Досетих се, че както ние с Керис си мечтаехме за бъдещето, дългурестият инженер намери временна утеха във видението за новата железопътна линия.

Огледах се. Марни и Кристина се сближиха веднага. Усмихнати си общуваха с някакъв набързо измислен език на жестовете, който, изглежда, и двете разбираха. Щурмовакът си бъбреше с лаборантките, които участваха в нелегалната мрежа на горяните. Керис още рееше поглед през прозореца. Вече бе притъмняло. В околните здания светеха силни лампи.

Само Гейбриъл Дийдс седеше зад барикадата. Наблюдаваше навъсен вратите на асансьорите. До себе си бе нагласил картечницата, взета от убит гвардеец. Знаех, че чака момента, когато войниците на Торънс ще изскочат от асансьорите.

Колкото и да бдеше Гейбриъл, асансьорите упорито не се раздвижиха до края на нощта. Спахме на смени. Сам, Гейбриъл и аз се редувахме да наблюдаваме асансьора и коридора към стълбата. Сутринта закусихме с каквото намерихме в столовата. Сам се погрижи пленниците ни в склада да получат храна и вода.

Когато беше мой ред да пазя зад барикадата, Сам дойде с чаша кафе в ръка. Позяпа смълчаните асансьори и се почеса по наболата брада.

— Да знаеш, вече си мисля, че нашите хора не са успели да превземат сградата. Досега непременно щяха да се свържат с нас.

— Но и нищо не сме чули от хората на Торънс.

— Вярно… съвсем вярно. — Замислено плъзна пръст по носа си. — Но сега имаме онуй, което Торънс смята за най-ценната си плячка. — Кристина.

— Не забравяй себе си. Ти, Дейвид, си ключето на Торънс към остров Уайт и оная ваша машина, дето преработва соковете на трифидите в бензин. И двете неща са страхотно важни за него. И двете, ако попаднат в ръцете му, ще му разчистят пътя да гради империята си, докато… — Сам разпери ръце, сякаш обгръщаше цялото земно кълбо. — Тъй, де… Не вярвам да има граници за амбициите на Торънс, а ти?

— Значи мислиш, че Торънс едва ли ще прати гвардейците си тук да бълват огън с картечниците и да мятат гранати?

— Поне засега.

— И както излиза, ще си кротуваме и ще чакаме първо той да направи нещо.

— Да не смяташ, че трябва да ходим да се бием с него?

Вдигнах рамене.

— Само се притеснявам, че му даваме време да скалъпи някакъв план.

— Но както си седим тук, на деветдесетия етаж, никъде не можем да мръднем.

— Съгласен съм. А защо да не проверим някак какво става долу? В края на краищата има и трета възможност.

— И тя е?…

— Торънс също да е загубил битката. Ами ако трифидите владеят всичко?

— Като гледам, може и да си налучкал. — Сам се замисли.

— Ммм… Да знаеш, май ще помоля Гейб да се поразходи надолу…, ако му позволи кракът.

Гейбриъл Дийдс гореше от желание да се пораздвижи. Грабна картечницата.

— Без геройства, Гейб — помоли го Сам. — Просто виж дали можеш да научиш какво става долу и се връщай по-скоро. Разбрахме ли се?

— Добре. — Гейбриъл стисна и две гранати в огромната си длан. — Но защо да не снеса и две яйчица по пътя? Тръгнах с него към стълбата. Още накуцваше и си помагаше с метлата, вместо патерица, но не би допуснал дреболия като рана от куршум да му попречи. Стигнахме и той понечи да слезе на първото стъпало. Побързах да го възпра и вдигнах пръст пред устните си, защото дочух слабичък шум, почти като ехо, от нечии прокрадващи се стъпки. Дръпнах ударника на моя револвер. Наведох се леко и подвикнах в стълбището:

— Сакраменто! Гласът ми заехтя надолу. Последва дълго мълчание. Пак извиках: — Сакраменто!

Отекна и отговор:

— Калифорния!

Отвърнах с изстрел, куршумът рикошира по стълбището.

Беше очевидно, че Гейбриъл няма да слезе оттам. Десетина минути двамата с него влачехме бюра от близкия офис и ги бутахме надолу по стъпалата. Щом свършихме работата, всеки желаещ да профучи нагоре по стълбата щеше да се катери по бъркотия от съборени мебели. Разбира се, оставаше и стълбата към горния етаж. Забелязах, че има подвижна решетка, която може да я закрие напълно. Нямахме катинар, затова я вързахме здраво с парчета кабел. Добавих последния щрих с ръчна граната, залепена за крака на маса — въженце свързваше щифта и с решетката. Ако някой се опиташе да я отвори, щеше да се натъкне на неприятна и твърде шумна изненада. Върнахме се да разкажем на Сам.

— Май вече сме наясно — изрече той тихо. — Торънс е разгромил нашите хора. Неговите гвардейци са заели сградата.

Не след дълго звънна телефонът. Сам го позяпа и подхвърли:

— Изглежда, някой иска да се пазарим.

