Джон льо Каре

Вечният градинар

На Ивет Пиерпаоли, която живя и умря с грижа за другите.

1.

Новината пристигна в Британската мисия в Найроби в понеделник сутринта в девет и половина. За Санди Удроу тя бе като куршум в сърцето — той я посрещна с изпъчени гърди, твърдо стиснати устни и издадена напред челюст. Стоеше прав. Поне доколкото можа да си спомни впоследствие. Стоеше прав, когато вътрешният телефон иззвъня продължително. Тъкмо бе протегнал ръка за нещо друго, но промени кривата на движението си във въздуха, вдигна слушалката от бюрото и изрече: „Удроу“. Или може би: „Тук Удроу.“ Гласът му прозвуча донякъде като лай, във всеки случай като чужд глас, неприличащ на неговия собствен, някак си заядливо и със стегнато гърло: „Тук Удроу“ — едно иначе напълно прилично име, макар и несмекчено от умалителното Санди, но той го произнесе троснато и с омраза, защото сутрешното заседание — утринната молитва, както му викаха, при шефа на мисията, или върховния комисар, точното название на длъжността според архаичната номенклатура на Форин Офис — бе насрочено точно за след трийсет минути, а Удроу, като политически съветник в същата мисия, трябваше да води заседанието пред впечатляваща група примадони, всички със свои собствени цели и претенции, които при това се бореха помежду си за изключителните права върху сърцето и благоволението на върховния комисар.

Накратко, започваше поредният противен понеделник в края на януари — най-горещото време в Найроби, време на прахоляк и безводие, на изсъхнала кафява трева и непрестанно смъдене в очите, на трептящ над паважа нажежен въздух; време, когато джакарандовите дървета, както и хората наоколо чакаха с нетърпение дъждовния сезон.

Защо стоеше прав в момента на позвъняването бе въпрос, на който така и не можа дълго след това да си отговори. По принцип по това време би трябвало да седи сгърбен зад бюрото си, да чука с пръсти по клавиатурата, да преглежда указанията от Лондон и входящата кореспонденция от съседните мисии в Африка. Вместо това Санди Удроу стоеше прав пред бюрото и извършваше някакво неопределено, но жизненоважно действие — може би изправяше снимките на жена си Глория и на двамата си синове, направени по време на миналогодишния отпуск. Мисията се издигаше върху склон, който беше в процес на бавно, но непрестанно слягане — едва забележимо, но напълно достатъчно, за да се разкривят рамките на снимките, ако бъдат оставени една събота и неделя без надзор.

Или пък тъкмо в момента пръскаше със спрей против комари някое противно местно насекомо, срещу което дори дипломатите нямаха имунитет. Само преди няколко месеца бе избухнала поредната епидемия от „найробийска слепота“ — предизвикана от някакви дребни мушички, които, ако ги смачкаш с длан и после разтъркаш очите си, предизвикваха болезнени циреи и мехури и дори пълна слепота. Та той пръскаше със спрея, когато телефонът иззвъня. Остави флакона на бюрото си и грабна слушалката — една напълно правдоподобна възможност, тъй като в останалата в съзнанието му картина фигурираше червеният флакон с инсектицида, изправен върху таблата за изходяща документация на бюрото.

— Тук Удроу — каза той, залепил плътно телефонната слушалка до ухото си.

— Ааа, Санди! Майк Милдрен на телефона. Добро утро. Сам ли си в стаята?

Лъснал от пот, двайсет и четири годишен и преждевременно затлъстял, Милдрен беше личният секретар на върховния комисар. С мекия си есекски акцент, той бе известен сред младшия персонал на мисията с женското име Милдред. Това бе първото му назначение зад граница.

„Да“, съгласи се с очевидното Удроу; той наистина бе сам в стаята. Защо ли питаше оня?

— Боя се, че възникна проблем, Санди. Да сляза ли за малко?

— Не може ли да почака за след съвещанието?

— Струва ми се, че не може да чака. Не, определено не може. — Гласът на Милдрен придоби увереност. — Става въпрос за Теса Куейл, Санди.

Удроу изведнъж се промени, той настръхна, нервите му се изопнаха. Теса.

— Какво е станало? — попита той, опитвайки се да овладее любопитството в гласа си, макар мислите му да се мятаха бясно във всички посоки. Теса! Господи, какво си забъркала пак?!

— От полицията в Найроби съобщават, че е убита — изрече Милдрен, сякаш това бе рутинно обстоятелство, което докладваше на шефа си всеки ден.

— Глупости! — сопна се Удроу, преди да си бе дал време да помисли. — Я не ставай смешен. Къде?

— Край езерото Туркана. На източния бряг. Сега, през уикенда. Не дават много подробности. Намерили я в колата й. Според полицията било нещастен случай — каза той и добави извинително: — Имам чувството, че гледат да ни спестят шока.

— В чия кола? — запита неволно Удроу. Част от съзнанието му вече се бореше, отхвърляше цялата безумна идея — кой, как и къде, докато другите му мисли и чувства просто се свиваха, смаляваха се и изчезваха, мозъкът му бясно изтриваше като от магнетофонна лента всичките му тайни спомени от нея, а тяхното място се заемаше от лунния пейзаж край езерото Туркана, както го бе запомнил от един излет отпреди шест месеца, в безукорната, извън всякакво съмнение служебна компания на военния аташе. — Не мърдай от бюрото си, качвам се веднага. И не говори с никого, чуваш ли!

Движейки се като робот, Удроу остави слушалката на телефона, заобиколи бюрото, взе сакото си от облегалката на стола и бавно го облече — първо единия ръкав, после другия. Обикновено не слагаше сако, когато се качваше горе. За съвещанията в понеделник не се изискваше сако, а още по-малко за разговор с младия шишко Милдрен. Но професионалният инстинкт на Удроу му подсказваше, че го чака дълъг път. Докато се изкачваше по стълбището, той успя с усилие на волята да превключи съзнанието си на кризисен режим на работа, да извика от паметта си добре заучените правила за действие в извънредна ситуация, като за начало се самоубеди — както се бе опитал да убеди и младия Милдрен по телефона, — че всичко това са пълни глупости. В подкрепа на което си припомни сензационния случай с младата англичанка, насечена на парчета в гъсталаците на Африка преди десет години. Всичко това е гаден номер, каза си той, разбира се, че е номер. Нечий болен мозък е решил да възпроизведе събитието оттогава. Някой откачен африкански полицай, надрусан с банги, се опитва да заслужи мизерната си заплата, която и без това не е получавал от шест месеца.

Новопостроената сграда, във вътрешността на която се изкачваше, беше спартанска и добре проектирана. Той харесваше стила й, защото съответстваше на неговия собствен. Целият комплекс беше логичен и функционален, с ясно разграничени зони за работа, столова, магазин, собствена колонка за бензин и чисти, приглушени коридори; всичко създаваше впечатление за делова и спокойна атмосфера. Подобно благоприятно впечатление внушаваше и самият Удроу. Четирийсетгодишен, той имаше щастлив брак с Глория — или ако бракът им не беше чак дотам щастлив, той си въобразяваше, че никой освен него не го подозира. Беше шеф на Политическия отдел към мисията й се надяваше, ако успее да си изиграе разумно картите, при следващото назначение да оглави някоя скромна мисия, после някоя по-малко скромна и така, лека-полека, да дослужи до рицарско звание. Не че държеше чак толкова на това, но Глория щеше да се радва. В него имаше нещо войнишко, което не беше за чудене, тъй като бе син на офицер. През седемнайсетгодишната си кариера в дипломатическа служба на Нейно британско величество бе представлявал короната в половин дузина задгранични мисии. Въпреки това сегашната опасна, прогнила, разграбена, банкрутирала, някога британска Кения го бе разтърсила по-силно, отколкото повечето му длъжности зад граница, макар да не смееше да се запита до каква степен това се дължеше на Теса.

— Казвай сега! — подкани той Милдрен донякъде агресивно, след като най-напред затвори плътно вратата зад себе си и спусна резето.

Милдрен имаше вечно нацупено изражение. Седнал зад бюрото си, той приличаше на непослушно дете, което не иска да си дояде овесената каша.

— Била е отседнала в „Оазис“ — рече той.

— Какъв оазис? Моля те, изразявай се по-точно.

Само че Милдрен не се стряскаше толкова лесно, колкото може би подхождаше на възрастта и ниския му ранг. Той явно си бе водил стенографски бележки, към които сега поглеждаше от време на време. Сигурно вече им преподават тия неща, помисли си Удроу презрително. Как иначе можеше един парвеню от поречието на Темза да отдели време да изучи стенография?

— Това е един хотел на източния бряг на езерото, откъм южната страна — съобщи Милдрен, без да откъсва очи от бележника пред себе си. — Казва се „Оазис“. Теса пренощувала там и на другата сутрин поела с джип, който наела от собственика. Казала, че иска да види люлката на цивилизацията, която е на триста километра по на север. Ямата на Лийки. — Милдрен се поправи: — Разкопките на Ричард Лийки. В националния парк „Сибилой“.

— Сама ли е била?

— Волфганг й осигурил шофьор. Открили са трупа му в джипа заедно с нейния.

— Какъв Волфганг?

— Собственикът на хотела. Презимето се изяснява в момента. Всички му викат Волфганг. Очевидно германец. Голям чешит. Според полицията шофьорът е убит по особено жесток начин.

— Как?

— Обезглавен. Липсва.

— Кой липсва? Нали каза, че е бил в колата до нея?

— Главата липсва.

Можех и сам да се досетя, помисли си ядосано Удроу.

— Как е загинала Теса?

— При злополука. Така поне разправят всички.

— Ограбена ли е?

— Според полицията не е.

Значи няма грабеж, а шофьорът е убит. Удроу усети как мислите бясно запрепускаха в главата му.

— Разкажи ми всичко, което знаеш — нареди той.

Милдрен подпря пухкавите си бузи с длан и отново се вторачи в стенографските си записки.

— В девет и двайсет и девет се звъни по телефона, от хеликоптерния патрул на полицейското управление на Найроби искат да разговарят с върховния комисар — издекламира той. — Аз им обяснявам, че негово превъзходителство е в града на срещи в министерствата и че ще се върне най-късно към десет. Дежурният офицер явно си разбира от работата, името му е записано. Казва, че от Лодуор доложили…

— Лодуор ли? Че това е на километри от Туркана!

— Там е най-близкият полицейски участък — отвърна Милдрен. — Джип, собственост на хотел „Оазис“, е открит изоставен на източния бряг на езерото, по пътя към разкопките на Лийки, малко преди залива Алия. Смъртта е настъпила поне преди трийсет и шест часа, може би повече. Един труп на бяла жена, причини за смъртта неизвестни, и един труп на мъж, чернокож, главата липсва, идентифициран като шофьора Ноуа, женен, с четири деца. Една туристическа обувка „Мефисто“, трийсет и девети номер. Синьо туристическо яке, размер XL, изцапано с кръв, намерено на пода на колата. Жената между двайсет и пет и трийсет, тъмна коса, златен пръстен на безименния пръст на лявата ръка. Златно колие на пода на колата.

„Какво колие имаш само“ — чу се да казва Удроу. Беше се опитал да я подразни, докато танцуваха.

„Баба ми го подарила на майка ми за сватбата — бе отвърнала тя. — Нося го винаги, дори да не се вижда под дрехите.“

„Дори в леглото ли?“

„Зависи!“

— Кой ги е открил? — запита Удроу.

— Волфганг. Обадил се по радиостанцията в полицията и после в офиса си в Найроби. Също по радиостанцията. В „Оазис“ няма телефон.

— Ако шофьорът е без глава, откъде знаят, че е той?

— Ръката му била премазана и зараснала накриво. Затова и станал шофьор. Волфганг изпратил Теса, когато потеглили с Ноуа на път в пет и трийсет в събота сутринта. С нея бил и Арнолд Блум. Тогава за последен път ги видял живи.

Милдрен четеше или поне се преструваше, че чете, от стенографските записки, все така подпрял бузите си с длани; ако се съдеше по упоритата вцепененост на раменете, явно нямаше намерение да променя позата си.

— Я повтори — рязко нареди Удроу; сърцето му прескочи един удар.

— Теса била в компанията на Арнолд Блум. Двамата наели стая в „Оазис“, прекарали там нощта в петък срещу събота и на сутринта в пет и трийсет отпътували с джипа на Ноуа — търпеливо повтори Милдрен. — Тялото на Блум не е открито в джипа. От него няма и следа. Поне засега. Полицията на Лодуор и хеликоптерният патрул са на местопрестъплението; от участъка в Найроби искат да знаят дали смятаме да платим курса на хеликоптера.

— Къде са труповете сега? — Гласът на Удроу вече звучеше делово, по войнишки отчетливо и заповеднически, истински бащичко.

— Не е известно. От полицията поискали „Оазис“ да ги прибере, но Волфганг отказал. Обяснил, че целият му персонал ще напусне. А също и гостите на хотела. — След кратко колебание. — Тя се записала в книгата като Теса Абът.

— Абът?!

— Така е по баща. „Мис Теса Абът, адрес: пощенска кутия в Найроби.“ Нашата пощенска кутия. При нас няма Абът, затова проверих в компютъра и ето какво намерих: Куейл, Теса, по баща Абът. Предполагам, че в хуманитарната си дейност се представя с бащиното си име. — Милдрен оглеждаше замислено последната страница от бележките си. — Опитах се да позвъня на върховния комисар, но той в момента е на обиколка из министерствата, а тъкмо в този час и телефонните линии са най-натоварени — добави младежът. С което искаше да каже: да се обадиш по телефона в модерната столица Найроби на президента Даниел Арап Мой значи да слушаш половин час как някакъв самодоволен женски глас повтаря: „Съжаляваме, всички линии са заети, моля опитайте по-късно.“

Удроу вече беше до вратата.

— Значи не си казал на никого?

— Точно така.

— А полицията?

— Твърдят, че и те не са. Само че едва ли могат да отговарят и за участъка в Лодуор, а доколкото ги познавам, и за собствените си колеги.

— И доколкото знаеш, на Джъстин още не му е съобщено?

— Точно така.

— Къде е той?

— Предполагам, че е в кабинета си.

— Задръж го там.

— Тази сутрин пристигна рано. Така е всеки път, когато Теса е някъде на обиколка. Да отменя ли съвещанието?

— Изчакай.

Не че поначало се бе съмнявал, но Удроу вече беше убеден, че е изправен пред грандиозен скандал, както и пред ужасна трагедия. Той се втурна по задното стълбище, покрай табелката „Вход за външни лица забранен“ и стигна до един мрачен коридор, който извеждаше до вечно затворена стоманена врата с шпионка и звънец. Докато натискаше бутона, отгоре го оглеждаше телевизионна камера. Вратата се отвори и на прага застана слабичка червенокоса жена по джинси и риза на цветя. Шийла, втората по ранг, говори суахили, каза си несъзнателно Удроу.

— Къде е Тим? — попита той.

Шийла натисна някакъв бутон и изрече в съответната кутия:

— Санди е, много бърза.

— Изчакайте малко да разчистя терена — извика властен мъжки глас.

Те изчакаха.

— Теренът е разчистен — чу се същият глас и следващата врата се отвори с трясък.

Шийла се дръпна встрани и Удроу влезе в стаята. Тим Донъхю, двуметровият шеф на службата, се извисяваше пред бюрото си. Явно го е разчиствал, каза си Удроу; по бюрото не се виждаше нито една хартийка. Донъхю изглеждаше по-зле от обикновено. Глория, съпругата на Удроу, твърдеше, че човечецът е на умиране. Хлътнали безкръвни бузи. Торбички от сбръчкана кожа под притворените жълтеникави очи. Редки мустачки, които отчаяно се опитваха да се захванат за ъглите на устата.

— Санди! Здравей, старче. Какво можем да направим за теб? — извика той, като огледа Удроу отвисоко през бифокалните си лещи и се ухили с озъбената усмивка на череп.

„От тоя няма тайни — помисли си Удроу. Той просто прелита над територията ти и прихваща всичките ти сигнали още преди да си ги издал.“

— Има сведения, че Теса Куейл е била убита някъде около езерото Туркана — каза той, внезапно обладан от отмъстителното желание да го шокира. — Там има някакъв хотел на име „Оазис“. Искам да говоря със собственика.

Така значи ги обучават тия типове. Първо правило: никога не издавай чувствата си. Луничавото лице на Шийла бе замръзнало в размисъл, сякаш отказваше да регистрира чутото. Тим Донъхю продължаваше да се подхилва идиотски, но усмивката му едва ли означаваше нещо.

— Намерена как, старче? Я повтори.

— Убита. Неизвестно по какъв начин или поне от полицията отказват да уточнят. Шофьорът на джипа е обезглавен. Това е.

— Убита и ограбена?

— Само убита.

— Край езерото Туркана.

— Да.

— Какво, по дяволите, е търсила там?

— Представа нямам. Смята се, че е отивала на разкопките на Лийки.

— Джъстин знае ли?

— Още не.

— Замесен ли е още някой от нашите?

— Това е едно от нещата, които се опитвам да изясня.

Донъхю го поведе към звукоизолираната кабина, която Удроу не бе виждал досега. Разноцветни телефони с прорези за картите с шифъра. Факс, поставен върху нещо, подобно на варел за нафта. Радиостанция, съставена от няколко зелени метални кутии, осеяни с пунктирани линии, с напечатан на пишеща машина указател на кодовете и честотите. Значи така разговарят помежду си нашите шпиони, каза си той. Що за свят е техният — подземен, надземен? Едва ли някой знаеше. Донъхю седна пред радиостанцията, прегледа указателя, после я включи с дългите си треперещи пръсти и заповтаря като герой от някакъв военен сериал:

— Зет Ен Би осем пет вика Ти Кей Ей шест нула. Ти Кей Ей шест нула, обади се, ако ме чуваш. Край. „Оазис“, обади се, ако ме чуваш. Край.

През бурята от радиосмущения се чу предизвикателен глас с грубоват немски акцент:

— „Оазис“ слуша. Чувам те ясно. Кой си ти, приятелю? Край.

— „Оазис“, тук Британската мисия в Найроби. Моля, говорете със Санди Удроу. Край.

Удроу се облегна с цялата си тежест върху бюрото на Донъхю, за да приближи устата си към микрофона.

— Тук Удроу, шеф на Политическия отдел в Британската мисия в Найроби. С Волфганг ли говоря? Край.

— Мистър Политически, тук е Волфганг. Какво искате да знаете? Край.

— Бих желал да ми опишете със свои думи жената, която е пренощувала в хотела ви под името мис Теса Абът. Така се е записала в книгата. Край.

— Същата. Теса.

— Е, как изглеждаше?

— С тъмна коса, без грим, двайсет и пет, трийсетгодишна, висока. Не ми приличаше на англичанка. По-скоро на германка, австрийка или италианка. Аз съм хотелиер. Работата ми е да оглеждам лицата на хората. Пък съм и мъж. Беше хубава. Имаше нещо животинско в походката й, в движенията. Животинско и секси. А дрехите й — направо да ги разкъсаш със зъби. Прилича ли като да е твоята Абът, или е някоя друга? Край.

Главата на Донъхю бе само на няколко сантиметра от неговата. Шийла стоеше от другата му страна. И тримата се взираха в микрофона.

— Да. По описанието прилича на мис Абът. Бихте ли ми казали, моля, кога и как мис Абът е направила резервация в хотела ви? Ако не се лъжа, вие имате и офис в Найроби. Край.

— Не беше тя.

— Моля?

— Доктор Блум направи резервацията. „Двама души в две отделни бунгала до басейна, за една нощ.“ — „Имаме само едно свободно бунгало“, викам му аз. „Добре — вика той, — ще го наемем.“ Рядък образ. Пристигат двамата значи и всички ги зяпат като побъркани. Гостите, персоналът. Една красива бяла дама, един красив черен доктор. Това му се вика гледка! Край.

— Колко стаи има в едно бунгало? — запита Удроу с отчаяна надежда да предотврати очевидния скандал.

— Една спалня с две единични легла, не много твърди, удобни и пружиниращи. Плюс една дневна. Всички гости се регистрират в хотелската книга. Без измислени имена, казвам им аз. Може да се загубите из пущинаците, искам да ви знам кои сте и къде сте. Значи това е тя, а? Абът? Край.

— Така е по баща. Край. Номерът на пощенска кутия, който е оставила, е на мисията в Найроби.

— Къде е съпругът й?

— Тук, в Найроби.

— Майчице!

— Та кога направи Блум резервациите? Край.

— В четвъртък. Вечерта. Обади се по радиото от Локи. Каза, че тръгват оттам в петък рано сутринта. Локи е съкратено от Локикоджо. На северната граница. Там е центърът на всички агенции за хуманитарна помощ, които покриват Южен Судан. Край.

— Знам къде е Локикоджо. Казаха ли какво са правили там?

— Хуманитарна помощ, храни, лекарства и други подобни. Блум нали с това се занимава? Какво друго може да прави човек в Локи! Той самият разправя, че работел за някаква белгийска медицинска организация. Край.

— Значи са направили резервацията от Локи и са тръгнали оттам в петък рано сутринта? Край.

— Каза да ги очакваме на западния бряг на езерото около обяд. Искаше да им уредя лодка да ги прекара през езерото до „Оазис“. „Виж какво, рекох му, от Локикоджо до Туркана пътуването е ужасно. Най-добре ще е за вас да се присламчите към някой конвой с храни. По хълмовете гъмжи от бандити, племената си отмъкват едни на други добитъка. Нищо странно в това, само дето допреди десет години се трепеха с копия, а сега с автомати.“ А оня се смее. „Ще се оправим“, вика. И се оправиха. До нас поне се добраха без проблем.

— Значи те пристигат в хотела и се регистрират в книгата за гости. После? Край.

— После Блум ми заявява, че искат джип и шофьор да ги откара до разкопките на Лийки още призори на другата сутрин. Не ме питай защо не беше споменал нищо такова още когато правеше резервацията; аз самият не го попитах. Може би едва същия ден го бяха решили. Или пък не са искали да обсъждат плановете си по радиостанцията. „Добре — викам им аз. — Имате късмет, ще ви дам Ноуа.“ Блум доволен, тя доволна, тръгват да се разхождат из парка, плуват заедно, сядат в бара, заедно вечерят, казват „лека нощ“ на всички и си отиват в бунгалото. На сутринта заедно потеглят на път. Аз ги наблюдавах през цялото време. Да ти кажа ли какво закусваха?

— Кой друг ги видя освен теб?

— Всички, които бяха будни по това време. Взеха си храна за обяд, туба с вода, туба с бензин, консерви, лекарства и превързочни материали за всеки случай. И тримата седнаха на предната седалка, Абът в средата — същинско щастливо семейство. Това тук е оазис, нали разбираш? Има двайсетина гости — повечето спят; има и четирийсет души персонал — повечето будни. Около паркинга се въртят още стотина навлеци — никой не ги е канил, идват да продават кожи и бастуни, ловджийски ножове… Всички, които са будни и виждат Блум и Абът, им махат за сбогом. Аз махам, продавачите на кожи махат, Ноуа маха в отговор, Блум и Абът махат. Двамата не се усмихват, лицата им са сериозни. Имат вид, сякаш са тръгнали някъде по важна работа, предстои им да вземат отговорни решения, какво право имам аз да им се бъркам? Какво очакваш да направя, мистър Политически? Да избия свидетелите? Слушай какво ще ти кажа, аз съм един Галилей. Хвърли ме в затвора, изгори ме на клада — ще повтарям, че тя никога не е била в „Оазис“. Така става ли? Край.

За момент Удроу се почувства напълно смазан. Нямаше повече въпроси или може би имаше прекалено много. „Аз самият вече съм в затвора — помисли си той. — С доживотна присъда, в сила отпреди пет минути.“ Той прокара ръка пред очите си и като я свали, видя Донъхю и Шийла, които го гледаха със същите безизразни лица, както когато им каза, че Теса е мъртва.

— Кога за пръв път ти се стори, че нещо не е наред? — запита неуверено той. — Искам да кажа, ти там целогодишно ли живееш? От колко време го имаш тоя хубав хотел? Край.

— В джипа има радиостанция. Когато вози гости на хотела, с Ноуа сме се разбрали да се обажда от време на време, за да докладва, че всичко е наред. Само дето този път не се обади. Е, радиостанциите се повреждат, а и шофьорите забравят, казах си. А и да се свържеш е отегчителна работа. Трябва да спреш колата, да слезеш, да нагласиш антената. Чуваш ли ме? Край.

— Съвсем ясно. Край.

— Освен това Ноуа никога не забравя. Затова и работи за мен. Но не се обади. Нито следобеда, нито вечерта. Добре де, рекох си. Може пък да са спрели някъде, Ноуа да си е посръбнал повечко, човешко е. Същата вечер, преди да изключа радиото, се обадих за последно на охраната около разкопките. Никаква следа. На другата сутрин отидох в участъка в Лодуор да докладвам, че са ми изчезнали хора. Става въпрос за моя джип, нали така? С моя шофьор. Нямам право да уведомя полицията по радиото, трябва да се явя лично. А то е дяволски далеч, ама такъв е законът. А пък полицаите от Лодуор едни такива, услужливи, няма що. „Изчезнал ми джипът значи? Брей, лоша работа. И двама гости с него, че и шофьор? Ами защо не идеш да си ги потърсиш, викат, днес е неделя, кой ще ти работи. Трябва да се ходи на църква. Дай пари, дай кола, може да уредим нещо.“ Аз се връщам в хотела и си вдигам хората да ги търсим ние. Край.

— Кого вдигна? — Удроу усети как постепенно влиза в професионална форма.

— Две групи. Мои доверени хора, два камиона, вода, гориво, лекарства и превързочни материали, малко уиски за в случай, че се наложи да дезинфекцираме нещо. Край. — В разговора им се намеси чужда радиостанция; Волфганг им каза да се разкарат и те съвсем неочаквано го направиха. — Тука сега е адска жега, мистър Политически. Четирийсет и три градуса на сянка и гъмжи от чакали и хиени както при вас от мишки. Край.

Пауза — явно оня очакваше Удроу да заговори.

— Слушам те — каза Удроу.

— Джипът беше преобърнат на една страна. Не ме питай защо. Вратите затворени, един от прозорците отворен около пет сантиметра. Някой затворил всички врати, заключил и взел ключа със себе си. Вонята направо убийствена, не може да се опише, и то само от процепа на прозореца. Наоколо се въртят хиени, колата цяла изподраскана с нокти, на места тенекията хлътнала навътре, където зверовете се опитвали да влязат. Наоколо всичко отъпкано, явно са се въртели с часове, миризмата ги е влудила. Една хиена подушва кръв от десет километра. Ако се бяха докопали до телата, щяха да изсмучат и мозъка от костите им. Ама не са успели. Някой заключил вратата и само открехнал прозореца. И хиените полудели. Ама и ти да беше там, и ти щеше да се побъркаш. Край.

Удроу с мъка подбираше думите си.

— От полицията казват, че Ноуа бил обезглавен. Така ли е? Край.

— Така е. Много свястно момче. Близките му са полудели от мъка. Навсякъде са разпратили хора да търсят главата. Ако не я намерят, не могат да го погребат като хората и духът му ще идва да ги тормози. Край.

— А мис Абът? Край. — Пред очите му изплува страховита картина, от която стомахът му се обърна: Теса без глава.

— Не ти ли казаха?

— Не. Край.

— Гърлото й е прерязано. Край.

Картината се смени: ръката на убиеца откъсва колието и го запокитва на пода, за да не пречи на ножа. Волфганг продължи да разказва:

— Първо, викам на момчетата: „Не пипайте вратите. Вътре никой не е останал жив. Отворите ли вратите, сърдете се на себе си.“ Оставям значи една група да поддържа огъня и да охранява мястото. Останалите ги връщам в „Оазис“. Край.

— Имам въпрос. Край. — Удроу едва се държеше на краката си.

— Какъв ти е въпросът, мистър Политически? Дай да чуем. Край.

— Кой пръв отвори джипа? Край.

— Полицията. Още щом пристигнаха, моите момчета се чупиха. Никой тук не обича да се разправя с полицията. Никой не иска да го разкарват по участъците. Не и по тия места. Най-напред дойдоха полицаи от Лодуор, после пристигна хеликоптерният патрул, накрая няколко биячи от личното гестапо на Мой. Моите момчета само заключиха касата и скриха среброто, дето го нямам. Край.

Още една пауза, през която Удроу отново се опита да намери подходящите думи.

— Когато тръгваха за разкопките, Блум със сафари ли беше облечен? Край.

— Разбира се. Със старо сафари. Или по-скоро елек. Син на цвят. Край.

— Намерен ли е нож на мястото на убийството?

— Не. Ама ножът на тия хубавци си го е бивало — с дълго острие от специална стомана. Главата на Ноуа е отрязана като краставица. С един замах. И нейното гърло също — шат! Жената е съблечена гола. По тялото има доста охлузвания. Това казах ли ти го вече? Край.

„Не, точно това не ми го каза — отвърна Удроу, без да издаде звук. — Нищо не каза за голота. Нито пък спомена за охлузвания.“

— Когато тръгваха от хотела сутринта, в джипа имаше ли нож? Край.

— Никога не съм срещал африканец, който да тръгва на сафари без ножа си, мистър Политически.

— А къде са сега труповете?

— Ноуа или това, което е останало от него, е отнесено при племето му. За мис Абът полицията изпрати моторна лодка да я прибере. Трябваше да разрежат покрива на джипа, за да я измъкнат. Аз им дадох резачка. Завързаха я отгоре за палубата — вътре не се побираше. Край.

— Защо? — запита Удроу и веднага съжали за въпроса.

— Ами опитай се да си представиш сам, мистър Политически. Знаеш ли какво става с един труп в тая жега? Ако искаш да я откараш със самолет до Найроби, ще трябва да я нарежеш на парчета, иначе няма да влезе в багажното отделение.

За момент всичките сетива на Удроу изключиха; когато дойде на себе си, гласът на Волфганг казваше: „… да, срещал съм Блум и преди.“ Сигурно Удроу го бе попитал, въпреки че не помнеше.

— Преди девет месеца. Беше с една делегация големци от разни хуманитарни организации. От Световната здравна, от Световната селскостопанска, пък и разноските им световни, няма що. Плащат за всичко в пачки банкноти, искат разписки за двойно повече. Аз им казах да си заврат разписките отзад. На Блум това май му хареса. Край.

— А този път как ти изглеждаше? Край.

— Какво искаш да кажеш?

— Беше ли се променил по някакъв начин? По-нервен, странен, нещо такова?

— За какво намекваш, мистър Политически?

— Искам да кажа, имаше ли вид да е надушил нещо, да е по следите на нещо или някого? По върховете, искам да кажа. — Той поспря, после се окопити и продължи: — И аз не знам какво, може би наркотици, кокаин, нещо такова?

— Голям сладур си — каза Волфганг и връзката прекъсна.

Удроу отново си даде сметка за изпитателния поглед на Донъхю. Шийла бе изчезнала. На Удроу му се стори, че са я извикали за нещо спешно. Какво ли можеше да бъде то? Какво в смъртта на Теса изискваше спешната намеса на шпионите? Побиха го тръпки; прииска му се да си облече жилетка, макар по гърба му да се стичаше пот.

— Можем ли да помогнем с още нещо, старче? — запита Донъхю с необичайна загриженост, като го оглеждаше отвисоко с болнавите си подпухнали очи. — Да ти капнем нещичко?

— Благодаря. Засега не.

