Ерих Кестнер

Изкуственият нос на Ерол Флин

Времената на Харун ал Рашид са отдавна отминали. Когато е искал да се поразходи нощем и да узнае какво говорят за него из багдадските пазари, улици и кафенета, той набързо обличал някоя вехта дреха, измъквал се през задната вратичка на сарая и веднага потъвал в мрака на анонимността. Никой не го разпознавал!

Никой не го разпознавал, понеже никой не го познавал. Хората не знаели как изглежда. Защото в онези недодялани времена нямало нито седмични кинопрегледи, нито илюстровани списания, нямало дори телевизия. Поради липса на място и желание ще подминем въпроса как хората са понасяли това състояние на визуално невежество и скука, без справедливо да се отчаят, както и отговора на този въпрос. Остава обаче едно възмутително и в същото време възхитително обстоятелство. Дори халифът, едва свалил княжеските си одежди и напуснал дворцовата сцена, се превръщал просто, но и най-сетне в напълно неизвестен човек. Лицето още не било загубило своята невинност. Водоносците, килимарите, дервишите, разказвачите на приказки, просяците и синът на Пророка разговаряли непринудено. Въпреки мохамеданската запрета му наливали чисто вино и му говорели чистата истина. На другата сутрин везирите се чудели колко осведомен е Старият. Навярно се чудели също, че пак го боли глава. Но това било всичко.

Времената се промениха. Човешкото лице не само е загубило своята невинност. Ако се направи сметка, това може да носи и облаги. Но не, с него се проституира! И тук е отвратителното. Славата се е превърнала в евтина популярност, а хората — в преследвачи. Почти в ловци на скалпове. Кой ли се е учудил особено, когато е прочел във вестника, че в една страсбургска пивница някакъв младеж отрязал с ножичка за нокти левия мустак на Алберт Швайцер? Просто така, и за спомен! А когато Фуртвенглер прекосява фоайето на хотела, насреща му връхлитат подрастващите менади, за да се сдобият с автограф или поне с дете от него. Великан или дребосък — никой не е сигурен за живота си. Да драснеш собственоръчно подписа си не боли чак толкова, а мустаците пак ще пораснат. Не е там работата. Най-лошото е погубването на доверчивостта. Лауреатът на Нобелова награда, художникът, държавният секретар, философът — всеки от тях, излезе ли на улицата, изгубва личния си живот. Обществото го прегазва като камион. Той вече не е в състояние да наблюдава нищо и никого. Вече не може да се отдава на мислите си. Вече не се разхожда. Не чува и не вижда нищо. Всяка негова поява се превръща в изява. Животът става сцена. А собственият дом — затвор, в който пристигат отвън само нечетливи тайни послания. Но и в къщи клетникът трябва да затулва ключалките и да използва кахлената печка като кошче за хартиени отпадъци. Може би звучи преувеличено? Това е чистата и проста истина. Светлосилата на съвременната слава прекъсва контакта с живота. Бушоните изгарят.

До каква степен това е вярно доказва едно съобщение във вестника, което прочетохме наскоро. Ерол Флин, лъчезарният филмов герой, признал пред един репортер, че непоносимо страда, задето е откъснат от действителността и отритнат от живота. А пък актьорите, с малки изключения, все пак са „публични“ личности и издържат на големи натоварвания — като стомасите на щраусите или неразкъсваемите книжки с картинки! Впрочем, точно казано, Ерол Флин не заявил, че страда или пък че е страдал от това изключително състояние. Напоследък посещавал концерти, барове и музеи, ходел в увеселителни паркове и на конни състезания, не го разпознавали и се движел непринудено, слушал, гледал, смеел се, дивял се като всеки друг и бил щастлив като ученик.

А понеже бил в толкова добро настроение, доверил на репортера своята тайна. Преди да слезе от автомобила и да встъпи в живота, Ерол Флин си слагал изкуствен нос! Изработил му го един виден специалист по пластична хирургия и бил досъщ като истински. Разбира се, бил по-голям и не така изящен като собствения, но какво значение имало това в сравнение с блаженството да бъдеш Никой, по-точно Някой с дълъг нос! (Сирано дьо Бержерак, ако беше жив, щеше да има всички основания да завижда на мистър Флин.) И без да си блъскам дълго главата с въпроса как се секне един изкуствен нос, аз приветствам идеята и решението да се постигне завръщането към естествената природа чрез изкуственост.

Дългият нос има всички шансове да намери последователи. Подрастващите от всички поколения и страни ще трябва да се пренагодят. Моят млекар — жалко, че не сте виждали носа му, — моят млекар още отсега изпитва страх.

Информация за текста

© Ерих Кестнер

© 2009 Венцеслав Константинов, превод от немски

Erich Kästner

Errol Flynns Ausgehnase,

Сканиране, разпознаване и редакция: NomaD, 2009 г.

Издание:

Ерих Кестнер. Действителен романс. Поезия и проза

Съставителство и превод от немски: Венцеслав Константинов

Издателство „Сиела“, 2009 г.

ISBN: 9789542804925

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/13506]

Последна редакция: 2009-09-26 14:50:00

Content

Ерих Кестнер
Изкуственият нос на Ерол Флин

Информация за текста