Този някой се оказа самият Торънс. Потвърди, че неговите хора контролират зданието. Заяви, че нахлулите трифиди са унищожени и войските му отново са стиснали за гушата Манхатън. Настоя да се предадем веднага, без да поставяме никакви условия. Сам го посъветва да се отправи към ада. И затвори телефона. Когато Торънс се обади повторно, той (макар и през зъби, както предполагам) направи по-умерено предложение. Да напуснем невредими Ню Йорк, ако му предадем Кристина Скофийлд. Великодушно спомена, че и аз мога да се махна. Сам обеща да си помисли. И пак затвори.

— Естествено и на една думичка не му вярвам — обърна се към нас. — Ще ни прецака в мига, в който излезем оттук.

— Значи нямаме голям избор — вметна Гейбриъл. — И сега какво ще правим?

— Както аз си го представям, или не мърдаме, защото сме уверени, че не би рискувал да навреди на Кристина при безогледна атака, или се предаваме. Или измисляме друг начин да се измъкнем от туй място. — Сините му очи ни оглеждаха сериозно един по един. — Е, дами и господа… да имате някакви идеи?

ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

В СТРАНАТА НА СЛЕПЦИТЕ ЕДНООКИЯТ Е ЦАР

Сам Даймс изтъкна, че в такъв момент не бива да решаваме прибързано. Торънс не би се опитал припряно да ни покори със сила, докато сме на деветдесетия етаж. Можеше да изчаква от нашата непреклонност да се ронят парченце след парченце. Пък и ние нямаше как да си седим тук цяла вечност. Затова при следващото обаждане на Торънс Сам се зае да преговаря с него. Това се проточи до късния следобед. Малко след шест часа вечерта Керис вдигна ръка.

— Чакайте… някой чува ли това?

— Стрелба е — установи Сам.

— Но кой стреля и по кого?

Гейбриъл тръгна към вратата на асансьора с оръжие в ръцете си.

Отидох при него до асансьора. Притиснах здравото си ухо към вратата и дочух изстрели, отекващи нагоре по шахтата. Отначало стрелбата трещеше непрекъснато. Най-сетне намаля до отделни гърмежи. Скоро всичко стихна. Сам стоеше, склонил глава встрани в очакване на още звуци. Накрая подхвърли:

— И какво, по дяволите, се случи долу?

Върнахме се зад барикадата от мебели. Тогава чух бръмчене. Потърсих източника на звука и стигнах до малка дървена кутия с наредени по нея превключватели.

— Вътрешната разговорна уредба — обясни Керис. — Някой се опитва да се свърже с нас по нея. Сам се вторачи недоверчиво в апарата.

— Защо не по телефона, както досега?

— Ами ако телефонната система е повредена?

— Тъй да бъде. — Сам взе кутията. Кабелът и се проточваше към стената. — И как се включва туй нещо?

— Дай на мен. Керис натисна един превключвател. Сам не продума. Само слушаше. Високоговорителят съскаше тихо. Накрая Сам промълви колебливо:

— Ало?

Прозвуча мъжки глас:

— Сакраменто.

Искрица надежда замъждука в очите на Сам. Отвърна с паролата и попита:

— Кой се обажда?

— Сър, аз съм сержант Грегъри Кембъл от щурмоваците на горяните, трета дивизия.

— При теб ли е лейтенант Тръскот?

— Съжалявам, сър, той загина преди малко. Тук имаше страхотна битка.

— Какво е положението?

— Събрахме се с други хора от отряда, сър. И извършихме ново нападение срещу сградата преди половин час.

— Завзехте ли я, Кембъл?

— Да, сър, но няма да издържим дълго. Най-почтително ви предлагам, сър, да се смъкнете адски чевръсто във фоайето, за да се махнем. Вражеските танкове ще бъдат тук всеки момент.

— Благодаря, Кембъл. Веднага слизаме. — Сам ни погледна. — Май току-що си купихме билета за заминаване.

На този етаж асансьорите се повикваха автоматично. Гейбриъл натисна бутона и кабината пристигна послушно след секунди. Щом вратата се затвори за дългото спускане, Сам нареди:

— Всички да сте скупчени около Кристина, когато излезем във фоайето. И оръжията ви да са готови. — Очите му тревожно се взряха в стрелката, спускаща се по номерата на етажите. — Все пак не знаем какво ще заварим там, нали?

Озърнах се към Керис. Тя ми се усмихна ободряващо и усетих пръстите и да стискат ръката ми. Долу ни чакаше изненада. Фоайето пустееше. Огледах се и забелязах черни петна по мраморния под, където бяха избухвали гранати, също и ръждивокафяви съсиреци. Още с излизането ни от асансьора видях, че съсипаните мебели са разчистени. Странно, но въпреки шума от сражение, който чухме, нямаше нито една празна гилза.

На входа на сградата стоеше един-единствен щурмовак на горяните. Държеше пушка и имаше типичната зелена кърпа на врата.

— Насам, сър — викна ни той. — Побързайте, моля ви.

Дори от такова разстояние виждах, че лицето му е поаленяло. Внезапно прозрях, че е пламнало от притеснение… или срам. Прекосихме до половината обширния мраморен под, когато чух Гейбриъл да си мърмори:

— Изобщо не ми харесва… нещо не е наред. Още пет крачки… и щурмовакът бе сполетян от чудато произшествие. Изведнъж изхвърча с гърба напред. Докато излиташе през вратата, извика задавено:

— Съжалявам! Не исках…

Щом изчезна, мястото му заеха десетина гвардейци в черни униформи. Без суетене се прицелиха с картечниците си в нас. Ние пък насочихме оръжията си към тях.