„Знаели са — каза си той, обхванат от внезапна ярост, докато слизаше надолу към кабинета си. — Узнали са за смъртта й преди мен. Или може би тъкмо това целят — да те накарат да вярваш, че шпионите затова са шпиони, за да знаят всичко преди теб и по-добре от теб.“

— Върховният комисар върна ли се? — запита той, като промуши глава в стаята на Милдрен.

— Всеки момент ще дойде.

— Отмени съвещанието.

От стаята на Джъстин не се чуваше никакъв звук. Той надникна при Гита Пиърсън — най-младата служителка на Политическия отдел, близка приятелка и довереница на Теса. Гита беше русокоса, с тъмни очи и смесена англо-индийска кръв. Носеше на челото си знака на своята каста. Беше от местния персонал, но имаше амбицията да остане в дипломатическата служба. Когато Удроу влезе и затвори вратата зад гърба си, на лицето й се изписа подозрителна гримаса.

— Гита, това, което ще ти кажа, е само за твоя консумация. Разбрахме ли се? — Тя го гледаше очаквателно. — Става дума за Блум. Доктор Арнолд Блум. Ясно?

— Какво за доктор Блум?

— Нали сте приятели? — Никакъв отговор. — Искам да кажа, в добри отношения сте.

— Той е нашата връзка. — Задълженията на Гита изискваха постоянна координация с хуманитарните организации.

— А също и приятел на Теса, разбира се. — Тъмните очи на Гита оставиха забележката без коментар. — Познаваш ли още някой от хората на Блум?

— Понякога се обаждам на Шарлот. Тя работи в неговия офис. Останалите са оперативни служители. Защо? — Изведнъж напевната й англо-индийска интонация му се стори неудържимо съблазнителна. Не, не бива. Никога вече.

— Миналата седмица Блум е бил в Локикоджо. С компания.

Тя кимна за трети път, по-бавно, и сведе очи.

— Искам да знам какво е правил там. От Локи е пътувал с кола до Туркана. Искам да знам дали след това се е върнал в Найроби. Или в Локи. Можеш ли да узнаеш, без да вдигаш много шум?

— Съмнявам се.

— Опитай все пак. — Хрумна му един въпрос. През цялото време, откакто познаваше Теса, не му бе дошло наум да се заинтересува. — Знаеш ли дали Блум е женен?

— Струва ми се, че да. Все някъде има семейство. Те всички по принцип са женени, не е ли така?

Те — имаше предвид африканците? Или те — любовниците? Всички любовници?

— Във всеки случай тук няма жена с него, нали? Искам да кажа тук, в Найроби. Поне ти не си чувала да има. Блум няма жена тук.

— Защо? — запита тя меко, но незабавно. — Да не се е случило нещо с Теса?

— Възможно е. В момента се изяснява.

Когато стигна до вратата на Джъстин, Удроу почука и влезе, без да дочака отговор. Този път не заключи вратата зад себе си, а просто се облегна на нея с широките си рамене, с ръце в джобовете; докато можеше да остане в тази поза, ефектът щеше да е същият.

Джъстин стоеше прав; откъм вратата на кабинета се виждаше само елегантният му гръб. Главата му, с безупречно сресана коса, бе извърната към някаква диаграма, една от многото, закачени по стената и надписани с различни инициали с черен туш, всяка съставена от по няколко разноцветни стълбчета, нарастващи или намаляващи от ляво на дясно. Конкретната диаграма, върху която бе приковано вниманието му в случая, беше озаглавена „СРАВНИТЕЛЕН ИНФРАСТРУКТУРЕН АНАЛИЗ 2005–2010“. Доколкото Удроу можеше да забележи от — мястото, където бе застанал, диаграмата онагледяваше очакваното ниво на просперитет, което африканските държави трябваше да достигнат в неопределеното бъдеще. На перваза на прозореца отляво бяха наредени саксии с растения, които Джъстин отглеждаше сам. Удроу разпозна две от тях — жасмин и балсам, но само защото Джъстин бе подарил същите на Глория.

— Здрасти, Санди — поздрави го Джъстин, леко провлачвайки гласните.

— Здрасти.

— Чувам, че тая сутрин няма да се съвещаваме. Да няма проблеми в Голямата къща?

Прочутият меден гласец, помисли си Удроу, който не пропускаше детайл, сякаш го чуваше за пръв път след дълго прекъсване. Леко поизхабен от времето, но напълно в състояние да омагьоса слушателя, особено ако последният обръща по-голямо внимание на тона, отколкото на съдържанието. Защо ли толкова те презирам тъкмо сега, когато се готвя да ти съобщя нещо, което ще промени живота ти? Отсега нататък, докато си жив, ще разделяш времето на преди сегашния момент и след него и тези два периода ще са за теб различни епохи, както са и за мен. Поне да си беше свалил проклетото сако! Ти сигурно си единственият дипломат в британските служби, който все още си шие летните костюми по поръчка. В този момент Удроу се сети, че самият той е по сако.

— При теб всичко е наред, надявам се? — запита Джъстин със същата леко протяжна, заучена интонация. — Глория как издържа в тази жега? Двете момчета са добре, нали?

— Ние сме добре. — Пауза, нарочно вмъкната. — Теса е на обиколка, както разбирам. — Последен шанс да докаже сам на себе си, че всичко е една ужасна грешка.

Джъстин изведнъж стана словоохотлив, както винаги когато името на Теса се споменаваше в негово присъствие.

— Да, наистина. Затънала е до гуша в тази нейна хуманитарна дейност. — Джъстин притискаше дебелия годишник на Обединените нации към гърдите си. После се наведе и го постави на масичката до бюрото. — С тези темпове, докато стане време да си ходим, ще е спасила от глад и мизерия половин Африка.

— А какво точно прави сега, имаш ли представа? — Като удавник, Удроу се ловеше за всяка сламка. — Аз бях останал с впечатлението, че дейността й е тук, в Найроби. В гетото Кибера, ако не се лъжа.

— Така е — отвърна гордо Джъстин. — Горката, денонощно е все там. Какво ли не прави: ту бърше бебешки дупета, ту обяснява на стажант-юристки гражданските им права. Така чувам. Повечето й клиенти са жени, разбира се, и това й допада. Макар че мъжете им може да са на друго мнение. — Тъжната му усмивка казваше: „Де да беше така.“ — Имотни права, бракоразводни процедури, изнасилване и малтретиране от съпруга, женско обрязване, безопасен секс. И така всеки ден. Нищо чудно, че мъжете им стават толкова докачливи. И аз бих станал, ако изнасилвах жена си.

— Та какво прави при тази обиколка? — настоя Удроу.

— Един господ я знае. Питай Арнолд, доктора — каза той пресилено небрежно. — Той е нейният придружител и духовен водач при пътуванията й.

Аха, значи такава била играта, каза си Удроу. Това им е номерът за пред хората. Доктор Арнолд Блум, моралният наставник, черният рицар, закрилник на беззащитните в хуманитарната джунгла. Всичко друго, само не и търпеливо понасяният любовник.

— Къде е? — запита Удроу.

— В Локи. Локикоджо. — Джъстин стоеше, леко подпрян на ръба на бюрото, може би несъзнателно подражавайки на небрежната поза на Удроу при вратата. — Световната програма за изхранване организира там семинар по полова осъзнатост, представяш ли си? Събират куп неосъзнати жени от селата в Южен Судан, натоварват ги на самолета, дръпват им един бърз курс по Джон Стюарт Мил и ги връщат обратно осъзнати. Арнолд и Теса са там и наблюдават цирка, блазе им!

— Къде е Теса в момента?

На Джъстин въпросът не му се хареса особено. Може би едва сега си даде сметка, че любезностите на Удроу преследват някаква цел. Или пък, помисли си Удроу, не му беше приятно да го поставят на тясно с въпроси за Теса, на които нямаше точен отговор.

— Може да се предположи, че се връща насам. Защо?

— С Арнолд ли?

— Е, да, най-вероятно. Във всеки случай не вярвам да я зареже там и да си тръгне сам.

— Чувал ли си се с нея?

— От Локи? Как да се чуя, там нямат телефони.

— Рекох си, че може да е използвала радиовръзката на някоя от хуманитарните агенции. Всички го правят, не е ли така?

— Теса не е всички — тросна се Джъстин; на челото му се появи бръчка. — Тя е жена с принципи. Например да не се пилеят напразно парите на дарителите. Ама какво има, Санди?

Намръщен, Джъстин се оттласна от бюрото и се изправи в средата на стаята с ръце зад гърба. Докато наблюдаваше старателно заученото мъжествено изражение на лицето му, с посивяла черна коса, която блестеше на слънцето, струящо от прозореца, Удроу си спомни за косата на Теса — абсолютно същия цвят, но без бели нишки, без сдържаността на средната възраст. Спомни си кога и как за пръв път ги бе видял заедно — Теса и Джъстин, новоназначената новобрачна двойка, почетни гости на приема на върховния комисар, организиран в тяхна чест. И как, докато пристъпваше към тях, за да ги поздрави с „добре дошли“ в Найроби, за миг си бе представил, че са не мъж и жена, а баща и дъщеря, а той — Удроу — е кандидат за ръката й.

— И откога значи не сте се чували? — запита той.

— От вторник, когато ги откарах на летището. Но какво има, Санди? Докато Арнолд е с нея, няма страшно. Тя прави каквото той й каже.

— Смяташ ли, че може да са отскочили до езерото Туркана? Имам предвид Теса и Блум… така де, Арнолд.

— Ако са имали удобен транспорт и им се е ходело, защо не? Теса обожава диви места, освен това много уважава Ричард Лийки като археолог и като добър бял африканец. Лийки има клиника по ония места, така че може Арнолд да е имал някаква работа при него и просто да е взел Теса със себе си. Санди, какво има?

Нанасяйки смъртоносния удар, Удроу нямаше друг избор, освен да проследи по лицето на другия ефекта от думите си. Той видя как от него изчезват последните остатъци от отминалата младост, как красивото мъжествено лице, подобно на някакво морско животно, се затваря в себе си и се вкаменява като корал.

— Получихме сведения, че на източния бряг на езерото Туркана са открити бяла жена и шофьор африканец. Мъртви — поде издалеко Удроу, като умишлено се въздържа да каже „убити“. — Колата и шофьорът били наети от хотел „Оазис“. Собственикът на хотела твърди, че е разпознал трупа на жената и това била Теса. Разправя, че тя и Блум прекарали нощта в „Оазис“, преди да потеглят на сутринта за разкопките на Лийки. От Блум няма и следа. Открили са колието й, което носеше винаги.

Това пък откъде го знам? Защо, по дяволите, тъкмо сега трябваше да обявявам, че съм в течение какво носи Теса по всяко време?

Удроу продължаваше да наблюдава Джъстин. Страхливецът и офицерският син в него се бореха — докато страхливецът искаше да отмести поглед встрани, за офицерския син това би било все едно да си осъдил някого на смърт, а да не се явиш на екзекуцията. Той видя как очите на Джъстин се разшириха в болезнено недоверие, като да бе ударен в гръб от близък приятел, и после се свиха, сякаш от удара на приятеля си бе изпаднал в безсъзнание. Красиво изрязаните устни се разтвориха в спазъм на физическа болка, после се свиха в тясна линия, побелели от усилието.

— Благодаря ти, че лично ми го съобщи, Санди. Едва ли е било приятно. Портър знае ли? — Портър беше необичайното за посланик собствено име на върховния комисар.

— Милдрен се опитва да го открие. Намерили са туристическа обувка „Мефисто“, трийсет и девети номер. Говори ли ти нещо?

Джъстин трудно координираше реакциите си. Първо трябваше да изслуша докрай звука на думите, за да схване значението им. После се помъчи да построи бързо отговора си, от което изреченията му звучаха неестествено, сякаш друг говореше на негово място.

— Да, при последната отпуска си купи три чифта. От един магазин до Пикадили. Никога не я бях виждал да харчи с такава стръв. По принцип не е прахосница. Не че някога е била притеснена за пари. Парите не значат нищо за нея. Тъкмо затова пазарува от най-обикновени магазини.

— И синьо сафари.

— Тя го ненавиждаше това сафари! — извика Джъстин, внезапно възвърнал способността си да говори плавно. — Беше ми казала, ако някога я хвана да носи тая противна дреха в защитен цвят с джобове отстрани на бедрата, да я изгоря или да я дам на Мустафа.

Мустафа е домашният прислужник, спомни си Удроу.

— От полицията казват, че било синьо.

— Тя ненавиждаше синия цвят. — Явно Джъстин започваше да си изпуска нервите. — Изобщо не можеше да понася нищо, което й напомняше униформа. — Вече в минало време, помисли си Удроу. — Навремето имаше зелено сафари, това е вярно. Беше си го купила от „Фарбелоу“ на Стенли Стрийт. Аз я заведох, не знам защо. Може тя да ме е накарала. Тя не обичаше да пазарува. Облече го. Беше й по мярка. „Гледай ме — вика. — Аз съм генерал Патън в женски дрехи.“ — „Няма такова нещо, малката — викам й. — Не си никакъв генерал Патън. Ти си едно хубаво момиче с едно грозно, противно зелено сафари.“

Засъбира нещата по бюрото си. Точно така. Готвеше се да си тръгва. Отваряше и затваряше чекмеджета, прибра папките с документи в металната кантонерка. След всяко движение приглаждаше с ръка назад и без това идеално сресаната си коса — нервен тик, който Удроу особено презираше. С треперещи ръце изключи омразния компютър на бюрото си, като гнусливо натискаше копчетата с изпънат показалец, сякаш се страхуваше, че апаратът ще го ухапе. Сред персонала се говореше, че всяка сутрин карал Гита Пиърсън да му го стартира. Удроу го наблюдаваше, докато за последен път огледа стаята с невиждащи очи. Край на мандата. Край на живота. Моля, оставете помещението в изряден вид за следващия обитател. До вратата Джъстин се обърна и погледна към саксиите на перваза; вероятно преценяваше дали да не ги вземе със себе си, или поне да остави указания за отглеждането им. Не направи нито едно от двете.

Докато крачеше с Джъстин по коридора, Удроу посегна да го хване под ръка, но в последния момент се отдръпна с погнуса. В същото време гледаше да е достатъчно близо, за да го подкрепи, ако оня залитне да пада — Джъстин вече приличаше на добре облечен сомнамбул, доброволно изоставил своето чувство за ориентация. Двамата се движеха по коридора бавно и почти безшумно, но Гита все пак ги бе дочула, защото, докато минаваха покрай вратата й, тя я отвори и няколко крачки вървя успоредно с Удроу и му шепна нещо на ухото, като същевременно придържаше златистата си коса с ръце, за да не го докосва по лицето.

— Изчезнал е. Търсят го под дърво и камък.

Само че слухът на Джъстин се оказа по-добър, отколкото предполагаха и двамата. Или по-скоро възприятията му се бяха изострили до краен предел от шока.

— Тревожите се за Арнолд, предполагам — каза той на Гита с отзивчивия тон на непознат, когото сте попитали за посоката.

Върховният комисар беше леко прегърбен, свръхинтелигентен мъж, вечно зает с изучаването на нещо. Имаше син, който работеше в търговска банка, малка дъщеричка на име Роузи със сериозно мозъчно увреждане и жена, която живееше в Англия и работеше като мирови съдия. Той обожаваше еднакво и тримата и прекарваше почивните си дни, носейки Роузи в специална раничка на корема си. Самият Колъридж някак не бе успял да порасне и да се развие в зряла личност. Торбестите му панталони, каквито носят студентите в Оксфорд, се крепяха с тиранти на раменете. Върху специална закачалка на гърба на вратата бе закачено сакото от костюма му; върху закачалката пишеше: „П. Колъридж, Оксфорд.“ Колъридж стоеше разрошен и напрегнат в средата на стаята и слушаше внимателно разказа на Удроу. Лицето му бе гневно, по бузите му се стичаха сълзи.

— Мамицата им! — провикна се яростно той сякаш за да му олекне.

— Знам — отвърна Удроу.

— Горкото момиче. На колко години беше? Направо дете!

— На двайсет и пет. — Откъде, по дяволите, знам това? — Приблизително — добави той, за да не прозвучи прекалено категорично.

— Изглеждаше на осемнайсет. Тоя загубеняк Джъстин с неговите цветя…

— Знам, знам — повтори Удроу.

— Гита знае ли?

— Отчасти.

— Какво ще прави сега? Та той дори няма кариера като хората. В края на мандата му се готвеха да го изритат. Ако Теса не беше загубила бебето си, щяха да са му видели сметката при първото съкращение. — Колъридж, който не можеше да стои на едно място, направи няколко крачки и застана в другия край на стаята. — Роузи хвана еднокилограмова пъстърва в събота — изтърси ядно той, сякаш в това имаше нещо нередно. — Какво ще кажеш?

Той имаше навик да печели време с отвличащи вниманието изказвания.

— Възхитително — измърмори лоялно Удроу.

— Теса щеше да е във възторг. Винаги е твърдяла, че Роузи ще се справи. А Роузи направо я боготвореше.

— Сигурно.

— Отказа да я яде, представи си! Два дни се опитвахме да я държим жива в леген с вода, докато накрая я погребахме в градината. — Изправи рамене, което беше знак, че разговорът отново преминава по същество. — Това не е краят на историята, Санди. Тепърва ни чака голяма бъркотия.

— Знам.

— Оня гадняр Пелегрин цяла сутрин ми хленчи да сме се опитали да ограничим размера на щетите. — Сър Бърнард Пелегрин беше един от така наречените мандарини на Форин Офис, пряко отговарящ за Африка и заклет личен враг на Колъридж. — Как мога да огранича размера на щетите, които дори не знам какви са, по дяволите! Новината му е провалила тениса, това поне е сигурно.

— Била е с Блум четири дни и нощи, преди да умре — каза Удроу, като хвърли поглед към вратата, за да се увери, че е плътно затворена. — Ако това не са щети, здраве му кажи. Ходили са в Локи, до Туркана. Спали са в едно бунгало, друго не знам. Цяло село хора са ги видели заедно.

— Благодаря. Благодаря ти много. Тъкмо това исках да чуя. — Забил ръце в джобовете на торбестите си панталони, Колъридж бродеше из стаята. — Къде, по дяволите, е тоя Блум?

— Търсят го под дърво и камък, доколкото знам. За последен път е видян в джипа до Теса, когато са потегляли за разкопките на Лийки.

Колъридж се добра до бюрото си, пльосна се на стола и се изпъна назад, сплел пръсти зад тила си.

— Значи Блум го е извършил — обяви той. — Забравя за образованието си, превърта, реже им гърлата, задига главата на оня Ноуа за сувенир, заключва джипа, преобръща го и изчезва. Кой не би сторил същото на негово място? По дяволите!

— Ти го познаваш не по-зле от мен.

— Нищо подобно, стараех се да го избягвам. Не си падам по примадони в хуманитарния бизнес. Къде се е дянал тоя тип? Къде е сега?

В съзнанието на Удроу се преплитаха образи. Доктор Блум от Западна Африка — брадатият Аполон на коктейлния елит в Найроби, красив, остроумен, чаровен. Блум и Теса един до друг, заобиколени от прехласнати гости, докато любимецът на старите моми Джъстин мърка като добре възпитан котарак, раздава ослепителни усмивки и питиета. Доктор Арнолд Блум, ветеран от войната в Алжир, със сериозен тон разяснява от трибуната на Обединените нации здравните приоритети при бедствени ситуации. Блум към края на приема, отпуснат на някое канапе, с празен поглед. Човек, чиито тайни са погребани дълбоко под земята.

— Не можех да ги отзова, Санди — казваше в този момент Колъридж с твърдия глас на човек, който е навестил собствената си съвест и се е върнал морално пречистен. — Никога не съм смятал, че влиза в задълженията ми да провалям кариерата на някого само защото жена му си разтваря краката малко по-лесно, отколкото трябва. Вече сме в новото хилядолетие. Всеки има право да си съсипва живота както намери за добре.

— Разбира се!

— Тя вършеше отлична работа в гетата, каквото и да приказваха за нея в клуба. Вярно, момчетата на Мой не си падаха по нея, защото често ги настъпваше по палците, но я питай останалите африканци — направо мрат за нея!

— Дума да няма! — съгласи се Удроу.

— Вярно, прекалено много се бе отдала на тая полова осъзнатост. Но какво лошо има в женското равноправие? Да дадем Африка на жените, може пък и да се оправи положението.

Милдрен влезе, без да почука.

— Обаждат се от Протокола на Външно, сър. Тялото на Теса току-що било докарано в моргата и молят някой да я идентифицира още сега. А от медиите ще ни разкъсат за изявление.

— Как, по дяволите, са успели да я докарат толкова бързо до Найроби?

— Със самолет — отвърна Удроу; изведнъж си спомни гнусната забележка на Волфганг, че тялото трябва да се нареже на парчета, за да влезе в багажното отделение.

— Никакви изявления, докато не бъде разпознат трупът — сопнато нареди Колъридж.

Удроу и Джъстин тръгнаха заедно, свити върху задната седалка на вана на мисията — фолксваген с тъмни стъкла. Ливингстън беше на волана, а Джаксън, грамаден като него и също от племето кихую, седна на предната седалка, в случай че се наложи да си проправят път с груба сила. Макар климатикът да бе усилен докрай, вътре бе горещо като в пещ. Движението по улиците на столицата в този час на деня бе ужасно. От двете им страни претъпкани микробуси надуваха клаксони, бълваха от ауспусите си гъст дим, примесен със сажди, а гумите вдигаха облаци прахоляк. Ливингстън премина през кръстовището с кръгово движение и спря пред каменния портал, заобиколен от припяващи, полюшващи се в такт мъже и жени. Удроу, който ги помисли за демонстранти, ядно изруга, но после се сети, че са просто опечалени, дошли да приберат телата на близките си. Покрай бордюра чакаха ръждиви камионетки и катафалки, обточени с червени траурни ленти.

— Наистина няма нужда да правиш това, Санди — каза Джъстин.

— Напротив — възрази благородно офицерският син.

На стълбището ги очакваше пъстра група от полицаи и мъже в бели престилки, опръскани с нещо отпред; единствената им цел бе да угодят на двамата служители от Британската мисия. Някой си инспектор Мурамба, ухилен до уши, раболепно се ръкува с високите гости. Мургав азиатец в черен костюм им се представи като доктор Банда Сингх, хирург, на техните услуги. Групата последва висящите от тавана тръби по мрачния бетонен коридор, по протежение на който кофи за боклук се силеха да повърнат съдържанието си на пода. Тия тръби подават студен въздух към хладилните камери, помисли си Удроу, но хладилните камери не работят, понеже токът спира, а моргата няма авариен генератор. Доктор Банда ги водеше, но Удроу би могъл да се ориентира и сам. Завий наляво, вонята отслабва; надясно — вонята се засилва. Отново безчувствената страна у него взе връх. Дългът на офицера е да бъде на бойното поле, а не да чувства. Дългът. Защо тя все се опитваше да ми внушава какво е дълг? Зачуди се какво ли според местните поверия се случва с един неуспял прелъстител, когато погледне мъртвото тяло на жената, която е пожелал. Доктор Банда ги водеше по някакво късо стълбище. Озоваха се в непроветрена чакалня, цялата просмукана с острата миризма на смърт.

Пред тях се изпречи ръждива метална врата; изпънат на токовете на обувките си, Банда задумка по нея с нетърпящ възражение юмрук. Вратата се разтвори донякъде и отвътре се подадоха рошавите глави на трима млади мъже. При вида на лекаря те се дръпнаха навътре, за да му дадат възможност да се шмугне покрай тях. Останал сам с Джъстин в смрадливото преддверие, Удроу се опита да надникне вътре; гледката кошмарно му заприлича на спалното помещение в пансиона, където някога бе учил; само че сега то беше претъпкано с трупове на всякаква възраст, умрели от СПИН. По два измършавели трупа на легло. Още трупове на пода между леглата. Някои облечени, други голи, полегнали настрани или по гръб. Някои лежаха с колене, свити към брадата, в поза на безпомощна самозащита; други с глави, отметнати назад в ням протест. Над всичко това жужаха рояци мухи.

В центъра на помещението, между редиците легла, самотно се белееше дъската за гладене на домакинята на пансиона, само че, кой знае защо, на колела. А върху дъската имаше бял чаршаф, под който стърчаха две абсурдни, нечовешки стъпала; видът им напомни на Удроу за смешните пантофи с форма на патешки крака, които двамата с Глория бяха подарили на сина си Хари за Коледа. Едната ръка, чудовищно подпухнала, бе успяла някак си да се изплъзне от прикритието на чаршафа; пръстите бяха покрити с кора от черна, спечена кръв, най-плътна при ставите. Ноктите бяха тъмносини.

„Опитай се да си представиш сам, мистър Политически. Знаеш ли какво става с един труп в тая жега?“

— Мистър Джъстин Куейл, моля. — Гласът на доктор Банда Сингх прозвуча, сякаш обявяваше почетните гости на кралски прием.

— Идвам с теб — промърмори Удроу; залепен плътно за Джъстин, той пристъпи напред тъкмо навреме, за да види отмятането на чаршафа.

Главата на Теса, деформирана до неузнаваемост; долната челюст привързана към черепа с парче мръсен плат, краят на което се спуска надолу по шията — там, където някога бе висяло златното колие. Като удавник, опитващ се да поеме последна глътка въздух, Удроу хвърли още един безумен поглед към черната коса, зализана по черепа от гребена на погребалния агент. Бузите й бяха издути като на херувимите в старите гравюри. Очите бяха затворени, веждите леко повдигнати нагоре, устата разкривена в невярваща гримаса, вътре пълна с черна съсирена кръв, сякаш всичките й зъби бяха извадени едновременно. Ти? — питаха глупаво устните, свити на кръгче около последния учуден въпрос. Ти? На кого ли го бе задала? В кого ли бяха вперени мъртвите очи през изпънатите белезникави клепачи?

— Познавате ли дамата, господине? — попита деликатно инспектор Мурамба.

— Да. Познавам я, благодаря — отвърна Джъстин, внимателно отмервайки всяка дума. — Това е съпругата ми Теса. Трябва да уредим погребението, Санди. Тя би искала да я погребем тук, в Африка, и то колкото се може по-бързо. Теса е единствено дете, няма родители. Освен мен няма кого другиго да питаме. Гледай да стане колкото се може по-бързо.

— Виж, струва ми се, че това зависи донякъде и от полицията — каза прегракнало Удроу; с последни сили той успя да се добере до пукнатата мивка, където дълго и мъчително повръща, а през това време Джъстин, безукорно възпитан както винаги, стоеше до него с ръка на рамото му и мърмореше утешителни думи в ухото му.

От постлания с килими, недостъпен за външни лица кабинет на върховния комисар Милдрен бавно прочете на невъзмутимия младеж, който го слушаше от другата страна на линията, следния текст:

Мисията на Великобритания с дълбоко прискърбие съобщава за смъртта вследствие на убийство на мисис Теса Куейл, съпруга на Джъстин Куейл, първи секретар в Политическия отдел на мисията. Мисис Куейл намери смъртта си на брега на езерото Туркана, недалеч от залива Алия. Убит бе и нейният шофьор, мистър Ноуа Катанга. Мисис Куейл ще остане в паметта ни със своята преданост към каузата на правата на жените в Африка, както и със своята младост и красота. Изказваме искрени съболезнования на Джъстин, съпруга на мисис Куейл, и на многобройните й приятели. Знамето на мисията ще бъде свалено до половина до второ нареждане. Във фоайето на мисията ще бъде поставена книга за съболезнования.

— Кога ще го пуснеш? — запита Милдрен.

— Току-що го направих — отвърна младокът.

2.

Удроу живееше в каменна къща с прозорци в стил имитация на „Тюдор“, между цяла колония къщи със същата или подобна архитектура, разположени всяка сред обширна английска градина в престижното предградие на Найроби Мутайга, на върха на хълма и на един хвърлей разстояние от кънтри-клуба и от резиденцията на върховния комисар; наоколо имаше още много резиденции на посланици и висши дипломати от държави, за които едва ли бе чувал някой до момента, в който не прочетеше названията им на табелките по високите каменни или железни огради, наред с неизменното предупреждение на суахили за присъствието на зло куче. След бомбен атентат срещу посолството на САЩ от Форин Офис бяха оборудвали резиденциите на всички дипломатически служители с ранга на Удроу и по-нагоре със стоманени порти, устойчиви на удар с камион, пред които денонощно бдяха на смени добросъвестни стражи от племето балуя, заобиколени от техни роднини, близки и симпатизанти. Същите вдъхновени мозъци бяха заредили с електрически ток оградите, увенчани с бодлива тел и с прожектори против нарушители, които светеха цяла нощ. В Мутайга въпросите за личната сигурност на обитателите, както и всичко останало, са съобразени с техния ранг и място в йерархията. Най-скромните къщи са оградени с каменни стени, със стъкла от натрошени бутилки, зазидани отгоре в бетона; за служителите от по-средна ръка се отпускат и по няколко реда бодлива тел. Дипломатическата аристокрация обаче се крие зад стоманени порти, огради с електрически ток, датчици на прозорците и автоматично задействащи се прожектори и охранителни камери.

Къщата на семейство Удроу беше на три етажа. Горните два съставляваха това, което на езика на охранителните фирми се нарича обезопасена зона, отделена от долния етаж със стоманена решетка на първата стълбищна площадка, от която само Санди Удроу и жена му Глория имаха ключ. На долния етаж беше предвиден малък апартамент за гости, в който, на изхода към склона, бе монтирана втора стоманена решетка, която да предпазва господарите Удроу от слугите. Апартаментът на долния етаж се състоеше от две стаи, спартански обзаведени с малко мебели и боядисани в бяло, което в съчетание с решетките на прозорците определено им придаваше вид на затвор. В очакване на госта обаче Глория се бе постарала да ги поразкраси със свежи рози от градината и с настолна лампа от стаята на Санди; там бяха пренесени също служебният телевизор и радиото; тя бе щастлива да се отърве и от двете за известно време. Дори и така помещението за гости не беше точно пет звезди, както сподели Глория с най-добрата си приятелка Елена — съпруга на грък, който работеше в мисията на ООН, а самата тя англичанка, — но поне бедният човек щеше да има възможност да остане сам със себе си, та това е просто задължително за всеки, претърпял такава страшна загуба, Ел. Самата Глория не се ли бе почувствала точно така, когато почина мама, но, разбира се, нека не забравяме, че бракът на Теса и Джъстин беше донякъде неконвенционален, ако може да се нарече така, макар от своя страна Глория никога да не се бе съмнявала дори и за миг, че двамата всъщност много се обичаха по своему. Поне Джъстин със сигурност я обичаше, а що се отнася до не… Ел, честно да ти кажа, скъпа, един господ я знае нея, за нас поне това си остана тайна докрай.

На което Елена, многократно развеждана светска дама, пълна противоположност на Глория, отбеляза:

— Ти по-добре си пази сладкото задниче, скъпа. Един току-що овдовял плейбой може да бъде много опасен за жените.

Глория Удроу беше образец за доблестна съпруга на британски дипломат, твърдо убедена, че всяко нещо на този свят си има своята добра страна. А когато абсолютно нищо наоколо не изглеждаше да има такава, тя се засмиваше заразително и възкликваше: „Е, това е положението!“ Един призив за обединение на всички благородни души, които заедно да посрещнат несгодите на живота без хленч и вайкане. Тя беше достойна възпитаничка на частното училище, изиграло роля в нейното оформяне като личност; след завършването му периодично и подробно бе осведомявала училищното ръководство за житейския си път, като в замяна с наслада бе поглъщала всички новини за бившите си съученици. За всеки училищен празник бе изпращала остроумни поздравителни телеграми или, напоследък, не по-малко остроумни електронни послания, обикновено в стихове, тъй като много държеше да не се забравя, че навремето бе спечелила наградата на училището за поезия. Глория беше по своему привлекателна и извънредно словоохотлива женичка, особено когато нямаше какво особено да каже. Освен това с времето бе придобила онази вдървена, неописуемо грозна походка, с която поразително напомняше на жените от британското кралско семейство.