Иззад гвардейците пристъпи напред мъж, когото бях срещал — Рори Мастърфийлд, човекът с острите черти на лицето. Запознахме се на парахода, който ме докара в Ню Йорк. Носеше панталон и фланела. Разпери ръце да покаже, че не е въоръжен.

— Керис, помоли приятелите си да оставят тези пушкала на пода.

— Няма.

— Кажи им! — настоя Мастьрфийлд. — Няма смисъл всички да измрете.

— Ние излизаме оттук! — кресна Керис. — Кажи на своите хора да се дръпнат от пътя ни.

— Знаеш, че няма да минете през тази врата. На улицата отвън има стотици войници.

— Няма да стреляте.

— Нима?

— Така е. Защото не бихте рискували да раните Кристина. Торънс цени твърде много това, което тя има.

— Значи изпаднахме в безизходица, а? Произнесе думите и отстъпи заднешком. После изпъна ръцете си над главата.

Изтълкувах движението като знак към някого. Озърнах се за скрити снайперисти. Над главата ми личеше, че електротехниците са започнали да слагат временно осветление вместо изпотрошените при вчерашната битка полилеи.

И Сам забеляза това. Измъкна граната от колана си. Аз вдигнах автомата. Тази синкаво-черна цев, завъртяла се към гвардейците до вратата, беше последното нещо, което си спомням ясно от този момент. Защото точно тогава ми се стори, че цялата сграда се стовари върху главата ми.

Следващата по-смислена представа беше споменът как погледнах нагоре към осеяния с жици таван. От тях като чудновати плодове висяха пръчки динамит.

Изобщо не чух самия взрив. (Поне не помня да съм го чул — сигурно беше от сътресението.) Почувствах обаче въздействието, по това нямаше спор. Когато отворих очи, различих смътно само чифтове ботуши, ходещи бързо около главата ми. Тогава не чувах нищо. Дори си представях, че някой е натъпкал памук в ушите ми. Но пък ясно усещах по лицето си боцкане като от игли и карфици.

Засега нямах нищо против да се излежавам на пода, защото светът започна да се клати замайващо около мен. Но тъкмо реших, че стоенето прав не е за мен, и ръце ме награбиха за дрехите, за да ме вдигнат грубо. Примигах и размазаната гледка се проясни. Вдясно от мен беше Гейбриъл Дийдс. От носа му шуртеше кръв, а едното му око се бе затворило в голям оток.

Извих глава наляво. Там стоеше Керис, лицето и беше бяло като хартия. Слухът ми се възстанови наведнъж, придружен от кънтене — досетих се, че идва някъде от собствената ми глава, която трясъкът размъти. Зад себе си зърнах почерненото от взрива лице на Сам Даймс. Там бяха и останалите от нашата раздърпана групичка — Кристина, Марни, щурмовакът и двете агентки под прикритие.

А около нас възбудено шетаха десетки гвардейци. Забелязах, че Рори Мастърфийлд ме наблюдава с изражение, което можех да опиша единствено като самодоволно.

Трепнах от все по-силното смъдене около очите си. Бях по-височък от средния ръст и предположих, че плащам цената за близостта на лицето ми до експлозията. Усещах жилещите следи от изгарянията. Хванаха ръцете ми и ме претърсиха за оръжие, което можеше да е скрито в ръкав или обувка. Скоро гвардейците се успокоиха и един извика към входа:

— Арестуваните са проверени!

Редицата от черни униформи пред мен се раздели. Висока фигура закрачи към нас. Отново се взирах в решителното лице с едно зелено и едно жълто око. Торънс изглеждаше доволен. Огледа изпитателно лицето ми, сякаш преценяваше отдавна жадувана ценна антика.

— Да — отрони накрая. — Мейсън, забележително приличаш на баща си. — Усмихна ми се. — Не след дълго ще мога да се отплатя на Бил Мейсън за това — посочи своето око, подобно на яйчен жълтък. — Повярвай, ще му го върна тьпкано. А как е твоята майка Джозела Плейтън?

Упорито стисках устни и не продумвах.

— Или вече предпочита името Джозела Мейсън? — Пак се усмихна и толкова доближи лицето си до моето, че жълтата очна ябълка се зарея пред очите ми. — Предвкусвам нашата нова среща. Хъм… Като се замисля, Джозела не може да е чак толкова стара, нали? О, знам, че е натрупала твърде много годинки, за да зачене естествено. Но съм убеден, че може да износи някои от потомците на Кристина, нали?