Въпреки всичко Глория Удроу не беше глупава по природа. Навремето, докато следваше в Единбургския университет, се бе отличила като една от най-интелигентните студентки на випуска; тогава се говореше, че ако не се бе оставила Удроу да й завърти главата, като нищо щеше да изкара отличен по политология и поне много добър по философия. За съжаление през изминалите оттогава осемнайсет години бракът, децата и непредвидимостта на дипломатическия живот бяха убили у нея всякакви амбиции за личностна реализация. Понякога Удроу тайно съжаляваше, че тя сякаш нарочно бе приспала интелекта си, за да се отдаде изцяло на ролята си на съпруга и майка. Същевременно той й беше благодарен за тази саможертва, за спокойствието, което му даряваше неспособността й да чете мислите му и същевременно като по чудо да отговаря на всичките му очаквания. „Ако някога ми се прииска да имам свой собствен живот, ще ти кажа“ — успокояваше го тя, когато обхванат от чувство на гузност или скука, я подканваше да довърши образованието си, да вземе по-висока академична степен, да учи право, медицина — и изобщо да прочете нещо, за бога. „Ако не ме харесваш такава, каквато съм, това е друг въпрос“ — отвръщаше тя, ловко прехвърляйки оплакването му от частното към общото. „Напротив, напротив, харесвам те точно такава, каквато си!“ — протестираше той и я прегръщаше нежно. И понякога дори си вярваше.

Джъстин стана тайният затворник на долния етаж още същата вечер на онзи черен понеделник, когато му съобщиха за смъртта на Теса; той се нанесе там тъкмо по времето, когато моторите на черните лимузини на посланиците от съседните къщи забръмчаха зад железните решетки, готови да откарат височайшите си пътници до поредната тайнствено подбрана кръчма. Какъв бе поводът тази вечер? Денят на Лумумба? Денят на Мердека? Денят на падането на Бастилията? Все едно — националният флаг щеше да се вее в градината, водните пръскачки щяха да бъдат изключени, червеният килим постлан, наоколо щяха да пърхат чернокожи прислужници с бели ръкавици — също като в колониалните времена, които всички сега богоугодно отричахме. А от тентата на домакините щеше да долита подходяща за случая патриотична музика.

Удроу седеше до Джъстин на задната седалка на фолксвагена. От моргата той го придружи до полицейския участък и го наблюдаваше, докато пише с безукорния си академичен почерк декларация, че е разпознал трупа на съпругата си. От участъка Удроу се обади на Глория, за да я уведоми, че доколкото позволява уличното движение, до петнайсет минути ще си бъде вкъщи заедно с техния специален гост — „който е много потиснат, скъпа, и от нас зависи да не си остане така до края“, — което не попречи на Глория да позвъни пожарно на Елена; тя набра номера няколко пъти, докато накрая се свърза, за да обсъдят менюто за вечеря. Обича ли бедният Джъстин риба, да или не? Тя беше забравила, но доколкото си спомняше, той се влияеше от модата, и — ах, Ел! — с какво, за бога, да го разсейвам, докато Санди е в мисията, а аз стоя сама с горкия човек по цели часове? Искам да кажа, всякакви истински теми се изключват при сегашните обстоятелства, не е ли така?

Елена се опита да я насърчи не дотам любезно: все ще се сетиш за нещо, скъпа, не се бой!

Все пак Глория намери време да даде на Елена подробен отчет за събитията, включително да я осведоми за всички обаждания на журналисти, на които бе принудена да отговаря цял ден — тези хора просто нямат милост, Ел! — както и за тези, на които не й бяха стигнали силите да отговори, а бе инструктирала Джума, домашния прислужник от племето уакамба, да повтаря, че мистър и мисис Удроу в момента не са в състояние да разговарят с вас, както и за онзи ужасно чаровен млад човек от „Дейли Телеграф“, с когото тя с радост би си побъбрила на воля, само дето Санди й бе забранил под страх от смъртно наказание.

Елена я успокои: той сигурно ще ти пише, скъпа.

Фолксвагенът с тъмни стъкла спря пред къщата на Удроу, самият Удроу изскочи навън, за да се огледа за журналисти, а веднага след това Глория получи за пръв път възможност да види с очите си Джъстин като вдовец, като човек, загубил сина си и жена си в разстояние на шест месеца; Джъстин, измаменият съпруг, който повече нямаше да бъде мамен; Джъстин с безупречно ушития ленен костюм и с обичайния си мек поглед; нейният таен беглец, за когото бе отредила целия долен етаж и който тъкмо си бе свалил сламената шапка и се бе измъкнал заднишком от страничната врата, при което благодари на всички — на шофьора Ливингстън, на Джаксън от охраната, на Джума от прислугата, който се мотаеше без работа наоколо, както обикновено с грациозно кимване на красивата си глава с тъмна пригладена коса, преди да се отправи през шпалира посрещачи към входната врата. Тя видя лицето му първо обгърнато от плътна сянка, после за миг осветено от мимолетния вечерен здрач. Той се приближи към нея и изрече „Добър вечер, Глория, колко любезно от ваша страна да ме поканите“ с толкова овладян глас, че тя бе готова да се разплаче, както и направи впоследствие.

— Ах, колко се радваме, че можем да помогнем с нещичко, скъпи Джъстин — промърмори тя, като го целуна с предпазлива нежност.

— Доколкото разбирам, няма и следа от Арнолд. Някой да се е обаждал, докато сме били на път?

— Не, скъпи, никой. Ние не сме мърдали от телефона, разбира се. — Как се владее само, помисли си тя. Как само се владее! Истински герой.

Като в просъница тя чу Удроу да й обяснява със скръбен глас, че се налага да прекара още един час в мисията — скъпа, ще ти звънна оттам, — но Глория не го слушаше. Той пък кого ли е загубил през живота си, помисли си тя язвително. Чу се захлопване на врата и шумът от мотора на фолксвагена се отдалечи по улицата, но вниманието на Глория бе другаде. Очите й бяха впити в Джъстин — нейния трагичен герой, нейния страж. Изведнъж си даде сметка, че Джъстин е поне толкова жертва на тази ужасна трагедия, колкото и Теса, ако не и повече. Във всеки случай Теса вече бе мъртва, докато Джъстин трябваше да носи бремето на тази ужасна загуба чак до смъртта си. То бе започнало да му се отразява — в посивелите бузи, в прегърбената походка, безразличието му към растенията наоколо, докато вървеше към къщата. Любимите тревни бордюрчета на Глория, засадени по негови указания, изобщо не привлякоха вниманието му. Нито пък чимширеният храст и двете хлебни дръвчета, за които толкова мило й бе отказал да му плати. Едно от най-прелестните качества на Джъстин, с които Глория така и никога не можа да свикне — както разправи на Елена в подробно телефонно резюме още същата вечер, — бяха огромните му познания по ботаника и градинарство. Искам да кажа, откъде ги е научил всички тия неща, Ел? Освен от майка си? Тя не беше ли половин Дъдли? Ама разбира се, тези Дъдли винаги са били страхотни градинари, откакто се помнят. Тук става въпрос за класическа английска ботаника, Ел, а не за разните модни тенденции в неделните вестници.

Глория поведе скъпия гост по стълбите към входната врата, през антрето и по слугинското стълбище към долния етаж, където го разведе из двете затворнически килии, които щяха да бъдат негов дом до излежаване на присъдата му; показа му разкривения шперплатов гардероб, в който да си закачваш костюмите, скъпи Джъстин — божичко, защо не дадох на Ебедая още петдесет шилинга, за да го пребоядиса? — проядения от червеи скрин, в който да си държиш ризите и бельото — каква глупачка съм, как не се сетих да застеля чекмеджетата с чиста хартия.

Както обикновено, Джъстин бе този, който се извиняваше през цялото време.

— Страхувам се, че няма какво толкова да сложа вътре, Глория. Къщата ми е обсадена от глутница журналисти и Мустафа сигурно вече е изключил телефона. Санди любезно обеща да ми заеме някои неща на първо време, докато успея да се промъкна през обсадата и си взема необходимото.

— Ах, Джъстин, колко съм несъобразителна! — извика Глория, изчервена от неудобство.

След което, може би защото не искаше или по-скоро не знаеше как да се оттегли, тя настоя да му покаже ужасния стар хладилник, претъпкан с бутилки минерална вода и съставки за коктейли… ах, защо не се сетих да наредя да сменят тая изгнила гума?

— А, ледът е тук, Джъстин, просто го подложи под течаща вода, за да се отдели по-лесно.

И пластмасовия електрически чайник, който така мразеше, и декоративния, пукнат по цялата си височина съд, пълен с пакетчета чай „Тетли“, и поочуканата тенекиена кутия от бисквити, пълна с различни сладки — в случай, че Джъстин огладнее през нощта, понеже Санди все огладнява, нищо, че докторът му каза да свали килограми. И накрая — слава богу, че поне едно нещо бе както трябва — великолепната ваза с разноцветни кученца, които бе отгледала от семе, следвайки неговите указания.

— Е, добре, оставям те на спокойствие — рече накрая тя, но когато стигна до вратата, изведнъж се сети за свой срам, че дори не му е изказала съболезнованията си. — Джъстин, скъпи…

— Благодаря, Глория, наистина няма нужда — прекъсна я той с изненадваща твърдост.

Лишена от възможността да изрази нежна съпричастност, Глория с усилие си възвърна деловия тон:

— Е, добре, можеш да се качиш горе, когато поискаш, нали, скъпи? Вечерята обикновено е в осем. Преди това по едно питиенце, ако си в настроение. Чувствай се като у дома си. Прави всичко каквото ти се иска. Или не прави нищо. Един господ знае кога ще се върне Санди… — След което тя с благодарност се оттегли горе в покоите си, изкъпа се и се преоблече, сложи си грим, после се отби при момчетата в детската стая. Смирени от реалната близост на смъртта, те усърдно си готвеха домашните или поне успешно се преструваха.

— Много ли тъжен изглежда? — попита Хари, по-малкият.

— Утре ще го видите. Само да се държите учтиво и сериозно с него. Матилда ви прави сандвичи. Ще си ги ядете в стаята, а не в кухнята, разбрахме ли се? — Следващите думи се изплъзнаха от устата й някак неволно, преди да е осъзнала смисъла им. — Той е един много смел, благороден човек, така че се отнасяйте с голямо уважение към него.

Когато Глория слезе във всекидневната, за своя изненада завари Джъстин там. Той прие прилична доза уиски със сода, тя си наля чаша бяло вино и седна на едно от креслата, което всъщност беше на Санди, но на нея хич не й беше до Санди в момента. В продължение на няколко минути — тя не можа да прецени колко точно — и двамата мълчаха, но за Глория мълчанието беше духовна връзка. Колкото по-дълго, толкова по-здрава. Джъстин безмълвно отпиваше от уискито, като за нейно най-дълбоко облекчение явно не бе усвоил вбесяващия нов навик на Санди да се жабурка с него през предните си зъби със затворени очи, сякаш го дегустираше. С чаша в ръка, той се приближи до френския прозорец, обърнат към обляната в светлина градина — двайсет 150-ватови крушки, свързани с отделен генератор, блясъкът от които осветяваше половината от лицето му.

— Може би това си мислят всички — отбеляза внезапно той, сякаш възобновявайки разговор, който нито един от двамата не бе започвал.

— Какво, скъпи? — запита Глория, която не бе напълно сигурна, че се е обърнал към нея, но явно имаше нужда да поговори с някого.

— Че те обичат заради това, което не си. Че си измамник, крадец на любов.

Глория нямаше никаква представа дали наистина всички си мислеха тъкмо това, но че не биваше да си го мислят, в това тя не се съмняваше.

— Разбира се, че не си измамник, Джъстин! — каза решително тя. — Ти си един от най-почтените хора, които познавам, винаги си бил такъв. Теса те обожаваше и имаше защо. Тя беше една щастлива млада жена. — А що се отнася до крадеца на любов, помисли си тя, не е трудно човек да се досети за кого от двамата бе предназначено това определение.

Джъстин не отвърна нищо на нейното многословно уверение в собствената му почтеност; вместо това се заслуша във верижния кучешки лай из квартала, който ту се приближаваше, ту се отдалечаваше.

— Винаги си бил толкова добър с нея, Джъстин, знаеш, че беше така. Не бива да се самобичуваш за престъпления, които не си извършил. Много хора са склонни да се упрекват, когато загубят близък човек, но това просто не е справедливо. Не можем вечно да се държим с някого, сякаш се страхуваме, че всеки миг ще умре, така далеч няма да стигнем. Не си ли съгласен? Ти й беше верен. При всички обстоятелства — добави тя, с което съвсем случайно намекна, че същото не може да се каже за Теса. Намекът й не остана незабелязан, това поне бе сигурно; Джъстин имаше вид, сякаш се готви да я заговори за Арнолд Блум, когато за свое най-голямо раздразнение тя чу как ключът на мъжа й се превъртя в бравата. Магията се развали.

— Джъстин, бедни приятелю, как я караш? — извика Удроу, като си наля необичайно скромна доза вино, преди да се строполи на дивана. — Боя се, че нямам новини, добри или лоши. Няма улики, няма заподозрени, нищо. Поне засега. От Арнолд нито следа. Белгийците ще осигурят хеликоптер. Лондон изпраща втори. Ако не бяха парите, това проклятие на цивилизацията… Все пак той е белгийски гражданин, какво им пречи да пратят? Колко си красива тази вечер, скъпа! Какво има за вечеря?

Пак е пил, помисли си с отвращение Глория. Прави се, че работи до късно, а си седи в кабинета и пие сам, докато аз трябва да седя на главите на момчетата да си пишат домашните. Откъм прозореца се чу шум; тя се извърна и за свой ужас видя Джъстин, който очевидно се готвеше да си тръгне — без съмнение, стреснат от дебелашкото държание на мъжа й.

— Няма ли да хапнеш? — протестира Удроу. — Трябва да си пазиш силите, старче!

— Много сте мили, но се боя, че нямам апетит. Глория, благодаря още веднъж. Санди, лека нощ.

— Пелегрин ти изпраща най-дълбоки съболезнования от Лондон. Всички във Форин Офис са потресени. Не искал да те безпокои лично.

— Бърнард винаги е бил много тактичен.

Тя проследи с поглед затварящата се врата, чу как стъпките му заглъхват надолу по стълбите, забеляза празната му чаша на бамбуковата масичка до френския прозорец. За един ужасяващо дълъг миг й се стори, че никога вече няма да го види.

Удроу изгълта нервно вечерята си, без да усети вкуса на храната. Глория, която като Джъстин нямаше апетит, го наблюдаваше. Прислужникът Джума, който бродеше неспокойно наоколо, също не го изпускаше от очи.

— Е, как я караме? — промърмори заговорнически Удроу, като сниши глас и посочи надолу с ръка, предупреждавайки я да направи същото.

— Добре — отвърна тя, влизайки в тон. — Като се има предвид… — Какво правиш там долу, запита го мислено тя. Да не би да лежиш по гръб на леглото и да се бичуваш в тъмното? Или гледаш през решетките в градината и разговаряш с духа й?

— Да си чула нещо по-съществено? — запита Удроу. Той малко се запъна на думата „съществено“, но успя да завърши изречението. Джума слушаше внимателно.

— Какво например?

— Нещо за нашия любовник — рече той, като се подхилваше, посочи с пръст саксията с бегонията и беззвучно изговори с устни „Блум“[1], при което Джума отърча смутен да напълни каната с вода.

Тази нощ Глория с часове лежа будна до хъркащия си съпруг. В един момент отдолу й се счу шум; тя слезе по стълбите до междинната площадка и надникна през прозореца. Спирането на тока бе приключило. Над града сияеше оранжево зарево. Но в осветената градина не бродеше нито Теса, нито Джъстин. Тя се върна в леглото и завари Хари, заспал напряко на леглото, с палец в устата и с една ръка върху гърдите на баща си.

На сутринта семейството стана рано както обикновено, но Джъстин ги беше изпреварил. Облечен с поомачкания си костюм, той крачеше неспокойно напред-назад. Изглежда възбуден, помисли си тя, и като че ли е обладан от прекомерно напрежение, бузите му са някак прекалено румени. Момчетата се здрависаха с него — тържествено, според инструкциите — и той най-старателно отвърна на поздравите им.

— Ааа, Санди. Здравей, добро утро — каза той, щом се появи Удроу. — Имаш ли нещо против да поговорим за малко?

Двамата мъже се оттеглиха на терасата.

— Къщата ми… — започна Джъстин, след като се убеди, че са сами.

— Тукашната или тази в Лондон? — прекъсна го Удроу в несръчен опит да се пошегува. Глория, която чуваше всяка дума от кухненския бокс, в този момент бе готова да удуши съпруга си.

— Тук, в Найроби. Става въпрос за личните й документи, писма от адвокати, пълномощни за семейните имоти. Все неща, които са скъпи и на двама ни. Няма да ми е приятно кенийската полиция да се рови в тях.

— И какво предлагаш, старче?

— Бих желал да прескоча до вкъщи. Още сега.

Каква решителност, запревъзнася го мислено Глория. Толкова е силен, въпреки всичко.

— Драги приятелю, това е просто невъзможно. Ония драскачи ще те изядат жив.

— Не смятам, че това е точно така. Може да се опитат да ме снимат. Може да ми подвикват. Ако не им отговарям, какво друго могат да направят? Пък и едва ли ни очакват, ще ги заварим по бели гащи.

Глория познаваше увъртанията на съпруга си като никой друг. Ей сега ще започне да звъни на Бърнард Пелегрин в Лондон. Така прави всеки път, когато иска да получи отговора, който му е нужен, през главата на Портър Колъридж.

— Виж сега какво ще ти кажа, старче. Напиши ми един списък с всичко, което ти трябва. Аз ще го предам някак си на Мустафа и той ще ти донесе нещата.

Колко типично, помисли си Глория. Шикалкави, потрива се и чака всичко да се размине.

— Мустафа няма представа какво точно да подбере — чу тя гласа на Джъстин, твърд и настойчив както преди. — Никакъв списък няма да му помогне. Той с един списък за пазар не може да се оправи. Аз съм длъжен да го направя, Санди. Заради нея. Това е въпрос на чест. И смятам да отида със или без твоята помощ.

Страхотен е! — възхити се безмълвно Глория от своя подслушвателен пост. Личи си класата! Но дори в този момент тя нямаше как да се досети, макар мислите й да се мятаха трескаво в разни посоки, че нейният собствен съпруг може да има свои лични причини да посети къщата на Теса.

Журналистите изобщо не бяха по бели гащи, както се бе надявал Джъстин. Те бяха прекарали нощта по тревните площи около неговата къща в наети коли и бяха хвърляли боклуци сред декоративните му храсти. Двама африканци с панталони и цилиндри в стил „Чичо Сам“ бяха отворили сергия за чай и напитки. Други печаха царевица на дървени въглища. Полицаи с помътнели погледи се въртяха около очукана патрулна кола, прозяваха се и пушеха цигари. Началникът им, чудовищно дебел мъж с излъскан кожен колан и златен ролекс, лежеше изтегнат, с притворени очи, на предната седалка. Беше 7,30 ч. Градът не се виждаше от надвисналите облаци. По жиците над главите бяха накацали черни птици в очакване на удобен момент да се спуснат за храна.

— Подмини ги и спри — изкомандва Удроу, офицерският син, от задната седалка.

Бяха седнали както предния ден — Ливингстън и Джаксън отпред, Удроу и Джъстин, превити надве, отзад. Черният фолксваген ван беше с дипломатически номера, но така бяха половината коли в Мутайга. Някой по-осведомен наблюдател би различил двете букви на Британската мисия, но явно наблюдателите не бяха чак дотам осведомени; никой не им обърна внимание, когато Ливингстън невъзмутимо подмина отбивката за портала и се заизкачва по лекия наклон. Там спря и дръпна ръчната спирачка.

— Джаксън, слез от колата и тръгни бавно надолу по хълма към портала. Как се казва пазачът? — Последното бе адресирано към Джъстин.

— Омари — отвърна той.

— Кажи на Омари, когато колата наближи, да разтвори портала в последната секунда и да го затвори веднага след като влезем. Остани при него и го наставлявай.

Джаксън беше роден за подобни задачи. Той мързеливо спусна крака от колата, разкърши снага, подръпна си панталоните нагоре и едва тогава пое, без да бърза, надолу към къщата. Пред очите на настръхналите журналисти и полицаи той небрежно се облегна на портала в близост до Омари.

— Хайде, спускай назад — изкомандва Удроу. — Лека-полека. Не бързай.

Ливингстън освободи ръчната спирачка и без да гаси мотора, плавно спусна вана по склона, като леко въртеше волана, докато задницата се изравни с разширението за отбивката, която водеше към портала на Джъстин. Отстрани изглеждаше, сякаш просто се готви да обърне. Ако наблюдаващите сцената се бяха заблудили за миг, заблудата им не трая дълго, защото в момента, когато задната броня навлезе в отбивката, шофьорът натисна газта и фолксвагенът се понесе към портала, разпръсквайки изумените журналисти като пилци по пътя си. Двете крила се отвориха, теглени навътре от яките ръце на Омари и Джаксън; колата профуча през портала и двете му крила мигом се затръшнаха. Джаксън се метна в движение, докато Ливингстън насочваше фолксвагена към верандата; задницата изкачи двете ниски стъпала и се закова на сантиметри от входната врата точно в мига, когато Омари, със завиден синхрон, отвори вратата отвътре. Удроу избута Джъстин напред, после сам скочи направо във вестибюла и затръшна вратата след себе си.

Къщата тънеше в мрак. От уважение към Теса или за да не предизвикват глутницата журналисти, прислужниците бяха дръпнали всички завеси. Тримата мъже — Джъстин, Удроу, Мустафа — стояха заедно във вестибюла. Мустафа плачеше беззвучно. Удроу различи в тъмното сгърченото му от болка лице, белите зъби, сълзите, стичащи се по черните му бузи широко встрани, почти покрай ушите. Джъстин бе сложил ръце на раменете му и го утешаваше. Удроу едновременно се стресна и едва ли не се засегна от този израз на сърдечност от страна на колегата си — чувства, неприсъщи за англичанин. Джъстин придърпа Мустафа към себе си, докато стиснатата челюст на момчето легна на рамото му. Смутен, Удроу извърна поглед встрани. В дъното на коридора, откъм стаите на прислугата, се раздвижиха и други сенки: едноръкият угандиец, нелегален емигрант, когото Джъстин използваше за помощник в градината и чието име Удроу така и не успяваше да запомни; прислужницата Есмералда, бегълка от Южен Судан, също нелегално пребиваваща, която все си навличаше неприятности с разни мъже. Теса се вживяваше в сърцераздирателни човешки драми със същата жар, с която обичаше да нарушава местните закони. Понякога домакинството й наподобяваше панафрикански приют за инвалиди и несретници. Удроу неведнъж се бе опитвал да вразумява Джъстин на тази тема, но всеки път удряше на камък.

Единствено Есмералда не плачеше. Лицето й бе застинало в онази безизразна маска, която белите винаги бъркат с безразличие или душевна грубост. Удроу знаеше, че лицето й не изразява нито едно от двете. То изразяваше разбиране. Това е реалният живот, казваше лицето. Мъка и омраза, човешки тела, насечени на парчета. Това е ежедневието, с което сме се родили на този свят, докато вие, белите, не разбирате нищо.

Джъстин леко оттласна Мустафа от себе си и се обърна към Есмералда. Здрависаха се с две ръце, при което тя склони глава до неговата и отърка плитките на челото си в бузата му. Удроу имаше чувството, че е попаднал в един кръг на взаимна сърдечност, за каквато не бе предполагал, че съществува. Дали техният Джума ще плаче така, ако някой пререже гърлото на Глория? Как ли пък не! Ами Ебедая? Ами личната прислужница на Глория, как й беше името? Джъстин притисна угандиеца пазач към себе си, погали го по бузата, после се извърна и с дясната си ръка се хвана за парапета на стълбището. За момент заприлича на стареца, в какъвто не след дълго бездруго щеше да се превърне. Като се подпираше с ръка на парапета, той бавно се заизкачва нагоре. Удроу го видя как се слива с мрака на стълбищната площадка, след което изчезна в спалнята — в семейната спалня, където Удроу никога не бе надниквал, което не му бе попречило да си я представя тайно по хиляди начини.

Останал сам, Удроу потрепери както при всеки случай, когато идваше в къщата им — като селски момък, за пръв път попаднал в града. Ако беше на коктейл, кои ли бяха тези хора? Чия ли кауза сме поканени да защитаваме днес? В коя от стаите е тя? Къде ли е Блум? До нея, къде иначе! Или в кухнята, където слугите са го наобиколили и се превиват от смях на шегите му. Внезапно спомнил си за целта на посещението, Удроу се запрокрадва пипнешком по тъмния коридор към вратата на всекидневната. Беше отключена. Между завесите като остриета на ножове се спускаха лъчите на утринното слънце, осветяваха африканските дървени маски и щитове по стените и поизтърканите ръчно тъкани рогозки, с които Теса се бе опитала — доста успешно — да поосвежи потискащата служебна мебелировка. Как бе съумяла така да оживи стаята с тоя боклук? Същата тухлена камина като нашата, същите носещи стоманени греди на тавана, далечно подобие на дъбов гредоред от гостните на добрата стара Англия. Всичко е като у нас, само че по-малко, защото семейство Куейл са без деца, а и той е с по-нисък ранг. Защо тогава къщата на Теса винаги изглежда толкова истинска, а нашата — като нейна по-грозна и скучна сестра?

Той стигна до средата на стаята и се спря; силата на спомените го завладя и не му даде да помръдне. Тук стоях, когато й четох онази лекция, тъкмо до инкрустираната ниска масичка, която майка й толкова обичала навремето, и се бях подпрял с ръце на облегалката на онзи скърцащ стол, докато я поучавах като някакъв викториански проповедник. Теса стоеше ей там, до прозореца, а слънчевите лъчи проникваха през прозрачната й памучна рокля. Дали съзнаваше, че говорех на голия й силует? Че само като я погледнех, всичките ми мечти се сбъдваха — моята русалка на плажа, чаровната непозната в купето на влака…

— Рекох си, че ще е най-добре да се отбия лично — започва мрачно той.

— Откъде пък ти хрумна това, Санди? — пита го тя.

Часът е единайсет сутринта. Съвещанието на Политическия отдел току-що е приключило, Джъстин е в командировка в Кампала, изпратен да регистрира присъствие на някаква напълно безсмислена конференция по „Хуманитарна помощ и ефективност“. Аз съм се отбил по служба, но за всеки случай съм паркирал колата в страничната улица, като гузен любовник, който посещава младата и красива съпруга на свой колега и брат по оръжие. Господи, колко е красива! Господи, колко е млада! Млада, с твърди заострени гърди, които не помръдват, когато се движи. Как може тоя Джъстин да я изпуска от поглед дори за миг? Млада, със сивите си, широко разтворени, сърдити очи, с усмивката си, твърде мъдра за възрастта й. Удроу не вижда усмивката, защото Теса е с гръб към него. Но я усеща в гласа й, в предизвикателния, кокетиращ, аристократичен глас. Той може да го извика в паметта си във всеки един момент. Както и спомена за очертанията на ханша и бедрата на голия й силует, влудяващата грация на походката й; нищо чудно, че двамата с Джъстин са се харесали от пръв поглед — те са от една и съща порода, еднакво расови, само дето ги делят двайсет години.

— Тес, честно казано, това не може да продължава.

— Не ме наричай Тес.

— Защо?

— Името е запазено.

Запазено за кого? — пита се той. За Блум или за някой друг любовник? Куейл никога не й викаше Тес. Нито пък Гита я наричаше така, доколкото знаеше.

— Просто не можеш да изразяваш гласно мнения, когато ти падне.

Следва един пасаж, приготвен предварително, в който й напомня за дълга й като съпруга на действащ дипломат. При думата дълг подскача като ужилена.

— Санди, моят дълг е към Африка. А твоят?

За своя изненада той е принуден да отговаря за себе си:

— Към родината, ако ми позволиш гръмкия израз. Както и дългът на Джъстин. Към дипломатическата служба и към шефа на мисията. С това отговарям ли на въпроса ти?

— Ни най-малко. На светлинни години си далеч и го знаеш.

— Знам ли го? Откъде да го знам?

— Мислех, че си дошъл да поговорим за твърде интересните документи, които ти дадох.

— Не, Теса, не за това съм дошъл. Дойдох, за да те помоля да спреш да нападаш гласно правителството на Мой пред всеки непознат в Найроби. Дойдох, за да те помоля да бъдеш поне за известно време една от нас, вместо да… е, можеш да си го довършиш и сама.

Дали щях да разговарям така с нея, ако знаех, че е бременна? Може би не чак толкова направо. Но във всеки случай щях да й го кажа, А можех ли да се досетя, че е бременна, само по голия й силует? Едва ли. Аз я желаех до полуда, може би се издавах с неестествения тон и движения.

— Искаш да кажеш, че не си ги чел? — казва тя, без да допуска промяна на темата. — Само не ми обяснявай, че не си имал време.

— Разбира се, че ги прочетох.

— И какво разбра от тях, като ги прочете, Санди?

— Нищо, което да не знаех отпреди, както и нищо, за което да мога да направя каквото и да било.

— Много лошо от твоя страна, Санди. Нещо повече от лошо — това е признак на малодушие. Защо да не можеш да направиш нищо?

Удроу бе омерзен от това, което бе принуден да каже:

— Защото, Теса, ние сме дипломати, а не полицаи. Твърдиш, че правителството на Мой е корумпирано до мозъка на костите. Не че не го знам. Тази нация умира от СПИН, тя е свършена; няма сфера, от туризма и дивата природа през образованието и транспорта до комуникациите и социалните грижи, която да не се разпада от корупция, измами, некадърност и безстопанственост. Наблюденията ти са точни. Министри и държавни чиновници отклоняват цели конвои с храна и медикаменти, предназначени за гладуващите бежанци, понякога със знанието и съучастието на служители от самите хуманитарни агенции, твърдиш ти. Разбира се, че е така. Разходите за здравеопазване възлизат на пет долара годишно на глава от населението, при това бруто — преди всеки бюрократ на всяко ниво, от горе до долу, да си е прибрал своя дял. От полицията дебнат и са готови да пребият всеки, който е имал неблагоразумието да повдигне публично тези проблеми. Също вярно. Ти си проучила добре методите им. Използват изтезания във вода, казваш ти. Потапят жертвите си във вода, после ги бият — така не остават видими следи. Така е. Точно това правят. Не подбират. А ние не протестираме. Освен това заемат оръжията си на банди наемни убийци, лоялни на режима; ако онези не ги върнат до сутринта, губят депозита. Британската мисия напълно споделя възмущението ти и въпреки това не протестираме. Защо? Защото ние, слава богу, сме тук като представители на нашата страна, а не на тяхната. В Кения живеят трийсет и пет хиляди англичани, родени тук, и техният живот зависи изцяло от капризите на президента Мой. Мисията не си поставя за цел да създава проблеми за онези, които и без това си ги имат достатъчно.

— Е, представлявате и определени бизнесинтереси… — напомня му закачливо тя.

— Това не е грях, Теса — отвръща той, опитвайки се да отмести поглед от сянката на гърдите й, прозираща под ефирната памучна материя. — Търговията не е грях. Търговията с развиващите се страни не е грях. Тя им помага да се развиват, държа да ти го кажа. Тя помага за осъществяване на реформите. На реформите, които всички ние желаем. Търговията помага на нас да помогнем на тях. Как можем да помогнем на една бедна страна, ако самите ние сме бедни?

— Глупости.

— Моля?

— Кухи, надути дипломатически тъпотии, ако искаш по-подробно мнението ми. Достойни за самия неоценим, недостижим Пелегрин от Форин Офис. Я се огледай наоколо. Търговията не прави бедните по-богати. С печалби не се купуват реформи. С печалби се купуват корумпирани правителствени чиновници и сметки в швейцарски банки.

— Абсолютно не съм съгласен с теб…

Тя не го оставя да довърши:

— Значи всичко към дело, а, Санди? Прочети и забрави. Засега да не се предприемат мерки, подпис: Санди. Страхотно. Най-старата европейска демокрация още веднъж е изобличена като лъжец и лицемер, който проповядва свобода и равноправие за всички, освен когато може да се изкара някой цент от обратното.

— Изобщо не си права! Добре, да кажем, че момчетата на Мой са мошеници и че старецът има още няколко години живот. Но на хоризонта се задават добри дни. Пък и сега, като им се подшушне по някоя дума — спиране на хуманитарната помощ от страните дарителки, безмълвна дипломация, — все ще има резултат. Самият Лийки ще получи министерско кресло, за да обуздае корупцията и да убеди дарителите да продължават да дават, да им даде уверения, че парите им няма да отидат за далаверите на Мой. — Думите му звучат като служебни указания към подчинен и той го разбира. И което е още по-лошо, тя също го е разбрала, ако се съди по широката й прозявка. — Кения може да няма кой знае какво настояще, но има бъдеще — заключава оптимистично той и зачаква ответен знак, че тя е съгласна и приема примирието.

Само че Теса, както Удроу щеше да има случай да си припомни доста по-късно, не е склонна към лесно примирие — по това много си приличат с нейната приятелка Гита. И двете са млади и все още вярват, че съществува такова нещо като проста истина.

— Документът, който ти показах, съдържа имена, дати и банкови сметки — безмилостно настъпва тя. — Назовани са точно определени министри и е уточнена вината им. И това ли ще го подшушнеш на някого? Или вече никой не те слуша?

— Теса…

Той се приближава към нея, тя се отдръпва.

— Санди.

— Чувам какво ми казваш. Разбирам те. Но, за бога, в името на здравия разум ти не можеш да очакваш правителството на Нейно величество в лицето на Бърнард Пелегрин да провежда лов на вещици срещу назовани министри от правителството на Кения! Искам да кажа — господи! — ние самите, англичаните, също не сме застраховани от корупция. Представяш ли си кенийският посланик в Лондон да вземе да ни учи нас на морал!

— Дрън-дрън, Санди, как не те е срам! — сопва му се Теса, а очите й хвърлят искри.

Удроу съвсем е забравил за Мустафа. Слугата тихомълком е влязъл и стои до ниската масичка. Най-напред той ловко премества масичката помежду им на дебелия килим, после поставя върху нея сребърен поднос със сребърен кафеник и сребърна кошничка за сладкиши от покойната й майка, в която има нарязан кейк. Внезапното му нахълтване сякаш възбужда театралните й инстинкти, защото тя коленичи до масичката, изправена и с изпънати назад рамене — гърдите й се очертават през роклята, сякаш са голи — и любезно-подигравателно започва да го разпитва за вкусовете му.

— Все забравям, черно ли го пиеш, Санди, или с малко мляко? — пита тя с пресилена церемониалност. Това е нашият фарисейски животец, е смисълът на въпроса й. Пред прага ни загива цял един континент, а ние тук пием кафе от сребърен сервиз, докато деца гладуват, болни умират, а крадливи политици разоряват една цяла нация, подлъгана да гласува за тях. — Един лов на вещици, да си дойдем на думата, не би бил лош за начало. Издирете ги, опозорете ги, отрежете им главите и ги набийте на кол пред градските порти, викам аз. Работата е там, че това не върши работа. Един и същ позорен списък излиза всяка година във всички вестници в Найроби, с едни и същи имена на политици. И няма нито един уволнен, нито един даден под съд. — Тя вдига чашата и се извърта на колене, за да му я подаде. — Само че това не те притеснява. Ти си човек на статуквото. По свой избор. Никой не ти го е налагал, направил си го сам. Ти, Санди, сам си взел решението. Един ден си се погледнал в огледалото и си казал: „От днес нататък ще приемам света такъв, какъвто е. Ще гледам само интересите на Англия и ще смятам това за свой морален дълг. Дори този мой дълг да предполага оцеляването на най-прогнилите режими на планетата. Щом трябва, ще го изпълня.“ — Теса му предлага захар. Той мълчаливо отказва. — Така че, боя се, ние с теб не можем да се разберем. Аз искам да изричам истината в очите. Ти пък искаш да си завра главата, където е завряна и твоята. Това, което за теб е дълг, за мен е бягство от отговорност. Какво да приказваме повече?

— А Джъстин? — Удроу играе последната си губеща карта. — Какво е неговото участие, питам се?

Внезапно Теса се стяга, усетила капан.

— Джъстин си е Джъстин — отвръща сухо тя. — Той е направил своя избор, както и аз моя.

— Както и Блум си е Блум — захилва се цинично Удроу; изгарян от ревност, той се изпуска и казва името, което се е заричал никога да не произнесе пред нея. Както и тя се е заричала да не го чуе. С усилие на волята устните й остават стиснати; явно го изчаква да се издъни напълно. И той го прави. При това здравата. — Не ти ли идва наум, че поставяш под заплаха кариерата на Джъстин? — пита високомерно той.

— За това ли дойде да ме видиш?

— По принцип, да.

— Аз си помислих, че си дошъл да ме спасиш от самата мен. Сега се оказва, че си дошъл да спасяваш Джъстин от мен. Колко незряло от моя страна!

— Аз пък си мислех, че двамата с Джъстин имате общи интереси.

Напрегнат, безрадостен смях; гневът й се възвръща. За разлика от Удроу обаче тя не губи контрол над себе си.

— Боже милостиви, Санди, ти сигурно си единственият човек в Найроби, който смята така! — Тя се изправя, играта е приключила. — По-добре си върви. Ще почнат да ни одумват. Аз няма да ти пращам повече улики, дано това те зарадва. Не можем да хабим повече машината за унищожаване на документи на мисията, да рискуваме повишението ти.

Изживявайки за кой ли път тази сцена — така, както я бе изживявал през всичките дванайсет месеца, откакто се бе случила, Удроу почувства с пълна сила своето унижение и безсилие, усети нейния изгарящ поглед върху гърба си, когато се извърна да си върви. Останал сам, той незабелязано се наведе над малката инкрустирана масичка, наследство на Теса от майка й, и плъзна ръка в плиткото чекмедже, като награби всичко, което се изпречи пред пръстите му. Тогава бях пиян, бях луд, оправдаваше се той. Имах нужда да направя нещо безразсъдно, да съборя покрива над главата си, за да видя синьото небе отгоре.

Един лист хартия — това бе всичко, което търсеше, докато пръстите му бясно препускаха из чекмеджетата и полиците й, — един нищо и никакъв лист хартия, с герб на официална бланка на Нейно величество, изписан на ръка от едната страна — от моята собствена ръка, напомняше си той, докато търсеше — с думи, които казваха неизказуемото, ясно и конкретно, без обичайните увъртания и двусмислици, без „от една страна, е така, но, от друга, няма какво да се направи по въпроса“, както бе свикнал да се изразява обикновено, при това с подпис „Санди“ — не „С“ или „С. У.“, а Санди — с ясен, четлив почерк, следван от нещо, което почти със сигурност можеше да се разчете като „УДРОУ“ с главни печатни букви, та да бъде ясно на цял свят, включително и на Теса Куейл; едно писмо, съставено в продължение на пет безумни минути в кабинета му онази вечер, през което време голият й силует изцяло закриваше кръгозора и заемаше мислите му, с една порядъчна доза от уискито за гости на бюрото до лакътя му, на бюрото на нейния страхлив, нерешителен ухажор, някой си Санди Удроу, началник на Политическия отдел при Британската мисия в Найроби, който тази вечер бе готов да извърши едно действие на преднамерена, умишлена, безпрецедентна лудост, с което да постави под заплаха кариера, жена и деца, в отчаян опит да остави поне веднъж чувствата да направляват живота му.

А след като написа писмото, той го постави в плик, също с герба на Нейно величество, и го залепи с език, който имаше вкус на уиски; после го адресира най-внимателно и без да обръща внимание на гласа на разума, който го призоваваше да изчака час, ден, един човешки живот, да си налее още едно уиски, да поиска домашен отпуск или поне да изпрати писмото на сутринта, като първо се наспи и размисли, го занесе лично до мисията, влезе в стаята за събиране на пощата, където дежурен беше един куриер от местните, Джомо, момък от племето кикую — на името на Джомо Кениата, отдавнашен президент на тази държава, — който, без да си даде труд да се запита, поне външно, откъде-накъде един началник на Политическия отдел на мисията ще изпраща служебен плик, надписан „Лично!“, на голия силует на красивата млада съпруга на свой колега и подчинен, изпълнително го пусна в пощенската чанта с надпис „МЕСТНА, НЕСЕКРЕТНА“, като при това не забрави да извика угоднически „Лека нощ, мистър Удроу“ на неговия бързо отдалечаващ се гръб.

Стари коледни картички.

Стари покани за приеми, върху които ръката на Теса е поставила кръстче — „Не“. Други, с още по-категорично „Никога!“.

Стара картичка с пожелания за „Бързо оздравяване!“ от Гита Пиърсън, изобразяваща индийски птици.

Парче панделка, тапа от вино, пачка дипломатически визитки, хванати с щипка.

И нито следа от един малък, нищо и никакъв лист хартия, официална бланка с герба на Нейно величество, на който с почерка на Удроу е написано: „Обичам те, обичам те, обичам те — Санди!“

Удроу трескаво претърси последните лавици, разтваряше и изтърсваше книги, надничаше в кутии за бижута и други джунджурии, почти готов да се признае за победен. Спокойно, приятелю, вземи се в ръце, подканваше се той, като се опитваше да си внуши, че дяволът не е чак толкова черен. Е, добре — писмото го няма. И какво от това? Защо трябва да го има? След дванайсет месеца? У Теса? Тя сигурно го е хвърлила в кошчето за боклук още същия ден. Жена като нея, патологична кокетка, омъжена за мухльо като Джъстин, сигурно получава такива бележки по два пъти месечно. Къде ти, по три пъти! Всяка седмица, не — всеки ден! Удроу плувна в пот. В Африка изведнъж се обливаш в пот, като мазен душ, и после също така внезапно изсъхваш. Той се наведе напред, сякаш за да отърси капките от челото си, и се заслуша.

Какво прави оня никаквец на горния етаж? Като че ли крачи напред-назад. Лични документи значи. Писма от адвокатите. Какви ли документи е пазила на горния етаж, които са прекалено лични за приземния? Телефонът в дневната звънеше. Всъщност звънеше още откакто бяха влезли в къщата, но Удроу чак сега му обърна внимание. Журналисти? Ухажори? Какво значение има вече! Нека си звъни. Замисли се — ако разположението на стаите тук бе същото, както у тях, това щеше да му помогне да се ориентира. Джъстин беше точно в стаята над него, вляво от стълбището, като се качваш нагоре. Там бяха голямата спалня, прилежащата баня и стаята с гардеробите. Удроу си спомни как Теса му бе казвала, че я е превърнала в работен кабинет: „Не само вие, мъжете, имате бърлоги, Санди. Ние, девойките, също обичаме да се усамотяваме.“ Гласът й звучеше някак дръзко и предизвикателно, сякаш му обясняваше частите на тялото си. Ритъмът на стъпките горе се смени. Сега пък ти събираш разни неща от стаята, помисли си Удроу. Какви неща? Неща, които са скъпи и на двама ви. А може би и на мен, помисли си Удроу. От това напомняне за собствената му непредпазливост му се догади.

Внезапно усети, че стои до прозореца, който гледаше към задния двор. Повдигна крайчеца на завесата и видя цъфналите храсти — гордостта на Джъстин, който устройваше в градината си увеселения за нисшия персонал, като им поднасяше ягоди със сметана и охладено бяло вино и ги развеждаше из своите елисейски полета. „Една година градинарство в Кения се равнява на десет в Англия“ — обичаше да казва той по време на комичните си сутрешни обиколки из мисията, докато раздаваше на служителите свежи цветя от собствената си градина. Това беше единствената тема, на която някой изобщо го бе чул да се хвали. Удроу примижа и погледна настрани към билото на хълма. Къщата на Куейл всъщност беше доста близо до тяхната. Вечерно време се виждаха осветените прозорци. Погледът му се спря на прозореца, от който толкова често бе поглеждал насам. Изведнъж му се приплака така, както никога не му се бе случвало преди. Косата й го бръсна през лицето. Той плуваше в очите й, вдишваше парфюма й, поемаше свежия дъх на топла, сладка трева, който струеше от нея, докато танцуваха на Коледа в клуба „Мутайга“, когато съвсем случайно, без какъвто и да било умисъл, бе докоснал косата й с носа си. От завесите е, досети се той, докато се опитваше да сдържи бликналите сълзи. Завесите са попили миризмата й, а аз стоя точно до тях. Обзет от внезапен порив, той сграбчи завесата с две ръце и понечи да зарови лицето си в нея.

— Благодаря, Санди. Извинявай, че те накарах да чакаш.

Той се извърна и панически отблъсна завесата от себе си. Едрата фигура на Джъстин закриваше вратата; изглеждаше не по-малко объркан от самия него. В ръката си държеше продълговата кожена чанта „Гладстон“ с извита форма, прилична на наденица. Изглеждаше пълна и доста протрита, с месингови закопчалки, ъгли и две месингови катинарчета от двете страни.

— Готов ли си, старче? Изпълни ли дълга си? — запита Удроу, който отначало се стресна, но като добър дипломат веднага успя да се окопити. — Много добре. Само така. Всичко ли събра, дето ти трябваше?

— Мисля, че да. Поне доколкото можах.

— Не изглеждаш много сигурен.

— Наистина ли? Не исках да прозвучи така. — Вдигна чантата и я разлюля. — Беше на баща й.

— Изглежда, по-скоро да е била на някой доктор, дето прави аборти по домовете — подхвърли закачливо Удроу.

Предложи да му помогне при носенето, но Джъстин отказа и повлече товара си сам. Удроу се качи в колата, Джъстин го последва, като през цялото време не изпускаше чантата от ръката си. През ламарината до тях достигаха предизвикателните крясъци на журналистите:

— Блум дали я чукаше, а, мистър Куейл?

— Хей, Джъстин, моят издател плаща големи мангизи!

Откъм къщата през звъна на телефона се чу плач на дете. Удроу се сети, че сигурно е Мустафа.

3.

Отразяването на убийството в пресата, поне през първите няколко дни, не прие чак такава отвратителна форма, както се бяха страхували Удроу и неговият началник, върховният комисар. Жалки нищожества, отбеляза предпазливо Колъридж, които владеят до съвършенство умението да правят от нищо нещо, но понякога не по-малко убедително правят от нещото нищо. Точно така и стана. „Съпруга на британски дипломат убита от разбойници“ гласяха първите заглавия; този здравословен подход към темата, в усложнен вариант за големите вестници и в опростен за таблоидите, се прие твърде добре от взискателната читателска аудитория. Споменаваше се нарастващата заплаха за хуманитарните работници по целия свят; някои издания излязоха с язвителни редакционни статии за неспособността на Обединените нации да защитят собствените си служители и за все по-високата цена на набирането на доброволци за хуманитарни мисии. Изразено бе благочестиво възмущение от ширещото се беззаконие в племенните общности, където човешкият живот не струва нищо; осъдени като абсолютно неприемливи в днешния цивилизован свят бяха езическите ритуални убийства, черната магия, ужасяващата търговия с човешки кожи. Доста се писа за скитащите банди нелегални емигранти от Судан, Сомалия и Етиопия. И нито дума за неопровержимия факт, че Теса и Блум са прекарали нощта преди убийството в едно и също бунгало, пред погледите на целия хотелски персонал. Блум бе наречен — правилно — „белгийски хуманитарен работник“, неправилно — „медицински консултант към Обединените нации“, и напълно погрешно — „специалист по тропически болести“; подхвърляха се съмнения, че вероятно е отвлечен от бандитите заради откуп или за да бъде убит.

Връзката между опитния доктор Арнолд Блум и неговото красиво младо протеже бе представена като служебен ангажимент, като обща преданост на хуманитарната кауза. Ни повече, ни по-малко. Ноуа се появи в репортажите само веднъж. Пролятата кръв на чернокож, както прекрасно знае всеки стажант на Флийт Стрийт, сама по себе си не е новина, но едно обезглавяване все пак е нещо, което си струва да се спомене. Светлината на прожекторите падна изцяло върху Теса — момичето от висшата класа с оксфордска диплома по право; принцеса Даяна на африканските бедняци; майка Тереза на гетата в Найроби; хуманитарният ангел на Форин Офис, посветена изцяло на своята благородна мисия. Редакционната статия в „Гардиън“ придаваше особено, едва ли не символично значение на обстоятелството, че „жената дипломат на новото хилядолетие“ (както я бяха нарекли) бе срещнала смъртта си толкова близо до люлката на човешкия род — разкопките на Лийки, от което се вадеше тревожната поука, че дори расовите предразсъдъци постепенно да се променят, изворите на варварство остават скрити в дълбините на човешката душа. Този иначе добре скалъпен опус позагуби част от силата си, когато някакъв стилов редактор, недотам запознат с географията на африканския континент, пренесе сцената на събитието край бреговете на езерото Танганика вместо Туркана.

Публикувани бяха много нейни снимки. Жизнерадостното бебе Теса в ръцете на баща си — съдията, в дните, когато негова светлост беше още скромен адвокат, печелещ половин милион лири годишно. Теса на десет години, с плитки и бричове за езда, снимана в частното училище за богати момиченца, на фона на кротко чакащото пони. (Макар майка й да беше италианска графиня, в репортажа благосклонно се отбелязваше родителският стремеж да дадат на дъщеря си традиционно английско образование.) Златното момиче Теса по бикини, с още непрерязана шия, умело издължена от електронния ретуш. Теса в остър ракурс, стъпила върху зидарско скеле, камерата закачливо наднича под късата й поличка. Теса с гротескната роба на британски адвокат поема по стъпките на баща си. Теса в деня на сватбата си, а до нея Джъстин — старият итънски възпитаник, мъдро усмихнат.

Към Джъстин пресата проявяваше необичайна сдържаност, донякъде за да не наруши с нищо съвършения образ на своята нова героиня, донякъде просто защото нямаше нищо за казване. Джъстин беше „лоялен служител от средните етажи на Форин Офис“ (да се разбира „канцеларски плъх“); стар ерген, „роден дипломат“, който преди женитбата си бе служил вярно на короната в някои от най-опасните огнища на напрежение, между които Аден и Бейрут. Колеги споменаваха с възхищение умението му да запазва присъствие на духа в моменти на криза. В Найроби бе оглавил международен форум за „Хуманитарната помощ в ерата на високите технологии“. В нито един материал не се използваше изразът „затънтено място“. Редакторите не бяха успели да се доберат до много негови снимки — нито отпреди, нито след сватбата. На „семейна снимка“, както я бяха нарекли, се виждаше мрачен, затворен младеж, комуто сякаш съдбата бе отредила да овдовее рано. Под силния натиск на Глория Джъстин бе принуден да признае, че снимката е от групова фотография на итънския отбор по ръгби.

— Не знаех, че си тренирал ръгби, Джъстин. Какъв мъжествен спорт! — въодушевено изписка Глория, която доброволно се бе нагърбила със задължението всяка сутрин след закуска лично да отнася в стаята му всички съболезнователни послания и изрезки от вестници, които постъпваха в мисията.

— Мъжествеността няма нищо общо — сопна се Джъстин в една от редките прояви на характер, които Глория обожаваше. — Бях принуден да се запиша в отбора от управителя на пансиона — един грубиян и простак, за когото мъж без синини не е никакъв мъж. От училището не е трябвало да им предоставят снимката. — После добави поуспокоен: — Много съм ти благодарен, Глория.

Благодарен за всичко, докладва тя на Елена: за храната и питиенцата, за затворническата си килия, за уроците по градинарство, които го принуждаваше да й изнася, дори я бе похвалил за белия и пурпурен игловръх, който тя най-после се бе наложила да засадят под бомбаксовата палма; благодарен за помощта й при организиране на предстоящото погребение, особено когато отиде с Джаксън да огледа мястото за гроба и обредния дом, тъй като по изрични указания от Лондон Джъстин не биваше да се показва на публично място, докато инцидентът не се позабрави. Факсът в този смисъл, адресиран от Форин Офис лично до Джъстин в Британската мисия и подписан „Алисън Ландсбъри, началник «Кадри»“, бе произвел убийствен ефект върху Глория, която не можеше да си спомни друг път да е била толкова бясна.

— Джъстин, тези хора направо прекаляват! „Моля, предайте ключовете от къщата, докато не бъдат предприети необходимите действия от страна на властите.“ Е, това вече на нищо не прилича! На кои власти? Кенийските?! Или на ония смотаняци от Скотланд Ярд, които още не благоволяват да те потърсят?

— Но, Глория, аз вече си бях в къщата — натърти Джъстин в опит да я усмири. — Защо да продължаваме една битка, която вече е спечелена? От гробищата определиха ли час?

— Два и половина. В два трябва да бъдем в обредния дом. Съобщението за печата — утре.

— И гробът е до този на Гарт, нали? — Гарт беше мъртвороденият им син, кръстен на съдията — бащата на Теса.

— На най-близкото свободно място, скъпи. Под същото джакарандово дърво. Редом с едно африканско момченце.

— Много си мила — каза той за стотен път и без да добави нищо повече, се оттегли на долния етаж, при своята чанта.

Тази чанта беше неговата утеха. На два пъти Глория го бе зърнала през решетките откъм градината как седи неподвижно на леглото си, с глава, подпряна с длани, чантата долу в краката му, а той я гледа втренчено. Глория тайно предполагаше — както сподели и с Елена, — че вътре са всички любовни писма на Блум до Теса, които бе спасил в последния миг от любопитни погледи — за което нямаше защо да благодари на Санди — в очакване на момента, когато ще има достатъчно сили да реши дали да ги прочете, или изгори до едно. Елена се съгласи със заключенията й, макар според нея Теса да беше една тъпа фльорца, задето ги бе пазила толкова време. „Чети и хвърляй, викам аз, миличка.“ Когато забеляза нежеланието на Джъстин да се отдалечава от стаята си и да оставя чантата без наблюдение, Глория му предложи да я прибере в килера за вино, който се заключваше с желязна решетка, още повече придаваща на долния етаж вид на затвор.

— Задръж ключа, Джъстин — великодушно му гласува доверие тя. — Ето така. Ако на Санди му се допие вино, нека го поиска от теб. Поне ще пие по-малко.

Постепенно, съдейки по заглавията във вестниците, Удроу и Колъридж започнаха да се успокояват, че положението е под контрол. Или Волфганг е успял да запуши устите на персонала и гостите на хотела си, или вниманието на журналистите до такава степен е погълнато от обстоятелствата около местопрестъплението, че не са се сетили да се върнат назад, в „Оазис“, казваха си те. Колъридж в лично обръщение призова почетните членове на клуба „Мутайга“, в името на англо-кенийската солидарност, да пресекат в зародиш всякакви клюки. Удроу произнесе реч в същия дух пред личния състав на мисията. Каквото и да си мислим насаме, не бива в никакъв случай да наливаме масло в огъня, настоя той, и тези му мъдри думи, по-скоро убедеността, с която бяха изречени, оказаха своето въздействие.

Ала всичко бе само привидно, както рационално устроеният Удроу бе предполагал от самото начало. Тъкмо когато пресата бе позагубила интерес към случилото си, някакъв белгийски ежедневник публикува статия на първата си страница, в която директно обвини Теса и Блум в „интимна връзка“. Имаше и факсимиле от страницата с техните имена и адресна регистрация в книгата за гости на „Оазис“, придружено с показания на очевидци, описващи интимната вечеря на двамата влюбени в нощта преди убийството. Неделните британски вестници бяха в екстаз; само за една нощ Арнолд Блум се превърна в обект на бясната омраза на Флийт Стрийт, в боксьорска круша за освирепели редактори и журналисти. Допреди едно денонощие той бе доктор Арнолд Блум, роденият в Конго осиновен син на заможно белгийско семейство, притежатели на мини, завършил образованието си в Киншаса, Брюксел и Сорбоната, медикът отшелник, прекарал живота си в зони на бойни действия, самоотверженият лечител на Алжир. От този ден той се превърна в Блум прелъстителя, развратника, прелюбодееца, сексуалния маниак. На трета страница в един от вестниците бе поместена историческа справка за по-известните лекари убийци през вековете, илюстрирана със снимки на Блум и О Джей Симпсън, с хващащ окото текст: „Кой от тези двама близнаци е докторът?“ За определена категория читатели образът на Блум изведнъж стана нарицателен за маниакалния чернокож убиец, оплел в мрежите си беззащитна бяла жена, прерязал гърлото й, обезглавил шофьора — с две думи, извършил всичко, което може да се очаква и от най-култивирания чернокож, когато се поддаде на естествените си инстинкти. За да бъде приликата с О Джей Симпсън още по-пълна, фоторедакторът бе премахнал по електронен път брадата на Блум.

Цял ден Глория ревниво се опитваше да спести на Джъстин ужасните новини от страх, че съвсем ще се побърка. Той обаче настояваше да види цялата неразкрасена истина. Така че надвечер, преди Удроу още да се бе върнал от работа, тя наля чаша уиски и с видимо нежелание се отправи да му връчи цялата пъстра връзка изрезки. При влизането си в килията му Глория с възмущение видя сина си Хари да седи срещу него на паянтовата чамова маса; двамата бяха съсредоточени в игра на шах. Заля я вълна на ревност.

— Хари, миличък, колко нетактично от твоя страна да досаждаш на бедния мистър Куейл с твоя шах, тъкмо когато…

Джъстин не й даде възможност да си довърши изречението.

— Синът ти е хитър като пепелянка, Глория — увери я той. — На мястото на Санди бих се пазил от него, повярвай ми. — Той пое изрезките от ръката й, премести се на леглото и ги заразлиства. — Знаеш ли, Арнолд достатъчно добре си дава сметка за нашите предразсъдъци — продължи разсеяно той. — Ако е жив, няма да се изненада какво пишат за него. А ако не е, това едва ли ще го интересува.

Ала журналистите още не бяха изиграли последния си коз, който щеше да бъде изненада дори за най-песимистичните очаквания на Глория.

Между дузината независими вестничета, за които бе абонирана Британската мисия в Найроби — все местни всекидневници, в които материалите се пишеха на коляно и се подписваха с псевдоним, — един се открояваше с особена способност за оцеляване. Вестникът се наричаше, без увъртане, „Корумпирана Африка“, а редакционната му политика, ако тази дума можеше да се употреби за импулсивността на неговите писачи, бе ровене в калта без оглед на раса, цвят на кожата, истина и последствия. Ако в един брой се изобличаваха предполагаемите кражби на министри и бюрократи от правителството на Мой, в следващия със същата лекота и убеденост се плюеше по „рушветчийството, корупцията и тоталната свинщина“ на хуманитарните организации.

Въпросният брой обаче, който от този ден нататък се споменаваше от заинтересованите лица като № 64, не беше посветен на нито една от тези теми. Той се състоеше от един-единствен квадратен лист крещящо розова хартия, около метър на метър, отпечатан от двете страни. Сгънат, вестникът лесно влизаше в джоба на мъжко сако. Плътната черна рамка показваше, че анонимните редактори на № 64 са в траур. Заглавието на материала се състоеше от една дума — „ТЕСА“ — с тлъсти черни осемсантиметрови букви, а екземплярът на Удроу му бе донесен в събота сутрин не от кой да е, а лично от болнавия, измършавял, очилат, мустакат, двуметров Тим Донъхю. Звънецът на входната врата издрънча тъкмо когато Удроу играеше миникрикет с момчетата на двора. Глория, която иначе беше неуморна като вратар, в този ден си беше в стаята, повалена от мигрена; Джъстин бе заел хоризонтално положение в килията си със спуснати пердета. Удроу прекоси къщата и понеже се боеше от поредния номер на неканени журналисти, погледна през шпионката. На прага стоеше Донъхю с плаха усмивка на издълженото си мрачно лице и си вееше с нещо, подобно на розова салфетка.

— Ужасно съжалявам за безпокойството, старче. Съботата е свещена и така нататък. Помията обаче май ни заля.

С неприкрита неприязън Удроу го покани в гостната. Какво ли беше намислил тоя никаквец? Удроу никога не си бе падал особено по Приятелите, както без капка любов наричаха шпионите във Форин Офис. А пък Донъхю не беше нито чаровен, нито особено красноречив. Беше твърде неприятен дори за професията си. При това отдавна му бе минало времето. Прекарваше дните си на игрището за голф в клуба „Мутайга“, в компанията на съмнителни кенийски бизнесмени, а вечерите си в игра на бридж. И при все това живееше нашироко, в разкошна резиденция с четирима слуги и с една повехнала красавица на име Мод, която не изглеждаше да е в по-цветущо здраве от него самия. Дали постът в Найроби не беше за него заслужената почивка в края на една забележителна кариера? Удроу бе чувал, че Приятелите постъпват по този начин с хората си, преди да ги пенсионират. Според него Донъхю беше просто излишен баласт в една система, от която напоследък и без това нямаше особена полза.

— Един от моите хора се шляел из градския пазар — обясни Донъхю. — Двама юнаци доста настойчиво раздавали безплатни екземпляри, та моят човек решил да си вземе.

На предната страница имаше три посмъртни възхвали за Теса, чиито авторки се опитаха да минат за различни нейни африкански приятелки. Бяха издържани в стил „афроанглийски разговорен“ — малко проповеднически, малко приповдигнато ораторски, с обезоръжаващи изблици на чувства. Всяка от трите авторки твърдеше по свой начин, че Теса е една на света, че като нея втора няма. С нейния произход, богатство, образование и красота, тя би трябвало да танцува на приемите с най-върлите врагове на Кения — радетелите за господство на бялата раса, а вместо това бе дръзнала да се опълчи срещу всичко, което представляваше техният свят. Теса беше описана като бунтовник срещу собствената си класа, раса и срещу всичко, което те изразяваха; срещу цвета на кожата си, срещу съсловните предразсъдъци на нейното общество, дори срещу оковите на своя конвенционален брак със служител на британската дипломация.

— Джъстин как е, държи ли се? — запита Донъхю, докато Удроу четеше.

— Благодаря, не е зле предвид на обстоятелствата.

— Чувам, че си бил ходил до вкъщи.

— Искаш ли да прочета това докрай, или не?

— Трябва да ти призная, старче, че добре сте се справили с ония влечуги на портата. Ти си сбъркал професията си, трябва да работиш за нас. Той тук ли е?

— Да, но не приема посетители.

Ако Африка беше втората родина на Теса, прочете Удроу, то правата на африканските жени бяха нейната втора религия.

Теса водеше битка за нас на всеки фронт, без да обръща внимание на наложените табута. Тя се сражаваше за нас по изисканите приеми, изисканите вечери и всякакви други изискани места, където домакините бяха достатъчно неблагоразумни, за да я поканят. Посланието й навсякъде бе едно и също: само чрез еманципация ние, африканските жени, ще се спасим от хаоса и корупцията, създадени от мъжете ни. А когато Теса откри, че е бременна, единственото и желание бе да роди своето африканско дете сред африканските жени, които обичаше.