Торънс не изчака отговора ми, а огледа другите си пленници. И отново ми се стори доволен. Имаше защо. Подмами ни да слезем във фоайето, като се възползва от хванатия щурмовак. В прилив на вдъхновение хората му бяха окачили пръчки динамит по тавана, подреждайки експлозива така, че да няма смъртоносни шрапнели, а разтърсваща ударна вълна, която да зашемети жертвите си. Имаше риск главите ни да пострадат сериозно, но Торънс бе заложил на увереността, че яйчниците дълбоко в корема на Кристина ще останат невредими и хирурзите му ще успеят да ги извадят незабавно при нужда. И баща ми охотно признаваше, че Торънс е добър организатор, ако ще и да прилага дарбата си с безгранична жестокост. Отгоре на всичко бе пришпорил антитрифидните си отряди да се разшетат през нощта. През един прозорец виждах защитени с броня булдозери да разчистват овъглените останки от онези доскоро страховити двайсетметрови растения. Несъмнено ги бе поразила истинска огнена стихия от множество огнехвъргачки. Нашествениците — и хора, и трифиди — бяха премахнати от Манхатън и градът отново се намираше в желязната хватка на този мъж.

Торънс поспря и се вторачи в двете си дъщери. Първо впи поглед в Марни, особено внимание отдели на белега. И пак се обърна към Керис.

— Знаете ли, според мен наистина сте близначки. Разбира се, вече не сте чак толкова еднакви. Мастърфийлд… — подхвърли през рамо.

— Да, сър? — Искам да се погрижиш Керис Бедекер отново да прилича на сестра си. И след това да бъде пратена в Родилния център.

— Слушам, сър — отзова се Рори Мастърфийлд, без да прикрива задоволството си. — А другите, сър?

— Дейвид Мейсън има място в плановете ми за остров Уайт. Останалите… — Махна с ръка пренебрежително. — Мисля, че ги очаква дълга и неприятна кариера във въглищните мини. Естествено нямат шансове за повишение. А сега според мен е важно да…

С безсловесен рев Марни се откопчи от човека, който я държеше. Метна се напред и замахна към лицето на Торънс със свити пръсти. Той се отмести, но преди това видях как ноктите и оставиха червени резки по едната му буза.

Пръстите и не успяха да стигнат до здравото око на Торънс, защото гвардейците я налетяха и я повлякоха назад. Ръмжаща от бяс, Марни се счепка с тях.

С ловко движение Торънс извади пистолет изпод сакото си и стреля.

Марни притисна длан към гърдите си. Лицето и се сгърчи от болка и тя се свлече. Остана неподвижна, паднала по лице върху пода.

Свих юмруци и пресметнах шансовете си да забия поне един свестен удар в лицето на този тип. Торънс обаче реши да не рискува повече.

— Оковете ги във вериги. — Ядосан, докосна одраното си лице и втренчи гневен поглед в притихналото тяло на Марни. — И хвърлете това нещо в пещите за изгаряне на боклуци. Държеше пистолета, без да го прибере в кобура.

Гвардейците се заеха да закопчават стоманените белезници на китките ми, когато чух врява на улицата отвън. За миг дори се надявах, че е заради завръщането на трифидите. Но нямаше викове на уплаха. По-скоро надигаща се гълчава на гласове, които спокойно настояваха за нещо.

Зеленото око на Торънс се изви свирепо към главния вход. Проследих погледа му. Там имаше наредени войници от гражданската защита, въоръжени с пушки. Забелязах, че се споглеждат притеснени. После един по един се отместиха.

Обзет от любопитство, надигнах се на пръсти да надникна над главите на гвардейците пред мен, а във фоайето проникнаха отзвуци на много гласове. Дори гвардейците се разсеяха и забравиха да оковават пленниците си.

Войниците отвън се дръпнаха още малко настрана и аз зърнах, макар и да не вярвах напълно на очите си, как твърде странно сборище от хора влиза в сградата. Разбрах, че са слепи. Ходеха с пъргава увереност, почуквайки остро с бастунчетата си по мраморния под. Всъщност бяха толкова много, че трополенето на техните бастунчета заглуши всички останали звуци наоколо.

— Това пък какво е? — попита Торънс с крайно раздразнение. — Махнете тези хора оттук.

Но незрящите продължиха напред и макар отначало да ми се стори, че са десетки, бяха стотици. И каква разнолика смес — тук се бяха събрали всички цветове на човечеството. Някои носеха изискани дрехи, други — парцали. Явно идваха и от свободната част на Манхатън, и от робския лагер на север.

Изражението на Торънс подсказваше, че се колебае между гнева и недоумението.

Начело на чудатото шествие вървеше сляпа жена на около седемдесет години с дълга бяла коса. Водеше я зрящо момиче, което вървеше до нея.

Изведнъж Торънс се разсмя. Погледна мен, после и Сам Даймс.

— Знам какво е това, Даймс! — Посочи слепците с пистолета си и добави: — Ето го твоето тайно оръжие. — Прихна още по-силно. — Нищо по-добро ли не можа да измислиш?

— Аз… аз не знам нищо за това. Гласът на Сам Даймс едва се различаваше от шепот.

— О, значи се отричаш от тази нелепа пантомима? Най-после малко здравомислие! — Торънс се завъртя към незрящите мъже и жени и им изрева: — Чуйте ме! Не знаете ли, че старата поговорка си важи и до днес? — Посочи зеленото си око. — В страната на слепците едноокият е цар!

— Генерал Филдинг… — подхвана старицата невъзмутимо.

— Я се махай, сляпа жено. И отведи своята сган.