— Исусе Христе — възкликна тихо Удроу.

— Споделям мнението ти — съгласи се Донъхю.

Последният абзац беше набран изцяло с главни букви. Удроу го прочете като робот, без да съзнава какво върши:

СБОГОМ, МАМО ТЕСА. НИЕ СМЕ ДЕЦАТА НА ТВОЯ КУРАЖ. БЛАГОДАРИМ ТИ, БЛАГОДАРИМ ТИ, МАМО ТЕСА, ЗАТОВА, ЧЕ ЖИВЯ НА ТОЗИ СВЯТ. АРНОЛД БЛУМ МОЖЕ ДА Е ОЩЕ ЖИВ, НО ТИ СИ МЪРТВА, В ТОВА СПОР НЯМА. АКО БРИТАНСКАТА КРАЛИЦА ПРИСЪЖДА ОТЛИЧИЯ ПОСМЪРТНО, ВМЕСТО ДА ИЗДИГА ПОРТЪР КОЛЪРИДЖ В РИЦАРСКО ЗВАНИЕ ЗА ЗАСЛУГИ КЪМ БРИТАНСКАТА НАДМЕННОСТ И САМОДОВОЛСТВО, НЕКА ДАДЕ КРЪСТА „ВИКТОРИЯ“ НА ТЕБ, МАМО ТЕСА, НАША СКЪПА ПРИЯТЕЛКО, ЗА ПРОЯВЕНАТА ДОБЛЕСТ ПРЕД ЛИЦЕТО НА ПОСТКОЛОНИАЛНИЯ ФАНАТИЗЪМ И ЛИЦЕМЕРИЕ.

— Най-хубавото е на гърба — каза Донъхю.

Удроу обърна листа от другата страна.

АФРИКАНСКОТО ДЕТЕ НА МАМА ТЕСА

Теса Куейл вярваше, че тялото и животът й трябва да следват нейните вътрешни убеждения. Тя очакваше и от останалите да постъпват по същия начин. Когато Теса бе затворена в болницата „Ухуру“, нейният най-близък приятел д-р Арнолд Блум я навестяваше всеки ден, а според очевидци и почти всяка нощ, като дори си носеше сгъваемо легло, за да спи до нея в болничната стая.

Удроу сгъна вестника и го сложи в джоба си.

— Мисля да занеса това на Портър, ако нямаш нищо против. Предполагам, че мога да го задържа.

— Твой е, старче. С най-добрите благопожелания на фирмата.

Удроу вече крачеше към вратата, но Донъхю не го последва.

— Идваш ли? — запита Удроу през рамо.

— Ще те изчакам тук, ако не възразяваш. Междувременно искам да кажа две думи на бедния Джъстин. Къде е той? Горе ли?

— Мисля, че се разбрахме по въпроса.

— Разбрахме ли се? Добре, старче, няма проблем. Някой друг път. Къщата си е твоя, гостът си е твой. Абе, ти да не криеш и Блум някъде наоколо?

— Я не ставай смешен!

Без да обръща внимание на враждебния тон, Донъхю закуцука редом с Удроу, комично подгъвайки краката си в коленете.

— Да те закарам ли? Моята е зад ъгъла. Не си струва да изкарваш твоята, а навън е адска жега.

Удроу се съгласи да бъде закаран, най-вече от страх, че в негово отсъствие оня може да се опита все пак да заговори Джъстин. Портър и Вероника Колъридж си правеха слънчеви бани в градината. Зад гърба им се издигаше разкошната резиденция на върховния комисар, прилична на провинциален замък в Съри, а пред тях се простираше безупречно поддържаната ливада и лехите с цветя. Колъридж се бе изтегнал в градинската люлка и четеше документи от дипломатическата поща. Русата му съпруга Вероника, със светлосиня пола и широкопола сламена шапка, лежеше на тревата до облечена с плат детска кошарка, в която дъщеричката им Роузи лежеше по гръб и се въртеше ту на едната, ту на другата страна. Момичето гледаше гъстите листа на декоративния дъб през преплетените пръсти на ръцете си, докато майка й тихичко й пееше отстрани. Удроу подаде вестника на Колъридж и зачака пороя от ругатни. Но такъв не последва.

— Кой го чете тоя парцал?

— Всички мошеници в Найроби, доколкото мога да предположа — отвърна Удроу.

— Къде ли ще идат оттук нататък?

— Ами в болницата — каза той със свито сърце.

Отпуснат в плюшеното кресло в кабинета на Колъридж, заслушан с едно ухо в предпазливо формулираните фрази, които върховният комисар разменяше с омразния си началник в Лондон по телефона, който държеше вечно заключен в бюрото, Удроу се виждаше като в кошмарен сън, който щеше да го спохожда до сетния му ден, как бе крачил с неумолимостта на колониален владетел по безкрайните претъпкани коридори на болницата „Ухуру“, като се бе спирал само за да попита някой в униформа за съответното стълбище, съответния етаж, съответната стая, съответния пациент.

— Онова лайно Пелегрин казва да сметем всичко под килима — обяви Портър Колъридж, след като затвори с трясък телефона. — Доста голям килим ще ми трябва, няма що. Какво друго може да се очаква от такъв като него!

Пред прозореца на кабинета Удроу видя как Вероника вдигна Роузи от кошарката й и я понесе към къщата.

— Аз си мислех, че ние тъкмо това и правим — отбеляза той като в просъница.

— Какво е вършила Теса през свободното си време, си е нейна лична работа. Това включва отношенията й с Блум, както и разните й там благородни каузи. Неофициално, и само ако изрично те попитат, можеш да казваш, че сме уважавали кръстоносните й походи, макар да сме смятали някои от постъпките й за не дотам обосновани и донякъде ексцентрични. Освен това никакви коментари на безотговорните писания в жълтата преса! — Колъридж млъкна, явно се бореше с надигащото се в него отвращение. — Трябва да пуснем слух, че самата тя е била леко откачена.

— Откъде-накъде! — Удроу внезапно се разбуди от унеса.

— Не ни плащат, за да мислим, Санди. Откачила е, когато е загубила детето си, а и преди това не е била напълно уравновесена. Истината е, че е ходила при психоаналитик в Лондон, което в случая работи в наша полза. Знам какво ще кажеш и съм съгласен с теб — цялата история е гнусна от начало до край. Кога е погребението?

— Най-рано в средата на следващата седмица.

— Не може ли по-скоро?

— Не.

— Защо?

— Чакаме съдебномедицинската експертиза. Тук и за погребение се иска предварителна резервация.

— Шери?

— Не, благодаря. Ще тръгвам.

— От Форин Офис искат да подчертаем, че е страдала дълго. Теса Куейл е била нашият кръст, който сме носили с достойнство. Можеш ли да скалъпиш нещо подобно?

— Не мисля.

— Нито пък аз. Направо ми иде да повърна.

Думите му се изплъзнаха от устата толкова бързо и с такава убеденост, че Удроу отначало не бе сигурен дали е чул правилно.

— Оня гадняр Пелегрин казва, че трябва да се държим един за друг — продължи Колъридж с убийствено презрение. — Никакви съмнения, никакви дезертьори. Способен ли си да приемеш това?

— Предполагам.

— Браво на теб. Аз не съм толкова сигурен за себе си. Всякакви изявления, които е правила сама или с Блум, пред когото и да било, включително пред нас двамата; всякакви бръмбари, дето са й бръмчали в главата, на всякакви теми: животни, растения, политика или фармация — дълга, непоносима пауза, през която очите на Колъридж бяха впити в него с яростния фанатизъм на еретик, който се опитва да го подтикне към измяна, — са абсолютно извън нашата компетентност. Нещо повече, ние не знаем нищо и пет пари не даваме за тях. Ясно ли се изразих, или искаш да ти го напиша със симпатично мастило на стената?

— Изрази се ясно, благодаря.

— Тъй като и Пелегрин се изрази ясно, нали разбираш? Абсолютно ясно.

— За него поне е трудно да се допусне обратното.

— Пазим ли копия от ония материали, дето тя не ти е давала? Дето никой от нас не е виждал, пипал или по какъвто и да било друг начин замърсявал снежнобялата си съвест с тях?

— Всичко, което ни е дала, бе изпратено на Пелегрин.

— Колко мъдро от наша страна. Ти самият си в добро разположение на духа, нали, Санди? Навирил си гребена и така нататък, доколкото е възможно, като се има предвид, че мъжът й живее в къщата ти, нали така?

— Така поне изглежда. А ти? — върна му въпроса Удроу, който от известно време насам, не без помощта на Глория, гледаше с надежда на все по-обтегнатите отношения между Колъридж и Лондон, като се питаше по какъв начин би било най-разумно да обърне тази тенденция в своя полза.

— За себе си не съм толкова сигурен, да ти кажа право — отвърна Колъридж с повече откровеност, отколкото бе склонен да проявява пред Удроу. — Никак даже не съм сигурен. Като се замисля, направо не знам дали бих могъл да кажа същото за себе си. По-скоро не. Направо не. Така че, майната му на Бърнард Пелегрин и всичките му тъпотии. Да върви по дяволите. Жалко, че е такъв страхотен играч на тенис. Ще му го кажа в очите.

При всеки друг случай Удроу би бил склонен да приветства подобни прояви на разцепление в редиците на висшестоящото ръководство, дори да се опита според скромните си възможности да ги провокира и задълбочи, но сега споменът от болницата го преследваше, ярък и жив, изпълваше го с враждебност към един свят, чийто заложник бе станал против волята си. За да стигне пешком от резиденцията на върховния комисар до своята, му бяха нужни около десет минути. Докато вървеше, той бе нападнат неколкократно от лаещи кучета и от просещи деца, които му подвикваха „пет шилинга, пет шилинга“, подтичвайки след него, а няколко добронамерени шофьори на преминаващи коли намалиха и му предложиха да го качат. Когато най-после се дотътри до желязната порта, бе минал цял час — най-изпълненият с омерзение и самообвинения час от живота му.

Една болнична стая в „Ухуру“ има шест легла — по три до всяка от срещуположните стени. Никъде не се виждат чаршафи или възглавници. Подът е от цимент. На тавана има капандури, но те никога не се отварят. Зима е, а в стаята въздухът не помръдва; вонята на изпражнения и дезинфекционен разтвор е толкова тежка, че Удроу чувства как се задушава. Теса лежи на средното легло до стената отляво и кърми бебе. Той нарочно обхожда с поглед всички в стаята, докато накрая се спира на нея. Леглата от двете й страни са празни, ако не се смятат износените гумени постелки, закопчани за матраците. На срещуположното легло, свита на кълбо, лежи много млада жена; главата й е на дюшека, а едната й ръка виси безжизнено надолу. На пода до нея клечи момче на петнайсетина години и й вее с парче картон; широко разтворените му, умоляващи очи са фиксирани неподвижно върху лицето й. На съседното легло достолепна побеляла старица седи с изправен гръб и чете Библия през рогови очила. Облечена е с памучна препаска, като онези, дето туристите ги купуват за сувенир. От другата й страна трета жена слуша нещо със слушалки и се мръщи на чутото. Изсеченото й лице изразява набожност и душевна болка. Удроу запечатва всяка подробност като съвестен шпионин, като същевременно не изпуска Теса от периферното си зрение и се чуди дали и тя го е видяла.

Видял го е Блум. Блум вдига глава още щом Удроу влиза в стаята. Той става от съседното легло, навежда се над Теса и й прошепва нещо на ухото, преди да се здрависа с него и да каже приглушено „Добре дошъл“ като между мъже. Добре дошъл къде точно? Добре дошъл при Теса, с любезното съгласие на любовника й? Добре дошъл в тази смрад, в този ад на човешко страдание и бавна смърт? Но Удроу отвръща почтително: „Радвам се да те видя, Арнолд“, след което Блум дискретно се изнизва в коридора.

Когато една англичанка кърми, според не дотам богатите познания на Удроу в тази област тя проявява известна скромност. Поне с Глория беше така. Жените се разкопчават отпред, както мъжете малко по-надолу, после използват всичките си умения, за да прикрият какво има вътре. В задушливия африкански въздух обаче Теса не чувства нужда да се прави на скромна. Тя е гола до кръста, само ханшът й е покрит със същата препаска като на възрастната жена отсреща; ръцете й придържат детето до лявата й гръд, а дясната е открита, свободна и в очакване. Тялото й е стройно и сякаш прозрачно. Гърдите й, дори след раждането, са леки, стегнати и съвършени, както винаги си ги бе представял. Детето е чернокожо. Синьо-черно върху мраморната белота на кожата й. Едната му черна ръчичка е хванала гърдата, която го храни, и я мачка с мрачна увереност, докато Теса го наблюдава. Големите й сиви очи се вдигат бавно нагоре и се спират върху Удроу. Той търси думи, но не може да ги намери. Навежда се над нея и като внимава да не докосва детето, подпрян на таблата на леглото, я целува по челото. С известна изненада забелязва тетрадката, която лежи върху малката масичка между нейното легло и съседното, на което допреди минута бе седял Блум. До тетрадката има чаша със застояла на вид вода и няколко химикалки. Тетрадката е отворена; Теса е писала в нея с едри, разкривени букви — бледо подобие на уверения, обработен почерк, с който я бе запомнил. Той присяда на леглото, докато мозъкът му трескаво мисли какво да каже. Ала Теса го изпреварва. Гласът й е слаб и променен, може би от болка, а може би от лекарствата, но звучи неестествено спокоен, дори подигравателен.

— Това е Барака — казва тя. — Означава „благословия“. Но ти сигурно знаеш това.

— Хубаво име.

— Не е мое дете. — Удроу не отговаря. — Майката не може да кърми — обяснява тя. Говори бавно, като насън.

— Значи има късмет, че ти се грижиш за него — казва галантно Удроу. — Как си, Теса? Ужасно се тревожа за теб. Не можеш да си представиш. Толкова съжалявам. Кой се грижи за теб освен Джъстин? Гита и кой още?

— Арнолд.

— Исках да кажа, и освен Арнолд, разбира се.

— Веднъж ми беше казал, че около мен се случват съвпадения — казва тя, без да отговори на въпроса. — Сякаш предизвиквам съдбата.

— Възхищавах ти се за това.

— Още ли ми се възхищаваш?

— Разбира се.

— Тя умира — казва Теса и посочва с поглед отсрещното легло. — Майката на детето. Уанза. — Тя гледа втренчено жената с безжизнено висящата ръка и нямото момче, клекнало на пода до нея. — Хайде, Санди. Няма ли да запиташ от какво?

— От какво? — пита той покорно.

— От живота. Който, ако вярваме на будистите, е първата причина за смъртта. Пренаселени градове. Недохранване. Мръсотия. — Тя говори на детето. — Както и алчност. В случая алчни мъже. Истинско чудо е, че не убиха и теб. Нищо, важното е, че си живо. През първите няколко дни я посещаваха по два пъти дневно. Бяха обзети от ужас.

— За кого говориш?

— За съвпаденията. Алчните съвпадения. С хубавите бели престилки. Наблюдаваха я, пипаха я с пръст, четяха резултатите от изследванията й, разговаряха със сестрите. После спряха да идват. — Бебето й причинява болка. Тя нежно го намества на гърдата си и продължава: — На Христос му е било позволено. Той е можел да седи до постелята на умиращия, да мълви вълшебни заклинания; човекът оживявал и всички ръкопляскали. Но съвпаденията не можаха да го направят. Затова си тръгнаха. Те я убиха, а сега не знаят заклинанието.

— Горките — каза Удроу в опит да се пошегува.

— Не. — Тя извръща глава, примигва от болката и кима към отсрещното легло. — Те са горките. Уанза. И момчето на пода до нея. Киоко, брат й. Той извървя осемдесет километра пеша от вашето село, за да ти пъди мухите, не беше ли така? Той, твоят чичо — говори тя на бебето, докато го повдига от скута си и лекичко го тупва по гърба; бебето едва чуто се оригва. Тя повдига другата си гръд с ръка и му дава да суче.

— Теса, чуй ме. — Удроу не откъсва очи от нея, докато тя го измерва с поглед. Познава гласа му. Познава всичките му гласове. Той вижда как по лицето й пробягва сянката на съмнението. И остава там. Пратила е да ме повикат, защото й трябвам, но после изведнъж си е спомнила кой съм. — Теса, моля те, изслушай ме. Никой не умира. Никой никого не е убил. Имаш треска, привиждат ти се разни неща. Ужасно си уморена. Забрави, почини си. Моля те.

Вниманието й е изцяло насочено към детето, върхът на пръста й гали мъничката му бузка.

— Ти си най-красивото нещо, до което съм се докосвала — шепне му тя. — Гледай да не го забравиш.

— Сигурен съм, че няма да го забрави — отвръща Удроу с жар; гласът му й напомня за неговото присъствие.

— Как е оранжерията? — пита тя, имайки предвид мисията.

— По-добре отвсякога.

— Дори всички да си тръгнете още утре оттук, никой няма да забележи.

— Казвала си ми го и преди.

— Тук е Африка. А вие сте там.

— Нека да спорим за това, когато оздравееш — увещава я Удроу с най-мекия си тон.

— Може ли?

— Разбира се.

— И ти ще ме изслушаш?

— Всяка дума.

— И тогава ние ще ти разкажем за алчните съвпадения с белите престилки. И ти ще ни повярваш. Обещаваш ли?

— Ние?

— С Арнолд.

Споменаването на Блум връща Удроу на земята.

— Ще направя всичко възможно при дадените обстоятелства. Каквото и да е то. В разумни граници. Обещавам. Сега се опитай да си почиваш. Моля те.

Теса размисля върху думите ми.

— Обещава да направи всичко възможно при дадените обстоятелства — обяснява тя на бебето. — В разумни граници. На това му се вика мъж! Как е Глория?

— Тревожи се за теб. Изпраща ти много поздрави.

Теса изтощено въздъхва и без да отмества бебето от гръдта си, се отпуска назад върху възглавницата и затваря очи.

— Върви си при нея тогава. И не ми пиши повече писма — казва тя. — И още нещо: остави Гита на мира. Там също няма да те огрее.

Той става и се извръща да си ходи; очаква да види до вратата Блум в позата, която най-много ненавижда — облегнат небрежно на рамката, затъкнал палци като каубой в гайките на колана, широко ухилен с белите си зъби насред глупашката си черна брада. Само че при вратата няма никой. Коридорът е тъмен и без прозорци, осветен от един ред слаби крушки, които му придават вид на бомбоубежище. Докато крачи между разнебитените болнични колички, натоварени с безжизнени тела, и вдишва вонята на човешка кръв и изпражнения, примесена със сладникавия дъх на конюшня, характерен за Африка, Удроу се пита дали цялата тази жалка мизерия не е част от онова, което толкова го привлича към нея. Аз прекарах живота си в бягство от действителността, казва си той, а тя ме върна към нея.

В претъпканото фоайе Удроу вижда Блум в разгорещен спор с някакъв друг мъж. Преди това чува гласа му, макар да не може да различи думите; гласът, рязък и обвинителен, мощно отеква под стоманените греди на тавана. Другият му отвръща. Лицето на мъжа се струва на Удроу странно познато. Човешката памет запечатва завинаги отделни физиономии. Мъжът е шишкав и набит, с месесто, лъснало от пот лице, чертите му са застинали в израз на пълно и безнадеждно отчаяние. Рижава рядка коса е зализана върху зачервения от слънцето череп. Плътните червени устни, напомнящи цъфнала роза, умоляват и отричат едновременно. Очите, разширени от обида, изразяват ням ужас, който сякаш е обхванал и двамата. Силните му ръце са изпъстрени с едри лунички; по яката на ризата му в защитен цвят са избили петна от пот. Останалото е скрито под бяла лекарска престилка.

И тогава ние ще ти разкажем за алчните съвпадения в бели престилки.

Удроу незабелязано се промъква покрай тях. Двамата не му обръщат внимание, твърде заети са в спор. Гласовете им заглъхват в общия шум, останал зад гърба му.

Колата на Донъхю беше паркирана в алеята пред гаража. При вида й Удроу изпадна в ярост. Той се втурна нагоре по стълбите, взе си душ, сложи си чиста риза, от което яростта му не намаля. Къщата беше някак неестествено тиха за събота; когато погледна през прозореца на банята, разбра защо. Донъхю, Джъстин, Глория и двете момчета седяха около градинската маса и играеха на „Монопол“. Удроу ненавиждаше всякакви салонни игри, но към „Монопол“ изпитваше нещо повече от омраза. Може да се каже, че мразеше тази игра, както мразеше Приятелите и всички останали категории агенти на раздутото британско разузнаване. Какво, по дяволите, иска тоя, та ми се влачи неканен, и то минути след като му бях казал да стои настрана?! И какъв е този съпруг, дето може да се забавлява с детски игри броени дни, след като жена му е била заклана? Гостите са като рибата, обичаха да си повтарят Удроу и Глория старата китайска поговорка, на третия ден се вмирисват. Само дето за Глория с всеки изминал ден Джъстин ухаеше все по-омайно.

Удроу слезе в кухнята на долния етаж и се загледа през прозореца към градината. Разбира се, в събота следобед прислугата почиваше. Толкова е приятно да сме си самички вкъщи, скъпи. Само дето не сме, а сте самички. А ти самата сияеш от щастие в компанията на двама галантни ухажори на средна възраст. Никога не си изглеждала така в моята.

Джъстин бе попаднал върху нечия чужда улица и бе принуден да заплати наем от цели пачки банкноти, за радост на Глория и момчетата, които цвилеха от екстаз, докато Донъхю казваше: „Крайно време е.“ Джъстин си бе сложил идиотската сламена шапка и както всичко останало, тя му стоеше изумително добре. Удроу напълни чайника и го сложи на газовия котлон. Ще им занеса чай, дано разберат, че съм се върнал, стига да не са прекалено заети един с друг. После смени тактиката, излезе в градината и с твърда стъпка пое към тях.

— Джъстин, извинявам се за прекъсването, би ли дошъл за минутка? — а на останалите (моето собствено семейство, рече си той, дето ме гледат така, сякаш са ме хванали да изнасилвам прислужницата) заяви: — Прощавайте, че ви го отнемам. След миг се връщаме. Кой печели?

— Никой — отвърна Глория с ледена нотка в гласа, докато Донъхю се подсмихваше отстрани с кривата си усмивка.

Двамата мъже стояха един до друг в затворническата килия на Джъстин. Ако градината не беше заета, Удроу щеше да предпочете да излязат навън. Сега се гледаха от упор, всеки застанал в своя ъгъл на неуютната стая, докато чантата „Гладстон“ на Теса — чантата на бащата на Теса — се виждаше, подпряна зад решетката. Зад решетката на моя килер за вино. Заключена с неговия ключ. Чантата на нейния славен баща. Тъкмо да го заговори, Удроу видя как обстановката в стаята се променя. Вместо желязната табла на леглото пред очите му изплува инкрустираната масичка, която майка й бе обожавала навремето. А зад нея — тухлената камина с наредените върху нея покани. А в самото дъно на стаята, където се събираха фалшивите дъбови греди на тавана, голият силует на Теса се очертаваше върху светлия квадрат на френския прозорец. С усилие на волята той се върна в настоящето.

— Джъстин.

— Да, Санди.

За втори път през последните две минути той се остави вниманието му да бъде отклонено от планираната конфронтация.

— Местен вестник публикува нещо като хроника на любовния живот на Теса…

— Много мило!

— … изобилстваща с доста конкретни намеци за ролята на Блум в него. Например, че той лично е изродил детето й. А също и без заобикалки, че той като нищо може да е бащата. Много съжалявам.

— Имаш предвид Гарт?

— Да.

Гласът на Джъстин беше напрегнат и доколкото Удроу можеше да прецени, неестествено изтънял като неговия собствен.

— Това е намек, който чувам не за пръв път през последните месеци, Санди. Както може да се очаква, не и за последен.

Макар Удроу да му даде тази възможност, Джъстин не се опита изрично да отрече достоверността на намека. Удроу премина в настъпление; собствената му гузност сякаш му даваше сили.

— Намеква се също така, че Блум си бил занесъл сгъваемо легло в болничната стая, за да бъде до нея.

— Редувахме се.

— Моля?

— Понякога Арнолд спеше там, понякога аз. Редувахме се, всеки според заетостта си.

— Значи не си имал нищо против?

— Против какво?

— Че се говори така за тях… че той й бил посвещавал толкова много внимание… очевидно, с твое съгласие… докато за пред хората в Найроби тя си давала вид, че е твоя съпруга…

— Давала си вид ли? Та тя беше моя съпруга, дяволите да те вземат!

Удроу бе напълно неподготвен за гнева на Джъстин, както и малко преди това за гнева на Колъридж. Явно беше твърде заслепен от собствения си гняв, от усилието да го овладее. Той се бе постарал да говори тихо, а преди това в кухнята бе успял донякъде да се отърси от напрежението. Ала внезапното избухване на Джъстин му дойде като гръм от ясно небе и го стресна и уплаши. Бе очаквал разкаяние и ако трябваше да бъде докрай честен със себе си, дори самоунижение, само не и въоръжена съпротива.

— Как точно да разбирам въпросите ти? — запита Джъстин. — Не съм сигурен, че ги разбирам правилно.

— Аз трябва да знам, Джъстин. Това е всичко.

— Какво да знаеш? Дали съм държал жена си под контрол?

— Чуй ме, Джъстин, искам да кажа, погледни нещата от моята гледна точка, поне за момент, нали така? — вече умоляваше и едновременно отстъпваше Удроу. — Цялата световна преса ще се рови в тая история. Имам право да знам…

— Да знаеш какво?

— Какво още е имало между Теса и Блум, дето може да влезе в заглавията на вестниците утре или след шест месеца — завърши той, обзет от самосъжаление.

— Например?

— Блум й беше духовен наставник. Не е ли така? Каквото и друго да й е бил.

— Е?

— Те изповядваха една и съща кауза. Защита на жените и децата. Човешки права. И така нататък. Блум или тези, за които работи, играят ролята на нещо като наблюдатели по тези въпроси. Не е ли така? А Теса… — Удроу започна да се оплита, което не остана скрито от Джъстин. — Теса му беше нещо като помощник. Съвсем естествено, при определени обстоятелства той имаше нужда от юридически съвети.

— Мога ли да знам накъде биеш?

— Става дума за документите. За личните й документи. Тия, дето ти взе. Дето ние ги взехме. Заедно.

— Е, и?

Удроу постепенно се окопити. Та аз съм твой началник, дяволите те взели, няма да тръгна да те моля сега! Нека си изясним ролите веднъж завинаги.

— Искам да получа уверения, че… каквито и документи да е събрала в защита на своята кауза… в качеството си на твоя съпруга, ползваща дипломатически статут… ползваща закрилата на правителството… ще бъдат предадени във Форин Офис. Само при това условие ти позволих да си влезеш в къщата във вторник. Иначе нямаше да отидем.

Джъстин не помръдваше. Докато траеше цялата тази лицемерна тирада, не мигна, нито мускулче не помръдна по лицето му. Осветен в гръб, той остана неподвижен като голия силует на Теса.

— Едва ли е нужно да ти обяснявам какви други уверения очаквам да получа от теб — продължи Удроу.

— Какви други уверения?

— Уверенията ти в абсолютна дискретност. Относно всичко, което знаеш за останалата й дейност… и агитация… за така наречената й хуманитарна дейност, която напълно се беше изплъзнала от контрол…

— От чий контрол?

— Искам да ти кажа само, при всички случаи на нейна намеса в междудържавни отношения ти си също толкова задължен да спазваш конфиденциалност и служебна тайна, колкото и всеки един от нас. Боя се, че това е заповед отгоре. — Последното бе казано с шеговит тон, но нито един от двамата не се засмя. — Заповед на Пелегрин.

Ти самият си в добро разположение на духа, нали, Санди? Като се има предвид, че мъжът й ти живее в къщата…

Джъстин най-после заговори:

— Благодаря ти, Санди. Високо ценя всичко, което правиш за мен. Благодарен съм ти, че ми даде възможност да посетя собствения си дом. Сега обаче трябва да си прибирам наема от Пикадили, където се оказва, че притежавам доста скъп хотел.

При тези думи пред очите на смаяния Удроу той се върна в градината, зае мястото си до Донъхю и продължи играта оттам, откъдето я беше прекъснал.

4.

Британските полицаи са истински агънца, отбеляза Глория. И да не беше напълно съгласен с нея, Удроу с нищо не го показа. Дори Портър Колъридж, колкото и пестелив да бе в отзивите си, ги обяви за „изненадващо цивилизовани, макар и лайна“. А на Глория най-много й харесваше — както възторжено докладва на Елена от телефона в своята спалня, след като ги бе въвела във всекидневната, където тъкмо започваше вторият ден от разпита на Джъстин, — най-много им харесвам това, Ел, че наистина чувстваш, че са дошли да помогнат, а не да причинят болка и да унижат излишно бедния Джъстин! Този Роб е доста апетитно момче — какво ти момче, Ел, истински мъж, не му давам и ден по-малко от двайсет и пет години! А Лесли — това е жена, скъпа, можеш ли да си представиш, жена с мъжко име, колко малко знаем за това, което става в добрата стара Англия! Та Лесли се облича донякъде старомодно, ако трябва да сме откровени, във всеки случай не по последна мода, но ако не се брои това, човек просто не би допуснал, че няма нашето образование. Нямам предвид говора, разбира се, защото днес никой не говори така, както е възпитан от малък. Но иначе се държи абсолютно спокойно и уверено и се усмихва доста приятно; косата й е леко прошарена на места, не много, но се вижда, наистина малко рано е за възрастта й. Тя обаче благоразумно не я боядисва и при това си мълчи, когато няма какво да каже, и на Санди това много му харесва — както той се изразява, умее да запази възпитано мълчание, — не се насилва да говори, колкото да поддържа разговора, щом решат да дадат почивка на бедния Джъстин. Единственият сериозен проблем на Глория беше, че тя просто нямаше никаква представа какво става между тях във всекидневната, тъй като просто не можеше да стои по цял ден в кухнята с ухо, залепено за стената, не е ли така, Ел? Във всеки случай не и когато слугите се навъртат наоколо и могат да ме видят!

Но ако темата на разговорите между Джъстин и двамата полицаи й убягваше, Глория още по-малко си даваше сметка за произтичащото между тях и собствения й съпруг, по простата причина, че той не спомена пред нея нищо по този въпрос.

Встъпителните фрази от диалога между Удроу и двамата полицаи бяха самата любезност. Двамата започнаха с уверенията, че прекрасно разбират деликатността на задачата си, че нямат намерение да се бъркат в живота на бялата общност в Найроби и така нататък. На свой ред Удроу им декларира готовността за сътрудничество от страна на състава на мисията, включително чрез предоставяне на нужните помещения, технически средства и по всякакви други начини, амин. Полицаите обещаха да държат Удроу в течение на следствието през цялото му времетраене, доколкото това не противоречеше на дадените им от Скотланд Ярд инструкции. Удроу твърде находчиво посочи, че всички сме изпратени тук, за да служим на короната, и ако е позволено да наричаме Нейно величество на малко име, защо да не се обръщаме по същия начин и помежду си?

— Та каква е точната длъжностна характеристика на Джъстин в състава на мисията, мистър Удроу? — учтиво запита „момчето“ Роб, пренебрегвайки призива за фамилиарност.

Роб приличаше на бегач в Лондонския маратон — целият мускули, кости и сухожилия. Лесли, която имаше вид на негова по-голяма и умна сестра, носеше със себе си удобна пътна чанта; за миг Удроу си представи, че е пълна с всичко необходимо за оказване на първа помощ при бягането — йод, солни таблетки, резервни връзки за маратонките. Но когато тя я отвори, вътре, доколкото можеше да се види, имаше само един касетофон, празни касети и набор от разноцветни бележници и тетрадки.

Удроу се престори, че мисли. Лицето му се смръщи като на съвестен професионалист, претеглящ внимателно всяка дума.

— Преди всичко той е добрият стар итънски възпитаник на мисията — рече той и всички се засмяха на тази остроумна шега. — Извън това, Роб, той е представител на Обединеното кралство в Комисията за ефективно разпределяне на даренията в Източна Африка. Известна повече със съкращението КЕРДИА — поясни той, сякаш говореше пред аудитория от умствено изостанали. — В първоначалното съкращение „Е“-то трябваше да означава ефикасност, но тъй като повечето местни хора не схващат значението на тази дума, ние я заменихме с нещо по-разбираемо.

— С какво се занимава тази комисия?

— КЕРДИА е относително нов консултативен орган, Роб, със седалище тук, в Найроби. Тя включва представители на всички страни донори, предоставящи хуманитарна помощ в каквато и да било форма на Източна Африка. Членовете й се набират от състава на посолствата и мисиите на всяка от страните; комисията заседава всяка седмица, а веднъж на две седмици излиза с доклад.

— До кого? — запита Роб, без да спира да записва.

— До всички страни членки, разбира се.

— На тема?

— Темата се съдържа в наименованието на комисията, Роб — каза търпеливо Удроу, великодушно пропускайки покрай ушите си не дотам изисканата форма на въпросите. — Тя си поставя за цел подобряване на ефективността, или ако предпочиташ, на ефикасността, в хуманитарната сфера. В този род дейност ефективността е златният стандарт. Разбира се, в основата е състраданието, без него не може — добави той с обезоръжаваща усмивка, която казваше: всички ние сме състрадателни по природа. — КЕРДИА се стреми да даде отговор на деликатния въпрос каква част от всеки долар, предоставен от всяка една страна донор, достига до целта си и каква се губи в резултат от дублиране на институции или нелоялно съперничество между отделните хуманитарни агенции, действащи в конкретния регион. Комисията се старае, ако мога така да се изразя, да се пребори с трите бича за хуманитарната помощ — дублирането на институциите, съперничеството помежду им и липсата на рационалност. КЕРДИА изчислява съотношението между разходи и продуктивност и прави по някоя и друга необвързваща препоръка, тъй като тя за разлика от вас, приятели, не притежава никаква изпълнителна власт и не може да упражнява никаква принуда. — Доверяването на тази мъничка тайна бе придружено с грациозно накланяне на главата встрани. — Аз лично не съм убеден, че създаването на тази комисия беше чак толкова наложително. Но като интелектуална заслуга на нашия уважаван министър на външните работи тя отговаря на определени призиви за по-голяма прозрачност и етичност на външната политика, поради което ние с всички сили се борихме, за да я наложим. Разбира се, чуха се гласове, че това е работа на Обединените нации. Имаше и такива, според които ООН вече изпълнява тази функция. Трети твърдяха, че ООН е част от болестта, а не от лекарството. Кой е прав, преценете сами. — Удроу сви рамене, сякаш ги подканваше да сторят тъкмо това.

— Каква болест? — попита Роб.

— КЕРДИА не е овластена да провежда разследвания на място. Въпреки това е ясно, че корупцията е важен елемент от уравнението между похарчено и постигнато. Без да е идентична с прахосничество или некомпетентност, корупцията е тясно свързана с тях. — Удроу си даде труд да онагледи тезата си по достъпен за слушателите начин: — Да вземем например водопроводната мрежа в добрата стара Англия, построена през деветдесетте години на деветнайсети век. Водата тръгва, така да се каже, от водохранилището. Част от нея, ако имате късмет, стига до крана във вашата баня. Но по пътя от водохранилището до крана тя преминава през тръби, които текат. А когато тази вода е подарък от някого, ние не можем просто да я оставим да изтече в небитието, нали така? Защото този някой е гласоподавател и столът под нас зависи от неговия вот.

— С какви хора е влизал в контакт като член на комисията? — попита Роб.

— С високопоставени дипломати. От международната общност в Найроби. Главно с ранг от съветник нагоре. Понякога и надолу до първи секретар, но рядко. — Тук Удроу си каза, че думите му се нуждаят от пояснение. — Според мен КЕРДИА трябва да се държи на съответното ниво. С глава в облаците, както се казва. Ако се остави да бъде въвлечена в ежедневни, полеви дейности, както им викаме ние, тя не след дълго ще се превърне в поредната супернеправителствена организация, в обект на собствените си разследвания. Аз лично много държах на този пункт. Без съмнение КЕРДИА трябва да бъде базирана тук, в Найроби, за да следи нещата отблизо. По това спор няма. Но тя си остава мозъчен тръст, нищо друго. Не трябва да взема страна в дребни спорове. За нейната ефективна работа е жизненоважно да запази своя статут — ако ми позволиш да цитирам самия себе си — на зона, свободна от емоции. Та Джъстин е секретар на комисията. Не по заслуги, по ротация. Просто е наш ред. Води протоколи на съвещанията, обобщава становища, пише докладите, които излизат на всеки две седмици.

— Теса не е била зона, свободна от емоции — възрази Роб след кратко замисляне. — Тя цялата е била изтъкана от емоции, ако е вярно това, което чуваме.

— Боя се, че четеш прекалено много вестници, Роб.

— Не вестници. Четох докладите й. Тя е била във вихъра на събитията, със запретнати ръкави. Заровена в лайна до лактите, ден и нощ.

— Дейността й е принасяла голяма полза, не се съмнявам. Тя е похвална, но едва ли способства за обективност, а обективността е основна задача на комисията като международен консултативен орган — отбеляза Удроу, като благородно подмина грубиянската метафора. Със същото благородство, макар и на различно ниво, той бе простил и грубостта на върховния комисар.

— Значи всеки по неговия си път — заключи Роб, който се бе отпуснал назад в стола и замислено почукваше зъбите си с молив. — Той е обективен, тя емоционална. Той се държи в златната среда, тя балансира по ръба. Сега разбирам. Честно казано, така и предполагах. Та къде е мястото на Блум във всичко това?

— В какъв смисъл?

— Блум. Арнолд Блум. Доктор. Къде е неговото мястото в живота на Теса и във вашия собствен?

Удроу се усмихна; тази малко нестандартна формулировка на въпроса не бе успяла да го раздразни. В моя живот? Какво общо има нейният живот с моя?

— Тук има най-различни организации, които се финансират от страните донори. Сигурен съм, че това ви е известно. Те се поддържат от отделни държави и набират средствата си от благотворителна дейност и всякакви други източници. Любезният президент Арап Мой ги ненавижда всичките еднакво.

— Защо?

— Защото изземват функциите на правителството, тоест вършат това, което би трябвало да върши неговото правителство, ако си беше на мястото. Освен това заобикалят неговите системи на институционализирана корупция. Организацията, в която членува Блум, е скромна; създадена е от белгийската държава, финансира се с частни средства и по същество е здравна. Страхувам се, че друго не знам — добави той със задоволство, сякаш ги приканваше да споделят невежеството му по тези въпроси.

Но те не се хващаха лесно.

— Тя има контролни функции — информира го лаконично Роб. — Членуващите в нея лекари обикалят други НПО, посещават клиники, проверяват и коригират диагнози. Нещо като: „Това тук не прилича на малария, докторе, по-скоро е рак на черния дроб.“ Проверяват лечението. Освен това се занимават с епидемиология. А Лийки?

— Какво Лийки?

— Блум и Теса са били на път за неговите разкопки, вярно ли е?

— Така се твърди.

— Кой е той, този Лийки? Що за човек е?

— Нещо като бяла африканска легенда. Антрополог и археолог, работил навремето с родителите си на източния бряг на езерото Туркана, където изследвали произхода на човека. Когато родителите му починали, той продължил делото им. Бил е директор на Националния музей в Найроби, а напоследък се занимава с опазване на природата и животинските видове.

— Защо е напуснал?

— Историята е по-сложна. Бил е изгонен.

— Нещо като трън в задника на Мой, така ли?

— Той е негов политически противник, заради което е бил пребит от наемници. В момента звездата му на страшилище за корупцията в Кения изгрява отново. Международният валутен фонд и Световната банка настояват да бъде включен в правителството.

Когато Роб се облегна назад в стола си, а Лесли се включи на негово място, пролича разликата в стила на двамата, която донякъде напомняше различията между Теса и Джъстин. Докато Роб говореше бързо и накъсано, като човек, който едва потиска чувствата си, Лесли беше образец на хладнокръвие.

— Що за човек е този Джъстин? — попита замислено тя, сякаш ставаше дума за някакъв далечен исторически герой. — Извън длъжността му в мисията и членството му в онази комисия. Какви са неговите интереси, увлечения, начин на живот? Кой е той?

— Господи, ако аз самият знаех кой съм! — възкликна Удроу може би прекалено театрално, при което Роб отново почука с молива по зъбите си, Лесли търпеливо се усмихна, а Удроу, с очарователна неохота, изрецитира списъка с достойнствата на Джъстин: запален градинар — макар че, ако се замисля, не чак толкова запален, откакто Теса загуби бебето си, — от всичко най-много обича да работи сред цветните лехи в събота следобед; истински джентълмен, каквото и да означава това; итънски възпитаник в най-добрия смисъл на думата; извънредно любезен с всички служители, включително и с местните; винаги може да се разчита на него да танцува с всички най-срамежливи стари моми на годишния бал на върховния комисар; в него има нещо староергенско, макар Удроу да не можеше да определи точно какво; не играе голф, нито тенис, доколкото знаеше; не е ловец или рибар, нито пък има някакви други увлечения, като изключим градинарството. Разбира се, първокласен професионален дипломат, висока школа, с голям опит, владее два или три езика, всичко му идва отръки, абсолютно лоялен към Лондон при изпълнение на дадените указания. Само дето — къде е тук справедливостта, Роб? — нещо му се бави повишението.

— Да не би да се събира с лоши приятели? — попита Лесли, като погледна в тетрадката си. — Не сте ли чували да е посещавал съмнителни нощни заведения, докато Теса е на обиколка? — Самият въпрос беше абсурден. — Разбирам, че не е такъв човек, нали?

— Нощни заведения? Джъстин? — Удроу прихна от сърце, отдавна не се бе смял така. — Най-много да е отишъл на нощен бар като студент преди двайсет и пет години! Откъде ви дойде наум?

— Шефът ни го подсказа — обясни с готовност Роб. — Мистър Гридли е служил в Найроби като офицер за свръзка. Той разправя, че ако искаш да наемеш убиец, най-добре да идеш в някой нощен бар. Има един на Ривър Роуд, на една пряка от хотел „Ню Стенли“, което е доста удобно за тия, дето отсядат в него. Петстотин долара, и са готови да очистят когото им посочиш. Половината капаро, останалите след това. Е, има и по-евтини места, но не гарантират качество.

— Джъстин обичаше ли Теса? — попита Лесли, докато Удроу все още се усмихваше.

В непринудената атмосфера, която се бе създала помежду им, Удроу вдигна набожно ръце нагоре и нададе приглушен вик, сякаш призоваваше небесата да му изпратят просветление:

— Господи! Кой кого обича в този живот и защо? — А когато Лесли не оттегли въпроса си: — Тя беше красива. Млада. Остроумна. Той минавал четирийсетте, когато се запознали. Пред менопауза, така да се каже, с наранена душа, самотен, влюбен и жадуващ за семейно огнище. Дали я е обичал? Вие си отговорете.

Лесли предпочете да не обръща внимание на тази покана за мнение по въпроса. Вниманието и на двама им с Роб бе привлечено от едва забележимата промяна в лицето на Удроу, от изопването на гънките на кожата, лекото порозовяване на шията, неволното издаване напред на долната челюст.

— Джъстин сърдеше ли й се за нещо, например във връзка с хуманитарната й дейност? — предположи Роб.

— Защо да й се сърди?

— Ами например за това, че вдига прекалено много шум около разни западни компании, включително и британски, дето ограбват народите на Африка, като им вземат луди пари за техническо обслужване, а същевременно ги заливат с неоправдано скъпи лекарства, при това с изтекла годност? Или пък използват африканците като морски свинчета за новите си лекарства — нещо, което се твърди понякога, макар трудно да може да се докаже, ако разбирате какво имам предвид.

— Убеден съм, че Джъстин много се гордееше с хуманитарната й дейност. Съпругите на повечето от нас тук предпочитат, докато ние работим, да си стоят вкъщи. Теса беше изключение от това правило.

— Значи той не й се сърдеше? — настоя Роб.

— Джъстин не се сърдеше никому. Той просто не се поддаваше на чувствата си. Не и на подобни чувства. Може би ако изпитваше някакво чувство, то бе неудобство.

— А вие изпитвахте ли неудобство? Искам да кажа, всички вие в мисията?

— От какво, за бога?

— От хуманитарната й дейност. От специалните й интереси. Те не влизаха ли в противоречие с интересите на правителството?

Удроу си придаде обезоръжаващ вид на дълбоко озадачен.

— Британското правителство никога не се срамува от актове на хуманност, Роб. Би трябвало да знаеш това.

— Сега се учим, мистър Удроу — меко се намеси Лесли. — Нямаме опит. — След като го гледа внимателно в продължение на няколко секунди, през което време любезната усмивка не слезе от лицето й, тя прибра тетрадките и касетофона в чантата и като се извини с неотложен ангажимент в града, предложи да възобновят разговора на следващия ден по същото време.

— Теса споделяше ли с някого, как мислите? — небрежно попита Лесли, докато тримата крачеха към вратата.

— Искаш да кажеш с някой друг освен с Блум?

— Жени приятелки, това имам предвид.

Удроу си даде вид, че напрегнато рови в паметта си.

— Не. Не, не мисля. Поне не се сещам за конкретна личност. Но все пак откъде мога да знам?

— Бихте могли да знаете, ако това е била някоя служителка в мисията. Като Гита Пиърсън например — услужливо му подсказа Лесли.

— Гита? Ах, да, разбира се. Гита. Моите хора погрижиха ли се за вас? Имате ли си кола и всичко останало? Много добре.

Мина цял ден и цяла нощ, преди те да дойдат отново.

Този път не Роб, а Лесли започна разпита; тя стори това с някаква бодрост в гласа, която подсказваше, че след предишната им среща се бяха случили окуражителни събития.

— Теса е имала полов акт преди смъртта си — заяви тя вместо поздрав, докато старателно подреждаше нещата си — моливи, тетрадки, касетофона, гумичката за триене, — сякаш бяха веществени доказателства за пред съда. — Предполага се, че е изнасилване. Това е вътрешна информация, макар че няма да се учудя, ако утре гръмне във всички вестници. Взели са й вагинална проба и веднага са я изследвали под микроскоп, за да се установи дали сперматозоидите са още живи. Били са мъртви, но има основания да се смята, че спермата е от повече от един човек. Може да е цял коктейл. Според нас няма как да се установи със сигурност.

Удроу зарови лице в дланите си.

— За да сме стопроцентово сигурни, трябва да изчакаме нашите умници да се произнесат по въпроса — добави Лесли, без да откъсва поглед от него.

Както предишния ден Роб равнодушно почукваше с молива по едрите си зъби.

— А кръвта по куртката на Блум е на Теса — продължи Лесли със същия безизразен глас. — По предварителни данни, разбира се. Тук могат да определят само кръвната група, нищо повече. Всякакви други изследвания трябва да бъдат направени в Англия.

Удроу тихомълком бе станал прав; така често ставаше на неофициални съвещания, когато искаше да предразположи събеседниците си. Сега той като в полусън отиде до прозореца в другия край на стаята и се престори, че наблюдава неописуемо грозния силует на града в далечината. Чу се единичен гръм, последван от онази неясна миризма на напрежение във въздуха, която предшества проливния африкански дъжд. Напрежението рязко контрастираше с позата му, която беше образец за самообладание. Отстрани никой не можеше да предположи, че две или три капки пот се бяха отделили от подмишниците му и пълзяха надолу по ребрата.

— Куейл знае ли? — запита той и сам се учуди, както може би и ония двамата, как така вдовецът на една изнасилена жена изведнъж се превръща от Джъстин в Куейл.

— Рекохме си, по-добре да го чуе от приятел — отвърна Лесли.

— От вас например — предложи Роб.

— Разбира се.

— Освен това не бива да се изключва — и Лес мисли така, — че двамата с Арнолд може да са се изчукали на сутринта, един вид като за из път. Може да го споменете това пред Джъстин. Вие си преценете.

Това ли е последната капка, от която прелива чашата? — запита се той. Какво още трябва да чуя, преди да отворя прозореца и се хвърля отгоре? Може би това е, което очаквах от нея — да ме отведе отвъд границите на поносимото.

— Този Блум ни е симпатичен — изтърси приятелски заядливо Лесли, сякаш очакваше и Удроу да си признае същото. — Разбира се, трябва да внимаваме и за оня, другия Блум, звяра в човешки образ. Доколкото сме чували, най-спокойните хора са способни на най-отвратителни деяния, ако бъдат предизвикани. Само че от кого е бил предизвикан той, ако изобщо е бил предизвикан?

Лесли замълча в очакване на коментар, но Удроу предпочете да запази мълчание.

— Блум се доближава, доколкото това изобщо е възможно, до идеала за добър човек — настоя тя, сякаш „добър човек“ беше точно определен биологичен вид, нещо като хомо сапиенс. — Той е извършил някои доста добри дела. Не заради признанието, а от вътрешна потребност. Спасявал е човешки живот, рискувал е своя собствен, работил е без пари на ужасни места, крил е хора на тавана си. Нима не сте съгласен с всичко това?

Дали не го дразнеше умишлено? Или просто искаше да чуе мъдрото мнение на един зрял наблюдател на връзката между Теса и Блум?

— Убеден съм, че служебната му биография е безупречна — съгласи се Удроу.

Роб изпръхтя раздразнено, горната част на тялото му се сгърчи от усилието да се овладее.

— Да оставим служебната му биография. Вие лично харесвате ли го, или не? Задавам ви съвършено ясен въпрос.

— Господи — възкликна Удроу през рамо. Този път внимаваше да не истеризира излишно, но във всеки случай успя да придаде на тона си нотка на раздразнение. — Вчера ме питахте дали Джъстин е обичал Теса, днес дали аз харесвам Блум. На толкова лична основа ли се поставя всичко в новата Великобритания?

— Просто ви питаме за вашето мнение, сър — каза Роб.

Може би това „сър“ свърши работа. При първата им среща го наричаха мистър Удроу или, в пристъп на смелост, Санди. Сега минаха на „сър“, с което даваха да се разбере, че те двамата не се смятат за негови колеги, приятели или равни, а просто за скромни служители на закона, неканени гости, които си завират носа в делата на висшата каста, на която дължи общественото си положение и осигурения си живот през последните седемнайсет години. Той сложи ръце отзад на кръста и поизпъчи гърди, после се извърна на токовете си и предизвикателно погледна към двамата.

— Арнолд Блум е много убедителен — обяви той, сякаш четеше лекция. — Има фасон, има чар. Остроумен е, ако ви допада такъв вид хумор. Има някаква особена осанка, особено с тази подстригана брада. За по-впечатлителните души Блум е нещо като африкански национален герой. — След като им сведе до знанието всичко това, Удроу се извърна обратно към прозореца, приканвайки ги е гърба си да си прибират нещата и да опразнят терена.

— А за не дотам впечатлителните? — запита Лесли, която се възползва от обърнатия му гръб, за да го изучи с поглед: ръцете му с привидно равнодушие си даваха кураж една на друга зад гърба му; коляното на единия му крак — този, който не носеше тежестта на тялото — бе свито в самозащита.

— Такива сме малцинство, доколкото мога да преценя — отвърна той с кадифен глас.

— Представям си, че всичко това е доста тревожно за вас, а и донякъде дразнещо, предвид на вашите отговорности като шеф на Политическия отдел при мисията. Всичко това става под носа ви, а вие разбирате, че с нищо не можете да го предотвратите. Искам да кажа, едва ли можехте да отидете при Джъстин и да му кажете „Виж какво, оня брадат чернокож оправя жена ти“ или нещо такова, нали така? Или все пак можехте?

— Ако доброто име на мисията е застрашено от някакъв скандал, аз имам право — по-скоро съм длъжен — да се намеся.

— А намесихте ли се? — Това беше гласът на Лесли.

— В известен, най-общ смисъл, да.

— Разговаряхте с Джъстин? Или направо с Теса?

— Проблемът е там, че за отношенията си с Блум тя имаше най-солиден претекст, както се казва — отвърна Удроу, като се направи, че не е чул добре въпроса. — Този човек е високопоставен лекар, ползва се с голямо уважение в хуманитарната общност. Теса беше негова предана доброволна помощничка. На пръв поглед в това нямаше нищо нередно. Не можех просто така, без всякакви доказателства, да ги обвиня в прелюбодеяние. Най-много бих могъл да им кажа: вижте какво, това прави лошо впечатление, опитайте се да бъдете малко по-предпазливи.

— И на кого го казахте? — попита Лесли, докато си драскаше нещо в тетрадката.

— Нещата не са толкова прости. Един-единствен път споменах за това, и то много издалеко, със заобикалки.

Лесли се наведе напред, сякаш за да провери дали касетата се върти.

— Пред Теса ли?

— Теса беше като идеално проектирана машина, на която липсват половината зъбни колела. И преди да загуби детето си, тя леко откачаше, всъщност нищо особено. — За да бъде предателството му по отношение на Теса пълно, Удроу си спомни как Портър Колъридж, седнал в частния си кабинет, му бе предал устно указанията на Пелегрин. — Ала след това… трябва да ви кажа… с най-голямо съжаление, че… тя напълно се побърка, при това не само аз мисля така.

— Да не е била нимфоманка? — попита Роб.

— Страхувам се, че не влиза в компетентността ми да давам подобни преценки — отвърна с леден глас Удроу.

— Да допуснем, че е флиртувала без задръжки — предложи Лесли. — С всеки, който й падне.

— Щом поставяте така въпроса… — Едва ли друг човек можеше да придаде на тона си по-голяма незаангажираност. — Макар че е трудно да се каже. Младо момиче, красавица, възрастен съпруг… Дали флиртува наистина? Или просто се забавлява, като се държи естествено. Ако една жена се поразголи малко, хората разправят, че е неморална. Ако пък се облича скромно, че е скучна. Това е положението в белите квартали в Найроби. А може би и другаде, не претендирам да съм чак такъв специалист.

— А с вас флиртуваше ли? — попита Роб, след като вбесяващо почука с молива по зъбите си.

— Вече ви казах. Невъзможно е да се прецени дали флиртуваше, или просто се държеше естествено, като здраво и весело момиче — призна Удроу с неподозирана от самия него тактичност.

— А случайно… ъъъ, вие самият да сте отвръщали на флирта й? — поиска да знае Роб. — Не ме гледайте така, мистър Удроу. Вие минавате четирийсетте, пред менопауза сте, с наранена душа, също като Джъстин. Не може да не сте си падали по нея. Аз във всеки случай щях да си падна.

Удроу се окопити толкова бързо, че думите се изплъзнаха от устата му, преди да се усети какво казва:

— Драги приятелю, разбира се, че си падах по нея! Само за нея мислех — Теса, Теса! — ден и нощ. Луд бях по нея. Попитайте когото искате.

— Вече питахме — отвърна Роб.

На следващата сутрин Удроу с уплаха си каза, че двамата следователи се държат все по-агресивно с него. Докато Роб включи касетофона на бюрото, Лесли измъкна голяма яркочервена тетрадка, разтвори я на отбелязаната с ластик страница и поведе разпита.

— Имаме информация, че сте посещавали Теса в болницата в Найроби наскоро след като е загубила бебето си. Вярно ли е това, сър?

Удроу усети как неговият свят се разклати. Кой, за бога, им е казал пък това? Дали самият Джъстин? Едва ли, те още не са се срещали с него, помисли си той.

— Я чакайте малко! — Гласът му прозвуча като команда.

Лесли вдигна глава. Роб се размърда на стола, вдигна ръка пред лицето си и заразглежда върховете на пръстите си; погледът му се премести върху Удроу.

— С това ли ще се занимаваме днес? — рязко запита Удроу.

— Между другото, и с това — призна Лесли.

— В такъв случай ще бъдете ли така любезни да ми кажете, моля — като се има предвид, че времето на всички ни е ограничено, — какво общо има между евентуално мое посещение при Теса в болницата и залавянето на убиеца й? Доколкото разбирам, вие сте тук именно за това — да заловите убиеца. Или се лъжа?

— Търсим мотива — каза Лесли.

— Казахте, че сте открили мотива. Изнасилване.

— Не става. Във всеки случай не като мотив. Изнасилването е страничен ефект от престъплението. Или може би трик за отвличане на вниманието, за да си помислим, че става въпрос за случайно, а не за предумишлено убийство.

— Убийството е предумишлено — каза Роб; големите му кафяви очи бяха неподвижно вперени в Удроу. — Както се казва, корпоративна поръчка.

В продължение на няколко ужасни секунди Удроу спря да мисли. После постепенно се овладя. Корпоративна поръчка? Защо пък корпоративна? Поръчана от корпорация? Глупости! Изсмукано от пръстите. Под достойнството на един дипломат е да си губи времето с такива дивотии.

Изведнъж съзнанието му буквално изключи като празен екран. Думите, дори най-баналните и безсмислени думи, не можеха да го спасят. Мозъкът му блокира като компютър, претоварен с шифрована секретна информация. Корпоративна поръчка — вятър! Няма такова нещо. Убийството е случайно, без план. Кървав пир по африкански.

— Та защо отидохте в болницата? — чу той гласа на Лесли, когато мозъкът му отново бе в състояние за възприема звукова картина от заобикалящия го свят. — Защо искахте да видите Теса, след като тя бе загубила бебето си?

— Защото тя ме помоли. Чрез съпруга си. В качеството ми на негов началник.

— Някой друг беше ли поканен?

— Доколкото ми е известно, не.

— Може би Гита?

— Гита Пиърсън ли имате предвид?

— Друга Гита познавате ли?

— Гита Пиърсън не присъстваше на срещата.

— Само вие двамата е Теса — отбеляза на глас Лесли, докато си записваше в тетрадката. — А какво общо има тук обстоятелството, че сте началник на Джъстин?

— Тя се безпокоеше за него. Искаше да се убеди, че всичко е наред — отвърна Удроу, без да бърза, решен да не се поддаде на ускорения темп на разпита. — Бях се опитал да го придумам да си вземе отпуск, но Джъстин предпочиташе да остане на поста си. Наближаваше годишната конференция на министрите на страните членки на КЕРДИА и той трябваше да участва в подготовката й. Аз й обясних това и й обещах да го наглеждам.

— Лаптопът у нея ли беше? — намеси се Роб.

— Моля?

— Какво не разбирате от въпроса? Компютърът у нея ли беше? До нея, на нощното шкафче, под кревата, вътре в него? За компютъра й става въпрос. Тя много си го е обичала. Непрестанно е изпращала електронни писма с него. До Блум, до Гита, до някакво болно дете в Италия, за което се грижила навремето, до бившия си приятел в Лондон… До целия свят. Та у нея ли беше компютърът?

— Благодаря ви за търпеливите обяснения. Не, не видях никакъв компютър около нея.

— А тетрадка имаше ли?

Кратко колебание, през което време той разрови паметта си и съчини лъжата:

— Поне аз не видях.

— А такава, дето не сте я видели?

Удроу не удостои въпроса с отговор. Роб се изтегна назад и с престорена безгрижност се загледа в тавана.

— А тя самата как беше?

— Едва ли е могла да бъде чак толкова добре, след като бебето й се е родило мъртво.

— Е, как беше?

— Изтощена. В депресия. Говореше несвързано.

— И разговаряхте само за Джъстин, нали така? За любимия съпруг.

— Доколкото мога да си спомня.

— Колко време останахте при нея?

— По принцип не си засичам времето, но бих казал, че около двайсетина минути. Естествено, не исках да я изморявам.

— Значи разговаряхте за Джъстин около двайсет минути. Дали си яде сутрин овесената каша и така нататък.

— Не през цялото време — отвърна Удроу и леко се изчерви. — Когато една жена е загубила детето си, има треска и е изтощена до смърт, състоянието й едва ли предполага оживен разговор.

— Някой друг присъстваше ли?

— Вече ви казах. Бях сам.

— Не ви питам това. Питам ви, имаше ли още някой в стаята?

— Кой например?

— Който и да е. Друг посетител, неин приятел. Приятелка. Може би приятел африканец. Като доктор Арнолд Блум например. Защо трябва да ви вадя думите с ченгел, сър?

В знак на раздразнение Роб се раздвижи, сякаш щеше да хвърля копие — най-напред вдигна едната си ръка във въздуха, после с усилие промени позата на дългите си крака. В това време Удроу си даваше вид, че рови напрегнато в паметта си; веждите му бяха смръщени в опечалена гримаса или може би в напразен опит да потисне смеха си.

— Добре, че ме подсети, Роб. Колко умно от твоя страна! Блум беше в стаята, когато пристигнах. Поздравихме се и той излезе. Не се засякохме за повече от двайсет секунди. От мен да мине, нека са двайсет и пет.

Удроу с усилие се правеше на безгрижен. Откъде, по дяволите, знаеха, че Блум е бил при нея? Кой им бе казал? Уплаха скова най-тъмните гънки на мозъка му — там, където се съхраняваха поредицата от причинно-следствени връзки, които съзнанието му отказваше да приеме, а лично Портър Колъридж му бе наредил да забрави.

— Та какво според вас, сър, правеше Блум при нея?

— Не ми обясни. Нито пък тя. Той е лекар все пак.

— А какво правеше Теса?

— Лежеше си в леглото. Какво друго би могла да прави според вас? — троснато отвърна той. — Да си играе на „бълхи“?

— Знам ли! — отвърна Роб, изпружил небрежно напред дългите си крака. — Какво друго би могла да прави наистина, Лес? — запита той колежката си. — Във всеки случай едва ли е играела на „бълхи“. Значи така, лежала си е в леглото. И какво още е правила, питаме се ние.

— Може да е кърмила някое чернокожо бебе — подсказа Лесли. — Докато майка му е умирала.

Известно време единствените звуци в стаята идваха от преминаващи по коридора стъпки или от надбягващи се отвън коли. Роб протегна дългата си ръка и изключи касетофона.

— Както сам казахте, сър, времето на всички ни е ограничено — любезно отбеляза той. — Така че престанете да ни будалкате, да се правите, че не разбирате въпросите ни и да се държите с нас като с някакви хапльовци. — Той включи отново касетофона и продължи: — Бъдете така добър, мистър Удроу, и ни разкажете със свои думи за умиращата жена в болничната стая и за чернокожото бебе. Умолявам ви, сър. От какво умираше, кой я лекуваше и с какво, изобщо всичко, което знаете по въпроса.

Притиснат натясно и огорчен от поражението си, Удроу инстинктивно потърси подкрепата на шефа на мисията, но както можеше да се очаква, Колъридж му се изплъзна. Предишната вечер, когато Удроу се бе опитал да го открие за един разговор насаме, Милдрен доложи, че шефът му се е заключил на четири очи с американския посланик и не може да бъде безпокоен освен при изключително спешни случаи. А тази сутрин „работеше в резиденцията си“.

5.