— Няма да си тръгнем, генерал Филдинг. Или би трябвало да се обръщаме към вас с истинското ви име… Торънс, нали?

Веселието му се изпари.

— Мастърфийлд, разчистете това място и ако не се махнат до пет минути, заповядай да открият огън по тях. Гвардейците насочиха оръжията си. Жената заговори с ясен глас, но не на Торънс. Тя повика:

— Стивън? Стивън? Тук ли си?

Това беше сигнал за слепците. Със спокойно достойнство се заобаждаха гръмко:

— Елизабет? Елизабет?

— Антъни?

— Ханс, тук ли си, Ханс?

— Джо? Чуваш ли ме, момчето ми?

— Колийн?

— Роуз?

— Аарън, тук ли си, синко?

— Тио…

— Майкъл, аз съм — баща ти…

И поробените, и свободните незрящи викаха синовете и дъщерите си.

— Колийн?

— Бенджамин, майка ти е тук. — Чуваш ли ме, синко?

— Томас…

С неудържима ярост Торънс излая на хората си:

— Изтласкайте навън тези хора с юмруци, ако се налага…, а ако не се размърдат, забийте някой куршум в тях. Застреляйте ги като кучета!

Обърнах се към гвардейците. Нямаше да имат по-стъписан вид, дори цял танков взвод да бе нахлул през вратата. Лицата на всички въоръжени хора се изчервяваха. Озъртаха се да видят какво ще сторят стоящите до тях. Никой не направи нищо. А слепците продължаваха да ги викат.

— Джо, чуй ме — хвърли оръжието си.

— Колийн, остави това оръжие.

— Бенджамин…

Гледах ту един гвардеец, ту друг. Навъсените им лица се променяха, у тях напираха могъщи чувства.

Изведнъж един офицер захвърли оръжието си на пода и то силно издрънча. През цялото време ясните гласове на слепците зовяха техните синове и дъщери.

— Вземи си оръжието! — бясно изфуча Торънс на гвардееца. — Вдигни го или ще те изправя пред военен съд!

Мъжът завъртя глава и заби поглед в пода. Някой пусна пушката си, друг — картечница.

— Заповядвам ви да вземете тези оръжия.

Още едно оръжие изтрака на пода, после второ и трето. Скоро ударите на метал по мрамора заехтяха във фоайето. Взрях се в хората от гражданската защита пред вратата. И те правеха същото, оставяха пушките и пистолетите си на земята. Шумът скоро стихна. Тогава заговори възрастната жена.

— Това е краят, Торънс. Вашите съуправници са арестувани. Скоро ще им бъдат предявени обвинения в съда. Както и на вас.

— Какво?! Вие… вие, твари такива, ще ме съдите? Никога… никога! Той вдигна пистолета към лицето на жената. Някои казват, че нямало истински случайности. И че не съзнаваните ни желания насочвали нашите постъпки.

Бяха закопчали белезницата само на едната ми ръка, защото попречи идването на незрящите. И сега от дясната ми китка висеше еднометрова верига. В края на тези внушителни брънки имаше тежка стоманена окова.

Преди Торънс да стреля, завъртях веригата с все сила. Исках да ударя ръката, която държеше пистолета. Но шибнах с веригата много нависоко. В този миг Торънс чу дрънченето на фучащите към него брънки и понечи да се обърне.

Белезницата изпращя в лицето му. Твърде ясно видях как разтворените стоманени ръбове се забиха в единственото му здраво око. Воят, проклятията, безграничното отчаяние и ярост в нечленоразделното, но гръмогласно беснеене на Торънс още ехтяха из сградата, когато лекарите го отведоха.

Обърнах се към Керис. Тя коленичеше до Марни и стискаше изцапаната и с кръв ръка. Сълзите блестяха на лицето и. Отидох при нея. Май само аз се размърдах в този момент. Макар че във фоайето се събраха към петстотин души, всички стояха неподвижно. Сякаш дори сега, когато Торънс беше опозорен и свален от власт, призрачното му присъствие още господстваше.

Но колкото и страшен да беше тиранинът, зловещото му присъствие най-после се разсея и изчезна. Гвардейците отидоха при слепите си майки и бащи. По несдържаните им чувства личеше, че войниците отдавна, много отдавна не са виждали родителите си.

Може би тогава магията на Торънс бе премахната веднъж завинаги. Събралите се семейства си отиваха на групички.

Скоро и ние щяхме да тръгнем. Но не веднага. Трябваше да се погрижим за изпращането на Марни. Искахме да я почетем както подобава.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ШИРОКИЯТ СВЯТ

В едно слънчево октомврийско утро фюзелажът на хидроплана докосна като милувка повърхността на идеалното за кацане море. Намалих оборотите и двигателите, тласкали ни през петнайсет часовия полет над Атлантика, замлъкнаха. Зелените хълмове на остров Уайт си бяха същите, каквито ги помнех. Мъгла лепнеше по брега и смекчаваше очертанията на къщите в Шанклин. Скоро от един моторен катер вързаха въже за носа на самолета и го издърпаха до пристана, където многолюдна тълпа се бе събрала да ни посрещне.

Пътуването беше дълго, а в Манхатън имаше предостатъчно работа за вършене. Но аз смятах, че е редно моите родители да се запознаят с жената, която носи в себе си първия им внук.