Удроу не се даваше лесно. През кариерата си на дипломат се бе справял с най-различни унизителни ситуации и от опит знаеше, че най-доброто поведение е в никакъв случай да не признава, че нещо не е наред. Такава бе тактиката му и в конкретния случай. С няколко къси, лаконични изречения описа сцената в болничната стая. Действително — призна той, донякъде изненадан, че ония двамата толкова се интересуват от всяка подробност на болничния престой на Теса — смътно си спомняше, че една от болните в стаята беше в безсъзнание или просто спеше по време на посещението му. И доколкото не беше в състояние да кърми собственото си дете, Теса доброволно се бе превърнала в дойка за чернокожото бебе. Когато един губи, друг печели.

— Болната има ли си име? — попита Лесли.

— Във всеки случай аз не го знам.

— При нея имаше ли някой друг? Роднина, близък?

— Брат й. Момче на петнайсетина години, от същото село. Така поне ми каза Теса, но не знам доколко можеше да й се вярва предвид на състоянието й.

— Как се казваше братът?

— Не знам.

— А селото?

— Не знам.

— Каза ли ви Теса какво й е на жената?

— Теса през повечето време говореше несвързано.

— Значи през останалото време е говорила свързано — възрази Роб с многозначителна сдържаност. Дългите му крайници бяха престанали да шават нервно; той вече не бързаше за никъде. — Та значи, мистър Удроу, какво ви разправи Теса за болната жена на отсрещното легло в моментите, когато говореше свързано?

— Каза ми, че жената умира. Че болестта й, която тя не назова, била предизвикана от условията, в които живеела.

— СПИН?

— Не каза такова нещо.

— Това е важно, не мислите ли?

— Важно е я!

— Жената била ли е лекувана от тази неназована болест?

— Може да се предположи. Защо иначе ще постъпва в болница?

— От Лорбиър?

— Кой?

— Лорбиър. — Роб произнесе името буква по буква. — Лор като в „лорд“, биър като „бира“. Холандец. От смесен брак. Рижав или русоляв. Около петдесет и пет годишен. Дебел.

— Никога не съм чувал това име. — Докато лицето на Удроу запази каменно спокойствие, стомахът му се сви.

— Видяхте ли някой да я лекува?

— Не.

— Знаете ли дали е била лекувана и с какво?

— Не знам.

— Не сте ли забелязали някой да й дава хапчета или да й поставя инжекция?

— Казах ви: в мое присъствие никой от болничния персонал не се доближи до нея.

Без да бърза, Роб отдели нужното време, за да смели отговора и да формулира контравъпрос.

— А някой, който не е бил от болничния персонал?

— Не и в мое присъствие.

— А във ваше отсъствие?

— Това пък откъде мога да го знам?

— От Теса. От това, което Теса ви е казала, когато е говорила свързано — обясни Роб с широка усмивка; този внезапен прилив на добро настроение подейства на Удроу като смътна заплаха, като знак, че шегата тепърва предстои. — Според Теса болната жена в нейната стая, тази, чието бебе е кърмила, получавала ли е медицинска помощ от когото и да било? — запита той, внимателно подбирайки думите си, сякаш попълваше квадратчетата в някаква забавна телевизионна игра. — Била ли е болната посещавана, преглеждана, наблюдавана, лекувана от някого, било то мъж или жена, чернокож или бял, лекар, немедицинско лице, външно или вътрешно лице, чистач в болницата, посетител или изобщо обикновен човек? — Роб се облегна доволен назад: ха да те видим как ще се измъкнеш сега!

Удроу започваше да си дава сметка за мащаба на изпитанието, на което бе подложен. Какво ли още знаеха, дето засега се въздържаха да разкрият? Името на Лорбиър отекваше в съзнанието му като погребален звън. Какви ли още имена се готвеха да му хвърлят в лицето? Колко ли още можеше да отрича, без да се огъне? Какво ли им бе казал Колъридж? Защо му отказваше подкрепата си, защо се отказваше да сътрудничи? Да не би вече да бе направил пълни самопризнания зад гърба му?

— Спомена нещо, че жената била навестявана от дребни мъже с бели престилки — отвърна презрително той. — Предположих, че й се е присънило. Или че в момента бълнуваше. Не обърнах внимание на думите й. — Нито пък вие трябва да им обърнете някакво внимание, опитваше се да им внуши той.

— Защо са я навестявали белите престилки? Според Теса, искам да кажа според това, което е сънувала?

— Защото те били убийците на жената. В един момент Теса ги нарече съвпаденията. — Реши все пак да им каже истината, но да я представи като налудничаво бръщолевене, достойно за присмех. — Доколкото си спомням, спомена, че го правели от алчност. Искали да я излекуват, но не можели. Пълни глупости.

— Как да я излекуват?

— Това тя не уточни.

— А как са я убили тогава?

— Страхувам се, че и по този въпрос не внесе достатъчно яснота.

— Дали е записала историята?

— Как така да я е записала?

— Може да си е водила бележки. От тетрадка ли четеше?

— Казах ви вече. Поне аз не видях тетрадка.

Роб наклони продълговатата си глава настрани и изгледа Удроу под ъгъл, сякаш се опитваше да види нещо, което до момента му бе убягвало.

— Арнолд Блум не смята, че това са пълни глупости. Нито пък, че тя е бръщолевила несвързано. Арнолд Блум смята, че с всичко, което е твърдяла, Теса е попадала право в целта. Нали така, Лес?

Удроу усети как кръвта се дръпва от лицето му. Но дори при шока от думите им той запази външно самообладание, като опитен дипломат, решен да отстоява позициите си до последен дъх. С усилие намери нужния тон. Вярната доза възмущение.

— Моля? Да не искате да кажете, че сте открили Блум? Не може да бъде!

— Защо, не искате ли да го открием? — Роб се престори на озадачен.

— Не искам да кажа това. Искам да кажа, че вие сте тук с определена задача и че ако сте се срещали е Блум или сте разговаряли с него, законът ви задължава да уведомите подробно Британската мисия!

Но Роб вече клатеше енергично глава.

— Не, не сме го открили, сър. Де да го бяхме открили! Само че попаднахме на негови документи. Въргаляха се из апартамента му. За съжаление нищо сензационно. Записки от разследвани случаи, които биха могли да заинтересуват определени лица. Копия от груби писма, които докторът е изпращал до една или друга лаборатория, фармацевтична компания или университетска клиника. Това е всичко. Нали, Лес?

— Е, не че се въргаляха из апартамента — намеси се Лес. — Всъщност бяха скрити доста внимателно. Част от документите намерихме под задния картон на една картина в рамка на стената. Други — в кухината под ваната. Отне ни цял ден. Почти. — Лесли наплюнчи пръст и обърна нова страница в тетрадката си.

— Освен това този някой си бе забравил колата — напомни й Роб.

— Заварихме апартамента, разпердушинен до основи — съгласи се Лесли. — Никакъв финес. Ровили са като кокошки. Ама да ви кажа право, в днешно време и в Лондон стават такива работи. Появи се, да речем, некролог във вестника или съобщение, че някой е изчезнал безследно, и още същия ден идват бандити и му тършуват из апартамента. Нашите хора от отдела за битови престъпления направо изнемогват. Имате ли нещо против да ви кажем набързо няколко имена, мистър Удроу? — запита тя, вдигна сивите си очи от тетрадката и ги прикова в неговите.

— Моля, чувствайте се като у дома си — прикани ги Удроу, сякаш те се притесняваха.

— Ковач. Жена. Млада. Вероятно унгарка. С черна коса, дълги крака — остава да ми цитираш и обиколката на бюста й, помисли си раздразнен Удроу, — собствено име неизвестно, научен работник.

— Такава не бихте могли да я забравите — вметна Роб.

— Страхувам се, че не си спомням.

— Емрих. Доктор по медицина, научен сътрудник, дипломи от Петербург и Лайпциг, специализация в Гданск. Пол женски. Не разполагаме с физическо описание. Името говори ли ви нещо?

— През живота си не съм чувал за подобна личност. Не познавам никого с такова име, с такъв произход, длъжностна характеристика или квалификация.

— Брей, да му се не види. Вие май наистина не я познавате.

— Следва нашият приятел Лорбиър — продължи Лесли с извинителен тон. — Собствено име неизвестно, произход неизвестен, вероятно на половин холандец или бур, образование и квалификация неизвестни. Данните са от записките на Блум, така че се извиняваме за непълнотите. Трите имена фигурират на нещо като графика или схема, всяко заградено в кръгче, всички налични данни вписани в кръгчето. Лорбиър и двете лекарки. Лорбиър, Емрих, Ковач. Направо да ти се върже езикът. Бихме ви показали копие от схемата, но тъкмо сега не ни се струва много уместно да използваме копирна машина. Познавате добре тукашната полиция. А да ходим в копирно ателие — честно казано, на тях изобщо им нямаме вяра. Нали, Роб?

— Ползвайте нашата копирна машина — предложи Удроу може би малко прибързано.

Настана тишина, която за Удроу повече приличаше на пълна глухота. Няколко дълги секунди не се чуваха преминаващи коли, стъпки в коридора, песен на птици. Тишината бе нарушена от гласа на Лесли, която казваше, че най-много биха желали да разпитат Лорбиър.

— Лорбиър е човек без постоянна професия и местожителство. Смята се, че работи нещо във фармацевтичния бизнес. Смята се, че през последната година е посещавал няколко пъти Найроби, но за наше учудване кенийските власти не разполагат с информация. Смята се, че е посещавал болничната стая на Теса в „Ухуру“, докато самата тя е лежала там. Значи сте сигурен, че никога не сте срещали рижав или русоляв индивид, вероятно лекар, набит, самонадеян, тук или по време на пътуванията си?

— Никога не съм чувал за такъв като него.

— И други твърдят така — вметна Роб, който до момента си бе седял тихичко отстрани.

— Теса го е познавала. Блум също — каза Лесли.

— Това не значи, че и аз трябва да го познавам.

— Та какво е това бяла чума? — попита Роб.

— Нямам никаква представа.

Разговорът приключи както предишния път — с все по-голяма въпросителна.

Веднага щом се убеди, че са си тръгнали, Удроу вдигна вътрешния телефон; за негово голямо облекчение този път Колъридж си беше в кабинета.

— Имаш ли една свободна минута?

— Мисля, че да.

Завари го, седнал на бюрото, подпрял челото си с ръка. Носеше жълти тиранти на кончета, лицето му беше враждебно и нащрек.

— Искам уверения, че Лондон стои зад нас — започна Удроу от вратата, без да сяда.

— Кого точно имаш предвид под нас?

— Нас двамата с теб.

— А под Лондон разбираш Пелегрин, доколкото схващам?

— Защо? Да няма промени?

— Не, доколкото ми е известно.

— А ще има ли?

— Не, доколкото знам.

— Добре, самият Пелегрин има ли някого зад гърба си? Ако може така да поставя въпроса.

— А, зад Бърнард винаги стои някой.

— Значи продължаваме, така ли?

— Да лъжем? Разбира се.

— Защо тогава да не съгласуваме помежду си… какво да говорим?

— Уместен въпрос. Не знам. Ако бях вярващ, щях да ида на църква и да се моля. Ама не е толкова просто. Момичето е мъртво. Това е едната страна на въпроса. Другата е, че ние сме живи.

— Да не си им казал истината?

— За бога, не, разбира се. Паметта ми е като сито. Ужасно съжалявам.

— А смяташ ли да им кажеш истината?

— На тия хлапаци? Не. Никога. По дяволите!

— Тогава защо да не си съгласуваме версиите?

— Това ли било! Защо, наистина? Много си прав, Санди. Какво ни пречи да ги съгласуваме?

— Днес ще говорим за посещението ви в болницата „Ухуру“ — започна бодро Лесли.

— Аз пък си мислех, че вече говорихме за това.

— За другото ви посещение. Второто. Малко по-късно. Нещо като контролна визита.

— Контролна визита? Кого, за бога, е трябвало да контролирам?

— По-скоро тя вас. Как си изпълнявате обещанието.

— Какви ги приказвате? Честно казано, нищо не разбирам.

Само че Роб разбираше прекрасно и го каза:

— Въпросът е напълно ясен, сър. Срещали ли сте се повторно с Теса в болницата? Четири седмици, след като е била изписана? Например във фоайето на клиниката за следродова терапия, където е имала среща с някого? Така пише в бележките на Арнолд, а досега не сме го хващали в грешка, доколкото можем да преценим, без да твърдя, че сме специалисти.

Значи Арнолд, отбеляза наум Удроу. Вече не Блум, а Арнолд. Ако офицерският син се разкъсваше от вътрешна борба, ледената му пресметливост винаги го спасяваше в кризисни моменти. Съзнанието му проследи сцената в претъпканата болница, сякаш се бе случила с някой друг. Теса носи платнена чанта с бамбукови дръжки; Удроу вижда чантата за пръв път, но от този момент нататък, чак до края на краткия й живот тя се прибавя като съставна част от мисления му образ за Теса, докато лежеше в болницата, с мъртвороденото й бебе в моргата, наред с умиращата жена на леглото срещу нея и с чернокожото бебе на гърдата й. Този образ включва и по-късата коса, по-малкото грим и заплашително смръщеният поглед, донякъде наподобяващ погледа на Лесли, втренчен и недоверчив, с който тя очаква неговата версия на събитията. Болничният полумрак е прорязан от снопове слънчева светлина, струяща през прозореца. Под стрехите се стрелкат малки птички. Теса е застанала с гръб към извитата стена, в близост до кафенето с оранжеви столове, от което се носи неприятна миризма. Тълпи хора непрестанно пресичат слънчевите лъчи, но той не отделя очи от нея. Тя притиска платнената чанта с двете си ръце към долната част на корема си; нещо в позата й му напомня леките жени, които го пресрещаха във входовете, когато беше млад и стеснителен. Стената е в сянка, понеже лъчите на слънцето не достигат до краищата на пода; може би затова Теса е избрала тъкмо това място за срещата им.

— Ти обеща да ме изслушаш, когато се пооправя — напомня му тя; гласът й е дрезгав и звучи като чужд.

Двамата не са разговаряли помежду си след посещението му в болничната стая. Той вижда устните й, толкова бледи и уязвими без червило. Вижда блясъка на сивите й очи и този страстен блясък го плаши; всяка страст го плаши, включително и неговата собствена.

— Срещата, за която намеквате, нямаше светски характер — каза той на Роб, избягвайки втренчения поглед на Лесли. — Беше чисто професионална. Теса твърдеше, че е попаднала на документи, които, ако се окажеха автентични, можеха да доведат до сериозни политически последици. Тя ме помоли да се срещнем в клиниката, за да ми ги предаде.

— Как са попаднали у нея? — попита Роб.

— Имаше връзки. Това е всичко, което знам. Връзки в хуманитарните агенции.

— Блум?

— И той. Теса не за пръв път се обръщаше към мисията със сензационни разкрития, както твърдеше тя. Беше й станало нещо като навик.

— Под мисията имате предвид себе си, нали?

— Да, в качеството ми на началник на Политическия отдел.

— Защо не ги е дала на Джъстин да ви ги предаде?

— Джъстин трябваше да бъде държан настрани. Това бе нейно лично решение, а вероятно и негово. — Дали не им казваше прекалено много? Дали нямаше да си навлече още неприятности? Той продължи: — Решение, което аз уважавах. Честно да ви кажа, уважавах всякакви признаци на скрупули у нея.

— Защо не ги е дала на Гита?

— Гита е нова служителка, от местните. Не е подходяща за куриер.

— Значи се срещнахте в болницата — продължи Лесли. — Във фоайето на клиниката за следродова терапия. Защо на такова видно място — двама бели сред всички ония африканци?

Значи сте ходили там, помисли си Удроу в нов пристъп на паника. Били сте в болницата.

— Тя не се боеше от африканците. От белите я беше страх. Не можех да споря с нея. Сред африканците се чувстваше в безопасност, и толкова.

— Тя сама ли ви каза това?

— Досетих се.

— По какво? — Това беше гласът на Роб.

— По отношението й през последните месеци. След като роди мъртвото бебе. Отношението й към мен, към цялата бяла общност. Към Блум. Блум беше безгрешен. Чернокож, лекар, красавец. А също и Гита, тя е половин индийка. — Последното прозвуча леко налудничаво.

— Как ви определи Теса срещата? — попита Роб.

— Изпрати ми бележка на ръка до вкъщи по своя прислужник Мустафа.

— Съпругата ви знаеше ли, че се срещате с нея?

— Мустафа предал бележката на моя прислужник, който ми я донесе лично.

— Значи не казахте на съпругата си?

— Стори ми се, че срещата е поверителна.

— Защо не ви се обади по телефона?

— Кой, жена ми ли?

— Теса.

— Теса не се доверяваше на дипломатическите телефони. И имаше право. Аз също им нямам доверие.

— Защо просто не ви изпрати документите по Мустафа?

— Смяташе да иска от мен уверения и гаранции.

— Защо не ви донесе документите лично? — попита Роб, който явно нямаше намерение да остави въпроса неизяснен.

— По причини, които вече изложих. Тя бе достигнала до едно състояние, в което не вярваше на мисията, не желаеше да има нищо общо с нея, дори да бъде видяна да влиза или излиза от сградата, сякаш се боеше да не се омърси. Вие задавате въпросите си, сякаш търсите логика в действията й. Действията на Теса от последните няколко месеца на живота й бяха лишени от всякаква логика.

— Защо не се е обърнала към Колъридж? Защо само към вас? Вие до леглото й, вие в клиниката… Никого другиго ли не познаваше?

За миг Удроу едва ли не се съюзи с инквизиторите си. Защо тъкмо аз, наистина? — запита той Теса в прилив на гневно самосъжаление. Защото твоята проклета суетност не искаше да ме остави на мира. Защото ти доставяше удоволствие да се унижавам пред теб, да ти обещавам всичко, което пожелаеш, дори собствената си душа, макар да знаеше, че дойде ли денят на истината, аз няма да ти я дам, нито пък ти ще я приемеш. Защото за теб аз олицетворявах всичко гнило в Англия, което ти мразеше. Защото за теб аз бях пример за фалш, за „религиозност без вяра“ по собствените ти думи. Стоим лице в лице на една педя разстояние, аз се чудя защо сме еднакво високи и изведнъж виждам, че покрай стената минава издигнато стъпало и че ти, като останалите жени наоколо, си стъпила на него, за да те види мъжът, който идва да те посети. Лицата ни са едно срещу друго и аз си представям, че отново е Коледа и танцуваме заедно, и аз усещам сладкото ухание на топла трева в косата ти.

— Значи така, тя ви даде пачка документи — казваше в този миг Роб. — За какво се отнасяха?

Поемам плика от ръката ти и досегът с пръстите ти ме влудява. Ти нарочно подклаждаш огъня в мен, знаеш, че не мога да се съпротивлявам, отново ме мамиш да тръгна по ръба, макар да знаеш, че никога няма да дойдеш с мен. Аз съм без сако. Ти ме наблюдаваш как разкопчавам ризата си, как плъзвам плика надолу по голата си кожа, докато го затисна с колана на панталоните. Засрамен, бързо закопчавам ризата, сякаш сме се любили тайно. Като добър дипломат ти предлагам чаша кафе. Ти отказваш. Стоим един срещу друг, лицата ни почти се докосват, като на танцьори, които очакват музиката да оправдае близостта им.

— Роб пита за какво са се отнасяли документите — напомни му Лесли; гласът й достигна до съзнанието му някъде отдалеч.

— Според нея за някакъв страхотен скандал.

— Тук, в Кения, ли?

— Съдържаха секретна кореспонденция.

— На Теса ли?

— Я не се правете на глупави! Теса не можеше да изпраща секретна кореспонденция! — сопна им се той и веднага съжали за невъздържаността си.

„Накарай ги да предприемат нещо, Санди!“ — настояваш ти. Лицето ти е бледо от страдание и кураж. Склонността ти към театралност не е притъпена от досега с реалната човешка трагедия. Очите ти, пълни със сълзи още от раждането на мъртвото ти дете, сега заплашват да прелеят. Гласът ти настоява и гали едновременно, дърпа струните на душата ми. „Имаме нужда от защитник на нашата кауза, Санди. От външен човек, облечен във власт и способен да помогне. Обещай ми. Щом аз ти вярвам, и ти можеш да ми вярваш.“

И аз обещавам. Като теб, и аз съм се поддал на бликналите чувства. Вярвам. В бога. В любовта. В Теса. Когато сме на сцената един до друг, аз вярвам. Кълна ти се, че ще сторя всичко, което пожелаеш, както всеки път, когато сме заедно, защото и ти като мен обичаш драматичните сцени и невъзможните отношения. Обещавам ти, обещавам ти, обичам те и ти обещавам. Това е знакът, при който ме целуваш по устните, току-що изрекли позорната клетва; с целувка ме караш да замълча и подпечатваш договора между нас; с една бърза прегръдка ме обвързваш и ми даваш последен шанс да вдъхна уханието на косата ти.

— Документите бяха изпратени с дипломатически куриер до съответния заместник-министър в Лондон — обясняваше Удроу на Роб. — За целта бяха засекретени.

— Защо?

— Поради сериозните твърдения, съдържащи се в тях.

— По отношение на кого?

— Боя се, че тук съм пас.

— По отношение на фирма, организация или лице?

— Пас.

— От колко страници се състоеше документът?

— От петнайсет. Двайсет. Имаше и някакво приложение.

— Имаше ли снимки, илюстрации, веществени доказателства?

— Пас.

— Магнетофонни записи? Дискети, записи със самопризнания, други изявления?

— Пас.

— На кой заместник-министър ги изпратихте?

— На сър Бърнард Пелегрин.

— Запазихте ли копие?

— Политиката ни е да съхраняваме в мисията колкото се може по-малко секретни материали.

— Запазихте ли копие, да или не?

— Не.

— Документите на машина ли бяха написани?

— От кого?

— На машина ли бяха написани или на ръка?

— На машина.

— На каква машина?

— Не съм специалист.

— На пишеща машина? На компютър? Какъв вид шрифт беше използван?

Удроу вдигна рамене и поклати глава с такава категоричност, сякаш се готвеше да го удари.

— Не беше ли курсив например?

— Не.

— Нещо като имитация на ръкописен шрифт, с полусъединени букви?

— Беше най-обикновен шрифт латиница.

— Компютърен?

— Да.

— Значи помните. А приложението, то напечатано ли беше или ръкописно?

— Напечатано.

— Със същия шрифт?

— Вероятно.

— Значи така. Петнайсет до двайсет страници с обикновен компютърен шрифт латиница. Благодаря. Получи ли се отговор от Лондон?

— След известно време.

— От Пелегрин?

— Може да е било от сър Бърнард, а може и от някой от подчинените му.

— Какво пишеше?

— Да не се предприема нищо на този етап.

— Някакви обяснения? — Роб водеше разпита; въпросите му бяха резки и точни като боксови удари.

— Така наречените доказателства, съдържащи се в документа, били тенденциозни. Евентуално разследване нямало да доведе до резултат, а само щяло да влоши отношенията ни с приемащата страна.

— Предадохте ли на Теса отговора: да не се предприема нищо?

— Не и с тези думи.

— Какво точно й казахте? — намеси се Лесли.

Дали отговорът на Удроу бе резултат от новата му тактика да казва истината? Или просто в момент на слабост реши да си признае?

— Казах й онова, което сметнах за най-уместно предвид на състоянието й, на претърпяната лична загуба и на значението, което придаваше на документите.

Лесли бе спряла касетофона и прибираше тетрадките си.

— Каква лъжа бе най-уместна предвид на обстоятелствата, сър? По ваша преценка? — запита тя.

— Че Лондон работи по случая. Взимат се мерки и така нататък.

За момент Удроу си помисли, че разпитът е свършил. Но този момент на блаженство не трая дълго. Роб нямаше намерение да става от стола си.

— Последен въпрос, мистър Удроу, с вашето любезно разрешение. Бел, Баркър и Бенджамин. Известни още като „Трите пчели“[2].

Удроу не промени позата си дори с милиметър.

— Целият град е облепен с техни реклами. „Трите пчели работят за Африка“, „Бръмчим за теб, сладурче!“ Централата им е на същата улица, малко по-нагоре. Голяма стъклена сграда, прилича на буркан от нескафе.

— Е, и какво?

— Снощи свалихме от компютъра профил на фирмата, нали така, Лес? Голяма работа са, мистър Удроу, направо страхотия. Няма далавера в Африка, в която да не са замесени, а иначе произходът на капиталите им е изцяло британски. Хотели, туристически агенции, вестници, охранителни фирми, банки, добив на злато, мед и въглища, внос на леки автомобили, моторни лодки и камиони. И какво ли не още. И най-важното — широк диапазон лекарствени средства и медикаменти. „Трите пчели бръмчат за вашето здраве“ — тая я видяхме днес по пътя за насам, нали, Лес?

— На по-малко от двеста метра оттук — потвърди Лесли.

— Май са много гъсти с момчетата на Мой, както чуваме. Частни самолети, момичета колкото искаш.

— Предполагам, че тази насока на разговора води нанякъде?

— Всъщност, не. Просто исках да наблюдавам лицето ви, докато говоря. В този смисъл постигнах целта си, за което ви благодаря.

Лесли още се суетеше около чантата си. Ако бе чула разговора, лицето й не го показваше.

— Хора като вас трябва да бъдат спрени, мистър Удроу — внезапно се обади тя, мъдро поклащайки прошарената си глава. — Мислите си, че решавате проблемите на света, докато истината е, че вие сте част от проблема.

— Лесли иска да каже, че сте ужасен лъжец — обясни Роб.

Този път Удроу не ги изпрати до вратата. Той остана на мястото си зад бюрото, заслушан в затихващите стъпки на гостите, след което вдигна телефона и поиска с най-небрежния си тон от рецепцията да го уведомят, когато двамата напуснат сградата. Веднага след това той се втурна към кабинета на Колъридж, който, доколкото секретарят му бе информиран, в момента провеждаше разговори в кенийското Министерство на външните работи. Милдрен разговаряше по вътрешния телефон; на лицето му бе изписано противно задоволство.

— Много е спешно — натърти Удроу, с което искаше да покаже на Милдрен, че каквото и да вършеше в момента, трябваше да го прекъсне незабавно.

Седнал на бюрото на Колъридж, Удроу изчака, докато Милдрен извади бялата шифровъчна карта от сейфа на върховния комисар и със заучени движения я вкара в дигиталния телефон.

— С кого смяташ да говориш все пак? — запита той с типичното нахалство на личния секретар на голям началник.

— Изчезвай! — каза му Удроу.

И щом остана сам, вдигна слушалката и набра номера на сър Бърнард Пелегрин.

Бяха седнали на верандата — двама колеги дипломати, които споделят по едно последно питие преди лягане под безмилостния, ослепителен блясък на прожекторите срещу крадци. Глория се бе оттеглила в гостната.

— Не знам по-безболезнен начин да ти съобщя това, Джъстин — започна Удроу. — Затова ще ти го кажа направо. Има голяма вероятност да е била изнасилена. Ужасно съжалявам. Заради теб и заради нея.

Удроу наистина изпитваше съжаление, нямаше как иначе. Понякога не е нужно да усещаме нещо, за да знаем, че е така. Понякога сетивата ни са така притъпени от изпитаната болка, че всеки нов детайл от трагедията се превръща в досадна подробност.

— Разбира се, това е по предварителни данни, трябва да се изчакат резултатите от аутопсията и тогава ще се знае със сигурност — продължи той, като избягваше погледа на Джъстин. — Но те твърдят, че няма съмнение. — Той сметна за нужно да предложи някаква практическа утеха: — От полицията смятат, че това най-после изяснява въпроса с мотива. Така поне се дава насока на следствието, макар да е рано да се правят каквито и да било предположения, а още по-малко изводи.

Джъстин седеше като вкаменен, хванал чашата коняк с две ръце пред себе си, сякаш беше някакъв трофей.

— Само вероятност ли има? — възрази накрая той. — Много странно. Как е възможно това?

Удроу не бе очаквал, че през този ден ще бъде подложен на още един разпит, но по някакъв перверзен начин се зарадва на предоставената възможност. Някакъв зъл дух го караше да продължи:

— Разбира се, те са длъжни да допуснат, че сексът може да е бил и по взаимно съгласие. Това е рутинната процедура.

— Взаимно с кого? — запита Джъстин, видимо озадачен.

— Ами, с когото… ъъъ, с когото там имат предвид. Не можем да им се месим, нали така?

— Не можем, наистина. Горкият Санди! Все на теб ти се падат най-неблагодарните задачи. А сега нека обърнем малко внимание на Глория. Колко мъдро постъпи, милата, че ни остави сами. Ако беше излязла с нас, насекомите на Африка щяха здравата да надупчат нежната й английска кожа. — Внезапно отвратен от близостта на Удроу, Джъстин рязко се надигна от шезлонга и бутна френския прозорец навътре. — Глория, скъпа, за малко да те забравим!

6.

Джъстин Куейл погреба своята убита от всички и всякак съпруга в красивото африканско гробище Лангата, под едно джакарандово дърво, между своя мъртвороден син Гарт и петгодишното момченце от племето кикую, над което денонощно бдеше гипсов ангел, а на паметната плоча пишеше, че духът му е на небето между светците. Зад Теса лежеше някой си Хорейшо Джон Уилямс от Дорсет, лека му пръст, а в краката й — Миранда К. Соупър, непрежалима навеки. Ала Гарт и африканското момченце, чието име беше Гитау Каранджа, бяха най-близката й компания — Теса щеше да лежи редом с тях, както бе пожелал Джъстин и не без активната помощ на Глория, изразяваща се главно в умело и целенасочено разпределяне на неговата щедрост. По време на церемонията Джъстин стоя отделно от другите, насаме с Теса и Гарт, на цели две крачки пред Удроу и Глория, които малко преди това се бяха суетили покровителствено от двете му страни, отчасти за да го утешават, отчасти за да го предпазват от прекаленото внимание на журналистите, които — верни на своя граждански дълг — бяха твърдо решени да набавят с всички възможни средства необходимия материал в снимки и текст за нещастния британски дипломат рогоносец, неуспял баща и вдовец, чиято заклана бяла жена (по думите на някои по-дръзки таблоидни издания) бе родила дете от своя чернокож любовник, а сега лежеше до въпросното дете в една чужда земя (както бяха посочили поне три вестника от същия ден), която за вечни времена щеше да си остане нейната нова родина.

Встрани от семейство Удроу, но на значително разстояние от тях, стоеше Гита Пиърсън, загърната в сарито си, с наведена глава и ръце, сплетени във вечната поза на скръбта, а до Гита бе застанал смъртноблед Портър Колъридж заедно със съпругата си Вероника; двамата — доколкото можеше да забележи Удроу — обграждаха Гита със същата родителска закрила, която иначе бе запазена привилегия на отсъстващата им дъщеричка Роузи.

Гробището Лангата се намира върху едно тучно плато от червеникава земя, обрасло с висока трева и цъфтящи декоративни дървета, тъжни и весели едновременно, на няколко километра от центъра на града и съвсем близо до Кибера — най-голямото гето на Найроби, едно безкрайно кафяво петно от пушещи тенекиени бараки, заврени една в друга и почти нагазили в реката Найроби, над които вечно тегнеше неподвижен, болезнено кафяв облак от африкански прахоляк. Населението на Кибера е половин милион и непрекъснато се увеличава, а долината е известна с богатите си залежи на фекални води, найлонови торби, разноцветни дрипи, бананови и портокалови кори, царевични кочани и всякакви други отпадъци. Отвъд шосето са спретнатите офиси на кенийското Министерство на туризма и входът към сафари парка, а някъде зад тях в далечината — паянтовите бараки на летище Уилсън, най-старото в Кения.