Стъпихме на брега сред приветствени викове и въодушевени ръкопляскания. Къде се дяна обичайната за англичаните сдържаност? Усмихнах се, когато Гейбриъл Дийдс се озова заобиколен от десетки островитяни, нетърпеливи да му стиснат ръката. Индианецът Райдър Чий беше внушителна, макар и доста изпъкваща с външността си фигура в гъмжилото. Но дори присъщото му сериозно изражение се смени с усмивка, прокарала бръчици по лицето му, когато хората от острова се втурнаха да го поздравят.

Кристина се кикотеше от радост, махаше и пляскаше с ръце в тълпата, очите и сияеха от вълнението.

За известно време всичко тънеше в бъркотия, и то буйничка. Но изведнъж попаднах пред баща си. Изразителното му лице грейна в усмивка.

— Наслаждавай се на момента, синко — промълви, опрял ръце на раменете ми. — Посрещат те като герой… и го заслужаваш напълно. Стана невъзможно да си чуваме думите. Имаше твърде много прегръдки, ръкостискания и целувки, както и дружеско тупане по гърбовете. Старото ми приятелче сред пилотите Мич Мичъл успя да протегне през бутащите се хора стъписващо дългата си ръка, заслужила му прякора Маймуняк. Енергично разроши косата ми и подвикна:

— „Белият лебед“, утре в осем вечерта. Бирите са от мен!

Полека стигнахме до града, където ни чакаха коли. Баща ми Бил Мейсън, герой на предишна епоха, бе узнал от разговорите ни по радиото какво ми се случи през последните седмици, но гореше от нетърпение да научи повече.

— Значи казваш, че момичето, което откри — Кристина Скофийлд — наистина е неуязвима за отровата на трифидите?

— Като Райдър Чий и неговото племе. Могат да си бродят сред трифидите, все едно се разхождат в овощна градина.

— По радиото ми каза, че имаш още една изненада за мен.

Засмях се.

— Да, имам.

И той се ухили.

— Хайде, де, Дейвид, каква е? Няма да държиш стария си татко в неведение, нали?

— Опасявам се, че точно това ще правя още мъничко. Има нещо, което много държа да ти покажа.

— Успя да раздразниш любопитството ми. А сега се качвай в първата кола. — Баща ми се обърна към Керис, която вървеше подръка с майка ми. — Керис, скъпа, ти ще се возиш при Дейвид. Ние ще караме след вас.

Така цяла кавалкада коли се отправи от Шанклин към извънградския мотел, където щяхме да се настаним. По пътя си мислех за откритието, което щях да споделя с баща си, и се питах как ли ще реагира той.

Загледах се в познатите местности, през които минавахме. Почувствах се добре, че съм у дома. Но неволно пак се замислих за последните месеци, започнали с наглед злополучния опит да бъде освободена Кристина. Едва след като отведоха ослепения Торънс, започнах да разбирам какво се е случило. Спомних си, че когато трифидите се клатушкаха по улиците, чух призив по радиото към нюйоркчани да тръгнат на север към безопасните райони. Проумях ясно защо в отряда на горяните имаше специалисти по радио и телевизия. В деня на атаката бяха превзели предавателите, за да излъчат предупреждения и да приканят населението да избяга на север от 102-а успоредна улица. Това било много важен елемент в замисъла на Даймс да покаже на жителите на Ню Йорк страшната действителност в робския лагер. И планът му даде чудесни плодове. Такива потоци от уплашени хора прииждали на север, че стражите на Торънс били принудени да отворят портите. (Несъмнено ги убедило окончателно и шествието от чудовищни трифиди по улиците на Манхатън.) Десетки хиляди бегълци от южните квартали ненадейно попаднали в северното гето. Заозъртали се с ужас и почуда. Ето колко лесно била разкрита измамата на Торънс. Последвал внезапният поход на слепците — и свободни, и поробени — към Емпайър Стейт Билдинг.

Тогава свърши злото господство на Торънс. Хората от всички робски лагери бяха освободени. Семействата се събраха отново. Разбира се, преходният период не мина без трудности и спънки, но въпреки всичко имаше напредък.

В хотела седнахме да вечеряме. Разказвахме си семейните истории. Баща ми разговаряше с Райдър Чий, сякаш се познаваха от десетилетия. По едно време се обърнах към баща си:

— Райдър Чий би искал да направи малък тест и на теб, и на останалите присъстващи, стига да сте съгласни. Интересът у всички се разгоря незабавно. — Бихте ли си навили ръкавите? — помолих ги.

Направиха го. Баща ми изви едната си вежда.

— Това ли е последната изненада, която се канеше да ми поднесеш?

Кимнах засмян.

— Същата. — И аз си навих ръкава. — Райдър Чий доразработи теста само преди седмица. Все още има нужда от усъвършенстване, за да минат всички на острова през него бързо и с точни резултати. Но Чий напипа основния принцип.

— Е, сега вече любопитството ми направо пламна — призна баща ми. — И за какво ни тествате по-точно? Не устоях на изкушението да разиграя малко представление.

— Почакай и ще видиш.

Райдър Чий се местеше от човек на човек, Кристина вървеше до него с поднос, на който десетина игли бяха сложени върху стерилна хартия. Той вземаше игла и потапяше върха и в блед розов разтвор в стъкленица. Убождаше поредния човек по вътрешната част на ръката, малко над лакътя, оставяше използваната игла, вземаше нова и повтаряше процедурата със следващия желаещ.

Наблюдавах мъничката следа от иглата на ръката си. Чий ми каза, че няма да чакам дълго. Така беше. Раничката ме засърбя, после засмъдя, а на кожата ми се появи яркочервено петънце.

И баща ми се взираше с очакване в ръката си. Поклати глава, едва ли не разочарован, че червеното петно не се появи на неговата кожа. Райдър Чий се вгледа внимателно в ръката му.

— Нищо ли не усещаш, Бил Мейсън?

— Абсолютно нищо — озадачено отвърна баща ми.

Райдър Чий кимна доволен.

— Бил Мейсън, все още ли има много трифиди в Англия?

— Да, бих казал. Навсякъде гъмжи от тях. Защо?

— Защото, ако пожелаеш — увери Чий баща ми, — можеш да отидеш на вашия голям остров. И да ходиш сред трифидите.

Баща ми зяпна смаян.

— Значи твърдиш, че според този тест аз имам имунитет?

— Убодох те с игла, потопена в слаб разтвор от отровата на растението. Нямаше никаква реакция. Следователно трифидите не могат да ти навредят. Но няма да кажа същото за твоя син. Може да пострада от растението.

— Но как така? — изумен попита баща ми. — Преди трийсет години за малко не ослепях заради един трифид. На лицето ми сякаш гореше огън.

— И от онзи ден досега си ял трифиди, работил си с тях. Бил си изложен на отровата им в толкова малки количества, че са оставали безвредни за теб. С годините това е стимулирало тялото ти да си създаде естествен имунитет, точно както укротителите на змии придобиват имунитет към змийската отрова. — Чий провери ръцете и на другите в стаята. — Една четвърт от хората тук нямат нежелателна реакция към теста. Предполагам, че това съотношение ще важи и за цялото местно население. Ще се окаже, че много хиляди от вашите хора са неуязвими. Вече могат да се заемат с отвоюването на своята родина.

Баща ми седеше до масата и клатеше глава. Щеше да мине време, докато осмисли истината. Толкова упорито се бе трудил да открие научен метод за обезсилване мощта на трифидите. И докато работеше неуморно в лабораторията си, тялото му бе постигнало тъкмо това… без той дори да подозира.

Този отчетлив спомен се съхрани у мен. Баща ми седи до Кристина. Вторачил се е с безмерно благоговение в лишената от петно кожа на ръката си. В нея вижда ключа към новия свят.

Това се случи преди повече от шест месеца. И макар че днес е последният ден на март, тук, в Манхатън, сме приклещени от най-свирепата зима, която съм преживявал. Виелици бушуват из града и превръщат света зад прозореца на стотния етаж в бяла вихрушка. Иначе бих имал чудесен изглед към Статуята на свободата, устието на река Хъдзън, вливаща се в Атлантическия океан, и мъничкото островче, където ослепелият Торънс още отприщва с рев беса си в своя затвор за един-единствен човек.

Докато разпръснатите останки от човечеството се подчиняваха на прастарите си инстинкти и воюваха помежду си, огромната вселена следваше вечните закони, които направляват небесните и механизми. Ние се борехме за властта над Манхатън, а облакът от междузвезден прах, който вече определихме като причината за пълния мрак, обгърнал Земята, още се носеше през Слънчевата система. Понякога образуваше плътна пелена между нашата планета и светилото, превръщайки деня в непрогледна нощ. През летните месеци се сгъсти отново. Сланите през август ни съсипаха реколтата. До септември имаше петнайсетина сантиметра сняг и на остров Уайт, и в Южните американски щати.

Към октомври облакът изчезна и несъмнено продължи безмълвното си пътешествие в космоса. За нас обаче нанесените от него щети продължаваха. Макар че имаше поводи за радост (и раждането на нашия син Уилям, и оздравяването на Роуина), имаше и още има горчиви страни от живота, с които сме принудени да се справяме. Нито за миг не секва борбата да намерим достатъчно храна за нашите народи. Нюйоркчани трябваше да преглътнат сурови ограничения в привичния им живот след освобождаването на робите от лагера. Онези дни на ненаситно потребителство няма да се завърнат в обозримото бъдеще… а може би никога, ако имаме късмет. Трифидите са по-агресивни от всякога. Мутират ускорено, създават нови и по-смъртоносни свои разновидности. Поне народите от остров Уайт, Манхатън и общностите, които свикнах да наричам горяни, вече са съюзници срещу заплахата от трифидите и глада.

Преди малко седях пред бюрото си, виещият вятър лепеше сняг по прозореца, а Уилям спеше в съседната стая. Стигнах в този разказ за моите преживелици до момента, когато е прието да бъде написана думата „Край“. Бях намислил след това да намеря Керис и да пийна кафе с нея, преди да се прибера в нашия апартамент. Но както става почти винаги в живота и на отделните хора, и на цивилизациите, просто не е възможно да кажеш „Ние стигнахме до края“, сякаш от този миг нататък нищо няма да съществува.

Наложи се да си припомня това само преди половин час. Сам Даймс нахълта в кабинета ми с думите: „Ей, Дейвид, извинявай, че ти се натресох тъй, ама я погледни…“ Показа ми съобщение от хората, следящи радиопредаванията. Засекли необясними (и неразгадаеми) радиосигнали със смайваща мощност. Пиша тези редове и още виждам как Сам крачеше възбуден напред-назад и повтаряше подробностите на Керис — сигналите се излъчват от далечно кътче на света; пред този предавател нашите са като тенекиен рупор; той вече обмислял да изпрати експедиция, за да открием източника на загадъчните предавания…

Видяхте ли? Няма завършек. До съвсем скоро очаквах месеци, които ще прекарам в този кабинет, за да разработвам разписания за полетите по нашите въздушни линии, да пресмятам бюджета на въздушната поща и още какви ли не жизненоважни, но безинтересни дреболии.

Но сега си представям, че отново седя пред контролното табло на самолет, златистите слънчеви лъчи играят по крилете му, а боботенето на двигателите е по-сладко от мед. И на хоризонта има нови земи, които просто умоляват да бъдат изследвани.

Затова, вече стигнал до последната страница, ето тук, знам и с костния си мозък, че ще трябва да отрека шаблона. Защото ми липсва убедеността, с която да напиша „Край“.

Вместо тази дума на прага на нов свят и нови приключения мога да напиша уверено… и го правя:

„Това е началото…“

Информация за текста

© 2001 Саймън Кларк

© 2003 Владимир Зарков, превод от английски

Simon Clark

The Night of the Triffids, 2001

Сканиране, разпознаване и редакция: nqgolova, 2007

Публикация:

© Владимир Зарков, превод от английски и предговор, 2003

© Димитър Стоянов — Димо, първа корица, 2003

ИЗДАТЕЛСТВО АСТРА КОМПАС ООД СОФИЯ 2003

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/2874]

Последна редакция: 2007-06-30 23:58:51

1

Името Ур и мънкането „ъ-ъ…“ се произнасят еднакво на английски. — Бел. прев.

2

Уилям Блай е прочут британски мореплавател и флотски командир от края на XVIII и началото на XIX в. — Бел. прев.

3

Част от границата между Северните и Южните щати преди Гражданската война. — Бел. прев.

Content

Саймън Кларк
Нощта на трифидите

Предговор от преводача ДЕНЯТ НА ТРИФИДИТЕ НЕ СВЪРШВА С ПАДАНЕТО НА НОЩТА…

ПРОЛОГ

ПЪРВА ГЛАВА СВЕТЪТ ПРИТЪМНЯВА

ВТОРА ГЛАВА СТАР ВРАГ

ТРЕТА ГЛАВА ОКОТО НА БУРЯТА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА ПОМРАЧЕНИ ЗЕМИ

ПЕТА ГЛАВА В ТЪМНИТЕ НЕБЕСА

ШЕСТА ГЛАВА РАЗУЗНАВАНЕ

СЕДМА ГЛАВА САМОТА

ОСМА ГЛАВА ИМА НЯКОЙ НА ОСТРОВА

ДЕВЕТА ГЛАВА НА БОРДА

ДЕСЕТА ГЛАВА ВЪПРОСИ И ОТГОВОРИ

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА НОЩ

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА НЕОЧАКВАНО ПРЕПЯТСТВИЕ

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА НАПРЕД

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА МЕТРОПОЛИС

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА РАЗХОДКА С ЕКСКУРЗОВОД

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА НОЩНИ РИТМИ

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА ДА НАМЕРИШ РАЯ

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА РАЗГОВОР

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА ПОЛИЧБА

ДВАЙСЕТА ГЛАВА ЙОНА

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА ИЗЛЕТ

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА АЛГОНКУИН

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА ПРИВИДЕНИЕ

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА ПРОМЯНА

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА ОТСТЪПЛЕНИЕ

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА ГЛЕДКИ И ЗВУЦИ

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА ЗАВРЪЩАНЕТО

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА ПОСЕЩЕНИЕТО

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ

ТРИЙСЕТА ГЛАВА ЕЗЕРЦЕТО КЪЛЪМБЪС

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА НЕВОЛЯТА УЧИ

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА МАЛКО КРОЕЖИ ЗА БЪДЕЩЕТО

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА НОЩНО ПЪТУВАНЕ

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА „РЪКАТА НА НЯКОЙ ДРУГ…“

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА ДВОЙНИК

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА ДА ТРЪГНЕШ САМ…

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА … ДОСУЩ КАТО ОРФЕЙ

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА БЕЗИЗХОДИЦА

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА КЪМ ДЪЛБИНИТЕ

ЧЕТИРИЙСЕТА ГЛАВА ИДЕ НЕЩО ЗЛО…

ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА НАЧАЛЕН ЧАС

ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА ПРЕСТРЕЛКА

ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА ПРОЛУКА

ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА В СТРАНАТА НА СЛЕПЦИТЕ ЕДНООКИЯТ Е ЦАР

ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА ШИРОКИЯТ СВЯТ

Информация за текста

1