За семейство Удроу, както и за голяма част от оплаквачите на Теса, имаше нещо многозначително и героично в самотата на Джъстин при наближаването на момента на спускането в гроба. Сякаш той се сбогуваше не само с Теса, но и с кариерата си, с Найроби, с мъртвородения си син, с целия си досегашен живот. Опасната му близост до зиналия гроб създаваше у присъстващите чувството, че онзи Джъстин, когото познаваха, се е отправил към отвъдното заедно с непрежалимата си съпруга. Вниманието му е изцяло насочено към един-единствен жив човек, мислено отбеляза Удроу, и това не беше свещеникът, нито неподвижната като страж фигура на Гита Пиърсън, нито шефът на мисията Портър Колъридж с пепелявото си лице и стиснатите устни, нито фоторепортерите, които се боричкаха за най-добра позиция, от която да заснемат сцената, нито английските съпруги с конските им физиономии, застинали в недвусмислена печал по напусналата ги посестрима, на чието място би могла да бъде всяка една от тях, нито дузината шишкави кенийски полицаи, които се потриваха наоколо и час по час подръпваха с ръце панталоните си нагоре.

Вниманието на Джъстин Куейл бе изцяло погълнато от Киоко — момчето, седяло на пода на болничната стая, докато сестра му умираше; момчето, изминало на два пъти по за десет часа пешком разстоянието от родното си село — веднъж до болницата, за да бъде до Уанза в последните й часове, и втори път днес, за да изпрати Теса във вечния й път. Джъстин и Киоко се забелязаха едновременно, погледите им се срещнаха съучастнически и повече не се отделиха. Киоко е най-млад измежду присъстващите, отбеляза мислено Удроу, защото Джъстин лично бе настоял, от уважение към местните традиции, на погребението да няма млади хора.

При пристигането на кортежа различиха входа на гробището по двете бели колони. Пътят към изкопания гроб — два кални коловоза, отъпкани в червената пръст — минаваше през шпалир от гигантски кактуси и плахи продавачи на банани и сладолед. Свещеникът беше чернокож, възрастен и прошарен. Удроу си спомни, че се бе ръкувал с него на една от сбирките на Теса. Любовта му към Теса не знаеше граници; вярата му в задгробния живот беше очевидна, но шумът от движещите се по шосето коли бе толкова всепроникващ, да не говорим за близостта до няколко други погребения, за високоговорителите на камионите с оплаквачи, от които гърмеше траурна музика, за надвикващите се оратори с мегафони, чиито елейни послания кънтяха над групичките опечалени, подкрепящи се с дребни закуски на тревата около ковчезите на своите починали близки, че никак не бе за чудене защо само малка част от крилатите слова на светия човек достигаха до ушите на аудиторията му. А Джъстин, ако изобщо ги чуваше, с нищо не го показваше. Елегантен както винаги, с тъмния си двуреден костюм, той не отделяше поглед от момчето Киоко, което като него си бе избрало едно усамотено местенце, далеч от останалите, и стоеше неподвижно като увиснало в пространството — тънките му като клечки крака едва докосваха земята, ръцете му се люлееха безжизнено от двете страни на тялото, а дългата му, леко крива глава бе извита като голяма, неподвижна въпросителна.

Последното пътуване на Теса не бе протекло никак гладко, но нито Удроу, нито Глория го бяха очаквали. И двамата поотделно отбелязаха за себе си, че и в последната й постъпка се съдържаше елемент на непредвидимост, белязала целият й живот. Семейство Удроу бяха станали рано тази сутрин, макар да нямаше никаква реална причина за това, като изключим стряскащата констатация, направена от Глория посред нощ, че няма черна шапка. От проведения в ранни зори спешен телефонен разговор тя установи, че Елена има две, но и двете са малко в стила на двайсетте години, като на тогавашните авиатори, та дали Глория щеше да ги хареса? От резиденцията на съпруга й — гърка — начаса бе изпратен служебен мерцедес, който достави черна шапка в зелен фирмен плик на „Хародс“. Глория я върна на подателя, отдавайки предпочитанията си на черния дантелен шал от майка си — решила бе да си го сложи през главата като мантиля. В края на краищата Теса беше половин италианка, нали така? Майка й била тосканска графиня, така поне пишеше в „Дейли Телеграф“!

— Мантилята е испански шал, скъпа — търпеливо я поправи Елена. — А не италиански за съжаление.

— Е, майка й е била италианка, това поне е сигурно! — извика възбудено Глория и затръшна телефона, но след пет минути позвъни отново, за да извини избухването си с преживения стрес.

Към този момент момчетата на семейство Удроу вече бяха изпратени на училище, самият Удроу бе отишъл в мисията, а Джъстин крачеше из трапезарията по костюм и вратовръзка и копнееше за цветята си. Така му се искаше да набере от жълтите фрезии, с които винаги я бе посрещал във всекидневната след продължителните й пътувания. Сега искаше поне две дузини за ковчега. Разсъжденията на Глория относно най-удачния начин за тяхното набавяне бяха прекъснати от звъна на телефона; някакъв объркан глас, който се представи за журналист от местен вестник, я уведоми, че трупът на Арнолд Блум бил открит в пресъхнала река на осемдесет километра източно от езерото Туркана. Как бихте коментирали това, моля ви? „Без коментар!“ — изкрещя Глория в слушалката и тресна телефона. Беше шокирана и дълбоко раздвоена дали да не сподели новината с Джъстин още на минутата, или да го направи след погребението. Затова изпита голямо облекчение, когато Милдрен й се обади от мисията пет минути по-късно, за да й съобщи, че Удроу е на съвещание, като същевременно я увери, че всякакви приказки за трупа на Блум са чиста глупост; намереното тяло, за което някакво сомалийско племе искало десет хиляди долара откуп, било най-малко на сто години, много по-вероятно на хиляда, а иначе бих ли могъл да чуя Джъстин за минутка?

Глория доведе Джъстин до телефона и остана до него в угрижена, услужлива поза, докато той казваше — да, така ми е най-удобно, много сте любезен, ще се опитам да се приготвя. В какъв смисъл беше любезен Милдрен и за какво точно щеше да се готви Джъстин, тя така и не разбра. Не, благодаря — каза още Джъстин на Милдрен доста натъртено, с което мистерията се задълбочи още повече, — няма нужда да ме посрещат, аз ще си уредя нещата сам. След което затвори и помоли, малко по-твърдо, отколкото би следвало да се очаква след всичко, което Глория бе сторила за него, да бъде оставен сам в трапезарията, за да се обади на адвокатите си в Лондон за тяхна сметка — нещо, което на два пъти вече бе правил през изтеклите дни, при това и двата пъти без присъствието на Глория. След кратко суетене, което трябваше да мине за демонстрация на дискретност, тя се оттегли в кухнята, за да подслушва, но там се натъкна на Мустафа, който незабелязано се бе промъкнал в къщата през задния вход с две кошници фрезии, набрани по негова инициатива от градината на Джъстин. Глория си намери претекст да нахълта победоносно в трапезарията, с надеждата да хване поне края на разговора му, но той вече затваряше телефона.

Изведнъж, без да усетят как мина времето, всички се оказаха закъснели. Глория бе приключила с обличането, но още не си бе напудрила лицето; вече минаваше обяд, а никой не бе хапнал дори и залък; Удроу ги чакаше отвън във фолксвагена, Джъстин стискаше фрезиите си — вече вързани на приличен букет — в коридора; Джума навираше чиния със сандвичи под носовете на всички присъстващи, а Глория, отново раздвоена, се колебаеше дали да си върже мантилята под брадичката, или да я пусне свободно по раменете си, както правеше майка й навремето.

На задната седалка на фолксвагена, притисната между Джъстин от едната и Удроу от другата страна, Глория тайно си призна наум онова, което Елена вече от няколко дни й натякваше: че се бе влюбила до уши в Джъстин — нещо, което от години не й се бе случвало — и че изпитваше едва ли не физическа болка само при мисълта, че все някой ден той ще трябва да си иде. От друга страна, както с право бе посочила Елена, отпътуването му щеше да й даде възможност да се вземе в ръце и да изпълнява нормално съпружеските си задължения. А ако отсъствието му изостри още повече чувствата й, бе добавила мъдро Елена — е, винаги можеш да предприемеш нещо, докато си в Лондон, нали така!

Пътят през града се стори на Глория по-изровен от всеки друг път, при това тя с безпокойство си даваше сметка за топлия, плътен допир на бедрото на Джъстин до своето. Още преди фолксвагенът да е стигнал до обредния дом, гърлото й беше свито от притеснение, носната й кърпа бе смачкана на мокра от сълзи топка и тя вече не можеше да каже за кого всъщност й е мъчно — за Теса или за Джъстин. Някой отвори отвън задните врати, Джъстин и Удроу скочиха и тя остана сама, с Ливингстън на предната седалка. Мъчейки се да си върне присъствието на духа, тя с радост констатира, че наоколо няма журналисти. Поне засега. Тя проследи с поглед двамата мъже, които се изкачиха по стъпалата към едноетажната гранитна постройка. Джъстин, с шития си по поръчка костюм и гъста черна коса, леко посивяла на слепоочията, която никой никога не го бе виждал да реши, с кавалерийската си походка, с издадено напред дясно рамо — като всички издънки на рода Дъдли, припомни си Глория, — крачеше напред. Защо Джъстин винаги води, а Санди все го следва, помисли си тя. Защо Санди ми изглежда толкова недодялан напоследък — като някакъв иконом или слуга? Крайно време е да си купи нов костюм — с шевиотния прилича на изпаднал частен детектив.

Двамата влязоха във фоайето и тя ги изгуби от поглед. Има да се подписват куп документи, скъпа — бе й казал Санди с тон на превъзходство. За освобождаване на трупа и тъй нататък. Защо се отнася с мен, сякаш съм тъпата му женичка? Да не би да е забравил, че аз уредих цялото проклето погребение! Откъм страничния вход на обредния дом се бе натрупала тълпа от носачи в очакване на ковчега. Разтваряха се врати, към тях заднишком се приближаваше голяма черна катафалка, отстрани на която с огромни бели букви пишеше „КАТАФАЛКА“ за информация на недосетливите. Глория зърна за миг полирано дърво и жълти фрезии, когато ковчегът се плъзна върху откритата каросерия. Сигурно са залепили букета със скоч за капака — как иначе щеше да се закрепи, та капакът нали е изпъкнал? Ах, този Джъстин — за всичко е помислил! Носачите се качиха и катафалката бавно потегли. Глория подсмръкна, после издуха носа си.

— Лоша работа, госпожо — промърмори Ливингстън от предната седалка. — Много лоша.

— Така е, Ливингстън — отвърна Глория, благодарна за официалния тон. Наблюдават те, жено, каза си строго тя. Горе главата, дай пример. Задните врати се отвориха с трясък.

— Добре ли си, моето момиче? — весело й подвикна Удроу и се тръшна до нея на седалката. — Бяха страхотни, нали, Джъстин? Големи професионалисти. И как ни съчувстват само!

Да не си посмял да ме наричаш твоето момиче! — ядно му се тросна тя, но наум.

Още с влизането си в църквата „Сейнт Андрю“ Удроу огледа събралото се множество. Той от пръв поглед разпозна бледите лица на семейство Колъридж, зад тях Донъхю и смахнатата му жена Мод, която приличаше на безработна балерина от водевил, отдавна навъртяла години за пенсия; малко по-нататък Милдрен — или Милдред — заедно с кльощавата блондинка, за която се говореше, че живее с него. Бандата тежкари от клуба „Мутайга“ — според крилатата фраза на Теса — се бяха подредили в каре като на военен парад. Отвъд пътеката той зърна делегацията на Световната програма за изхранване и още една делегация, съставена изцяло от африкански жени, някои с официални шапки, други по джинси, но всички с решителни войнствени физиономии, както подобаваше на приятелки на Теса. Зад тях се бяха скупчили групичка млади мъже и жени с донякъде нагли изражения на обърканите си галски лица; жените бяха с шапки или шалове, мъжете с артистична, небръсната от няколко дни брада. След кратко колебание Удроу реши, че са от белгийската организация на белгиеца Блум. Сигурно се чудят сега дали след седмица няма да се събират и в негова чест, помисли си той с известна жестокост. До тях се нареждаше нелегалната прислуга на семейство Куейл — момчето за всичко Мустафа, южносуданката Есмералда и едноръкият угандиец с неизвестно име. А на първия ред, с две глави над своя мълчалив, потаен съпруг — гърка, се извисяваше натруфената фигура на Елена, кошмарът на Удроу, с бухналата си оранжева фризура, обкичена с траурните бижута от черен кехлибар на баба си, специално извадени за случая.

„Я кажи, скъпа, дали да си сложа черното бижу, или е малко прекалено?“ — бе поискала да знае тя в телефонен разговор с Глория в осем сутринта. Не без задни мисли Глория я бе посъветвала да бъде дръзка в избора си.

„На всеки друг, Ел, ако трябва да бъдем честни, черното бижу би стояло прекалено, ъъъ, знаеш как. Но с твоя цвят на косата, скъпа, хич не се колебай!“

И никакви полицаи, отбеляза със задоволство той. Нито местни, нито английски. Дали магията на Бърнард Пелегрин и тоя път бе свършила работа? Стискай палци, Санди!

Той хвърли още един поглед на Колъридж — пепелявосивия, изпит мъченик. Спомни си налудничавия разговор помежду им в резиденцията на върховния комисар миналата събота и го прокле за идиотската му нерешителност. Погледът му се спря върху ковчега на Теса, изложен за поклонение пред олтара, и върху жълтите фрезии на Джъстин, навреме набавени и надлежно закрепени върху капака. Очите му се изпълниха със сълзи, мислите му без предупреждение го върнаха там, откъдето бе тръгнал. Органът поде началните акорди на траурен химн и Глория, която знаеше текста на латински, вдъхновено запя. Представя си, че е в пансиона, ядно си помисли Удроу. Или в моя. Той мразеше еднакво и двете заведения. Санди и Глория, несвободни по рождение. Разликата между нас е, че аз знам това, а тя не. Сега отпускаш Твоя раб, Владико, според думата си, смиром… Понякога ми се иска някой и мен да ме отпусне нанякъде. Да ме отпусне и да не се връщам. Но къде? Блуждаещият му поглед отново се спря на ковчега. Обичах те. Толкова ми е лесно да го кажа сега, вече в минало време. Обичах те. Имах манията да държа хората под контрол, без да мога да контролирам себе си, както любезно ми напомняше. Е, виж сега какво се случи с теб самата. И си помисли защо стана така!

Най-важното — не съм чувал за никакъв Лорбиър. Не познавам никакви дълкокраки унгарски красавици на име Ковач и не искам да слушам, отказвам да слушам разни недоказани, недоизказани теории, които звънят като камбани в главата ми, при това хич не искам и да мисля за стройните маслинени рамене на призрачната Гита Пиърсън, загърната в сарито си. Знам едно: след теб никой друг не бива да знае за плахото дете, скрито в моето войнишко тяло.

За да разсее мислите си, Удроу съсредоточено започна да изучава църковните витражи. Разни светци, всичките мъже, всичките бели, нито един Блум. Теса би побесняла, ако можеше да ги види. Един от витражите изобразява алегорична сцена: напето бяло момче е моряшко костюмче, заобиколено от горски животни, които го гледат с благоговение. Една хиена подушва кръв от десет километра. Сълзите отново заплашваха да бликнат; с усилие на волята Удроу се загледа в сцената със самия светец, патрона на църквата — онзи, с кръвожадния шотландски поглед и рижата брада. Какво ли си мислят пък тия за нас? — запита се той, когато замъгленият му поглед се премести от само себе си върху чернокожите лица от отсрещната страна. Какво ли сме си представяли, че вършим навремето, когато в името на белия си християнски бог и на рижавия шотландски светец сме превръщали тази страна в играчка за разни авантюристи и мошеници аристократи?

„Аз лично се опитвам да поправя стореното“ — отвръщаше ти, когато шеговито, в опит за флирт, ти задавах същия въпрос на дансинга в клуба „Мутайга“. Ала с всеки свой отговор ти обръщаше въпроса и го използваше като улика срещу мен самия: „А вие какво правите тук, мистър Удроу?“ Оркестърът свири лудо и ние трябва да танцуваме притиснати, за да можем да се чуваме. Да, това са гърдите ми — казват очите ти, когато моите крадешком поглеждат надолу. Да, това са бедрата ми и те се поклащат, докато ръцете ти ме държат през кръста. Можеш да ги огледаш и тях, ако искаш — хайде де, оплакни си очите. Повечето мъже го правят, защо ти да правиш изключение? „Според мен ние сме тук, за да помагаме на кенийския народ да стопанисва онова, което сме му предоставили“ — надуто заявявам аз, надвиквайки се с оркестъра. Тялото ти се стяга и отдръпва от мен, още преди да съм завършил изречението. „Ние не сме им предоставяли нищо — те сами си го взеха! С оръжие в ръка! Ние не сме им дали нищо. Нищо!“

Удроу рязко се извърна. Глория до него стори същото, а малко по-нататък и семейство Колъридж. Отвън се разнесе писък, последван от звук на разбито стъкло. През отворения портал Удроу видя как уплашени клисари в черни костюми трескаво затвориха металните порти на църковния двор, докато полицаи с лъскави шлемове формираха кордон покрай оградата, размахвайки големи палки с метални накрайници за разпръскване на демонстранти, сякаш бяха играчи на бейзбол, готвещи се да отбият топката. На улицата, където се бяха събрали студентите, като факел гореше дърво, а под него се виждаха няколко преобърнати автомобила, чиито пътници не смееха да излязат. Под окуражителния рев на тълпата една лъскава черна лимузина волво — същата като на Удроу — с мъка се накланяше на двете си колела под натиска на човешкия мравуняк. Тя се прекатури върху вратите си, после върху страничните прозорци и накрая с трясък се намести върху покрива си и застина неподвижно като своите посестрими. В този момент полицията се хвърли в атака. Ако бяха чакали нечий знак, той бе даден. Допреди миг бяха стояли безстрастно отстрани, а сега си проправяха кървава пъртина през бягащата тълпа, като тук-там се спираха, за да ударят по още някоя палка на вече падналите. Отнякъде долетя бронирана камионетка; половин дузина окървавени тела бяха нахвърляни вътре.

„Университетът е като барутен погреб, старче — бе казал Донъхю, когато Удроу се съветваше с него за рисковаността на мероприятието. — Спират се стипендии, персоналът не получава заплати, местата се пазят за богати тъпанари, общежитията са претъпкани, всички клозети са запушени, в коридорите се готви на дървени въглища, сградата може да лумне като кибритена клечка. Няма електричество, няма лампи за четене, няма учебници, от които да се чете. Най-бедните студенти излизат на улицата, защото правителството приватизира висшето образование, без да се съобразява с никого. Вече само богатите могат да си купят дипломи, изпитите масово се фалшифицират, а държавата насърчава студентите да следват зад граница. При това вчера двама студенти са били убити от полицията, а приятелите им отказват да се преструват, че нищо не е станало. Още нещо да искаш да знаеш?“

Църковните порти отново се разтвориха, органът засвири, божията служба можеше да продължи.

Жегата в гробището беше безмилостна и агресивна. Посивелият достолепен свещеник бе спрял да говори, но глъчката не намаляваше, а слънцето отгоре шибаше по лицата като камшик. От едната страна на Удроу от голям касетофон на батерии, собственост на група чернокожи монахини в сиви одежди, гърмеше рокверсия на „Аве Мария“. От другата му страна цял отбор футболисти по спортни фланелки, здравата подпийнали, се бяха събрали да оплачат свой починал съотборник. На летище Уилсън вероятно се провеждаше нещо като празник на авиацията, ако се съди по малките спортни самолети, прелитащи над главите им на всеки двайсетина секунди. Възрастният свещеник затвори молитвеника. Носачите се наведоха над ковчега, всеки грабна по една дръжка. Джъстин, все още сам, сякаш се олюля. Удроу направи крачка напред да го подкрепи, но Глория го възпря с желязната хватка на ръката си в черна дантелена ръкавица.

— Човекът иска да е сам, кретен такъв! — изсъска тя през сълзи.

От пресата не проявиха подобна тактичност. Те жадно бяха чакали именно този кадър: чернокожи носачи спускат убитата бяла жена в пръстта на Африка под погледа на измамения съпруг. Сипаничав фотограф, подстриган като моряк и обкичен с фотоапарати, подаде на Джъстин лопатка с пръст, за да го заснеме как я изсипва върху ковчега. Джъстин я отблъсна, без да го поглежда. В този миг погледа му привлякоха двама дрипльовци, които с мъка бутаха дървена количка със спукана гума към гроба; над ръбовете й преливаше циментов разтвор.

— Какво правите, моля ви се? — попита той толкова рязко, че лицата на всички присъстващи стреснато се извърнаха към него. — Би ли запитал някой тези двамата какво смятат да правят с цимента? Санди, нужен ми е преводач.

Без да обръща повече внимание на Глория, генералският син Удроу храбро пристъпи напред към бойната линия. Жилавата висока Шийла от отдела на Донъхю заговори мъжете, после се обърна към Джъстин.

— Казват, че така се прави за богатите — обясни тя.

— Какво се прави? Нищо не разбирам. Обясни ми, моля те.

— Излива се цимент. За да не разкопаят гроба вандали. Богатите мъртъвци ги погребват с накити, венчални халки, с хубави дрехи. Белите или уазунгу, както им викат, са предпочитана плячка за крадците. Само циментът може да ги спре.

— Кой ги е молил да правят това?

— Никой. Услугата струва пет хиляди шилинга.

— Да си вървят. Кажи им го, моля те, Шийла! Не желая услугите им и няма да им платя. Да си вземат количката и да се махат. — После, вероятно преценил, че тя няма да предаде думите му с достатъчна категоричност, Джъстин решително пристъпи към тях, застана между количката и зейналия гроб и сочейки с ръка над главите им като Мойсей, ги изкомандва: — Вървете си, моля ви. Веднага. Благодаря ви. — Тълпата се люшна встрани, раздели се на две по линията, указана от протегнатата му ръка, и двамата дрипльовци забутаха количката си обратно по отворения им път. Джъстин ги проследи с поглед, докато се стопиха в трептящата мараня. После се обърна вдървено, като оловен войник, и заговори на настръхналата глутница журналисти: — Бих желал и всички вие да си идете, моля ви. — Гласът му се чу отчетливо във внезапно настъпилата тишина. — Много сте любезни. Благодаря. Довиждане.

За всеобщо изумление журналистите заприбираха фотоапаратите и бележниците си и с по едно последно „Сбогом, Джъстин!“ наистина си тръгнаха. Джъстин зае самотен мястото си до главата на Теса. В този момент група африкански жени се появи изневиделица и застана в полукръг откъм долния край на гроба. Бяха облечени еднакво, като униформени — с ярки басмени рокли на сини цветчета, с къдрички, на главите със забрадки от същия плат. Поотделно бе трудно да бъдат различени в тълпата, но заедно се набиваха на очи. Жените запяха отначало тихичко; никой не ги ръководеше, нямаха диригент, повечето плачеха, но песента им звучеше доста стройно въпреки сълзите. Пееха в хор, последователно на английски и суахили, като с всяко повторение гласовете им придобиваха сила: „Ква хери, мама Теса, малка наша мамичко, сбогом…“ Удроу се опита да улови останалата част от текста. „Ква хери, мама Теса, приятелко наша любима, сбогом… Ти дойде при нас, мама Теса, малка наша мамичко. Ти ни даде сърцето си… Ква хери, мама Теса, сбогом!“

— Откъде се взеха пък тия? — процеди той през зъби, като се стараеше да не движи устните си.

— Оттам, долу — отвърна Глория и кимна по посока на гетото Кибера.

Пеенето се усили, докато ковчегът бавно се спускаше в изкопания гроб. Джъстин го изпрати с поглед, примигна, когато той се удари в дъното, после още веднъж, когато първите лопати пръст затропаха по капака и окаляха жълтите цветчета на фрезиите. Чу се нечовешки вой, кратък и пронизителен. Като в забавен кадър Удроу видя как Гита Пиърсън се строполи на колене и зарови лице в дланите си; после се изправи, подкрепяна от ръката на Вероника Колъридж, и отново застина неподвижно в скръбната си поза.

Джъстин ли извика Киоко? Във всеки случай Удроу не видя кога бе станало това. А може би момчето по собствено желание се бе приближило до него и без да се стеснява, го хвана за ръката. През бликналите отново сълзи Глория проследи с поглед как ръцете им се наместваха няколко мига една в друга, докато накрая се сключиха топло, като приятели. Опечаленият съпруг и опечаленият брат изпратиха ковчега на Теса в нейния последен път под африканската пръст.

Джъстин отпътува от Найроби още същата вечер. Удроу не бе предупредил своевременно Глория и тя се закле, че никога няма да му го прости. Масата за вечеря бе подредена за трима, Глория собственоръчно бе отворила бутилката бордо и бе сложила пълнената патица във фурната — имахме нужда да си повдигнем малко духа, Ел! — когато от коридора се чуха стъпки и сърцето й трепна от радост, че Джъстин е решил да й прави компания за по едно питие, само ние двамата, докато Санди чете комикси горе на децата. И изведнъж видя до вратата охлузената му чанта „Гладстон“, до нея стария сив куфар, който Мустафа му бе донесъл от къщи — опаковани, затворени и с багажни етикети, а до тях самият Джъстин, с шлифер, преметнат през едната, и с малка пътна чанта в другата ръка, изправен в очакване да й върне ключа от килера за вино.

— Джъстин, ама да не би да ни оставяш?!

— Ти беше невероятно мила с мен, Глория. Никога няма да мога да ти се отблагодаря.

— Извинявай, скъпа — провикна се бодро Удроу, който в този момент се спускаше през две стъпала по стълбите от горния етаж. — Малко потайност не вреди, нали разбираш. Не исках слугите да клюкарстват.

В този момент на входната врата се звънна кратко; беше шофьорът Ливингстън с някакво червено пежо, което бе заел от приятел, за да избегнат издайническите дипломатически номера на летището; на предната седалка седеше смръщен Мустафа, който бе заприличал на сянка.

— Но, Джъстин, ние трябва да дойдем с теб! Да те изпратим! Настоявам! Освен това искам да ти подаря един от моите акварели. Какво ще правиш, като пристигнеш? Има ли кой да те посрещне? — Глория хлипаше неудържимо. — Не можем да те оставим да си тръгнеш току-така… скъпи!

Последното бе формално предназначено за Удроу, но би могло със същия успех да се отнася и за Джъстин, понеже тя го произнесе, обърната към празното пространство между двамата, цялата обляна в сълзи — последните за един дълъг и тежък сълзлив ден. Хълцайки неудържимо, тя се вкопчи в Джъстин, тупаше го с юмрук по гърба и притискаше бузата си към гърдите му, шепнейки „не си отивай, Джъстин, моля те, миличък мой!“ и други, по-трудно разбираеми увещания, докато изведнъж храбро се отлепи от него, изблъска Удроу от пътя си и хукна по стълбите към своята спалня, затръшвайки вратата.

— Малко е превъзбудена днес — обясни Удроу, злорадо ухилен.

— Кой не е? — съгласи се Джъстин, като стисна предложената му ръка. — Благодаря ти още веднъж, Санди.

— Ще държим връзка.

— Разбира се.

— Сигурен ли си, че не искаш да те посрещнат в Лондон? Те настояват.

— Абсолютно съм сигурен, благодаря. Адвокатите на Теса ме очакват.

В следващия момент Джъстин вече крачеше към червеното пежо, от едната му страна Мустафа носеше чантата, а от другата Ливингстън — стария сив куфар.

— Оставил съм по един плик за всички ви при мистър Удроу — каза Джъстин на Мустафа в колата на път към летището. — А това да се предаде лично на Гита Пиърсън. Повтарям, лично.

— Знаем, че ти винаги ще бъдеш добър човек, господарю — каза пророчески Мустафа, като скри плика в гънките на памучното си яке. Но по гласа му личеше, че никога няма да прости на Джъстин, задето напуска Африка.

На летището, въпреки неотдавнашния ремонт, цареше хаос. Групи изтощени от слънцето туристи чакаха на дълги опашки, препираха се с екскурзоводите и бясно хвърляха раниците си на лентата за рентгенова проверка. Служителките на багажните гишета внимателно оглеждаха всеки билет и шушнеха нещо в телефонните слушалки. По високоговорителите се разнасяха неразбираеми съобщения, които хвърляха в паника пътниците, без да се отразят на невъзмутимата летаргия на носачи и полицаи. Но Удроу беше уредил всичко. Джъстин едва бе слязъл от колата, когато представителят на Бритиш Еъруейс изникна пред него и го поведе към своя закътан офис, далеч от погледите на тълпата.

— Бих желал и приятелите ми да дойдат с нас — помоли Джъстин.

— Няма проблем.

Докато Ливингстън и Мустафа припкаха по петите му, в ръцете на Джъстин се озова бордна карта на името на мистър Алфред Браун. Етикет със същото име бе прикрепен и към сивия куфар.

— Това тук ще го взема като ръчен багаж — каза той.

Представителят на Бритиш Еъруейс — русоляв младок от Нова Зеландия — претегли чантата на ръка и комично изпъшка от усилието:

— Семейното сребро, а, сър?

— На домакините ми — влезе в тона му Джъстин, но изражението на лицето му показваше, че въпросът не подлежи на обсъждане.

— Стига вие да можете да го носите, сър, няма проблем — каза русият чиновник, като му върна чантата. — Е, приятен полет, мистър Браун. Ще ви прекарам през залата за пристигащи, ако нямате нищо против.

— Много сте любезен.

Джъстин се обърна да си вземе „довиждане“ и стисна огромната лапа на Ливингстън с двете си ръце. Мустафа, на когото му бе дошло много, се бе измъкнал незабелязано. Без да изпуска чантата от ръцете си, Джъстин влезе в залата за пристигащи пътници, следвайки неотлъчно своя придружител. Изведнъж насреща му се изправи огромната фигура на едрогърда красавица без видима расова принадлежност, шест метра висока и метър и половина широка в ханша, която му се усмихваше подкупващо от единственото рекламно пано в цялата зала. Беше облечена в бяла престилка на медицинска сестра, а на всяко рамо имаше по три златни пчелички. Още три пчели се виждаха ясно върху горното джобче на престилката й, а в ръцете си държеше поднос с медикаменти, които предлагаше като бонбони на щастливо семейство родители и деца от различни раси. Върху подноса имаше за всекиго по нещо — за бащата шишенца златист сироп, който странно напомняше уиски; таблетки с шоколадова глазура, любимо лакомство за малките палавници; за майката — пълен набор козметични продукти, на етикетите на които голи богини сластно протягаха ръце нагоре към слънцето. Отгоре и отдолу на плаката с набиващи се в очи червеникавокафяви букви бе изписано жизнерадостно послание към цялото човечество:

„Трите пчели“

БРЪМЧИМ ЗА ЗДРАВЕТО НА АФРИКА

Плакатът прикова вниманието му, както навремето бе приковал вниманието на Теса.

Докато го гледаше вцепенен, Джъстин дочу гласа й до себе си. Гласът на Теса — протестиращ, но развеселен. И двамата са замаяни от дългото пътуване, само преди минути са пристигнали тук направо от Лондон. И двамата за пръв път стъпват на африканска земя. Кения, Африка ги очакват. Но вниманието на Теса е погълнато изцяло от плаката.

— Джъстин, погледни! Не виждаш ли?

— Какво има? Какво да виждам?

— Откраднали са ни пчелите тия мизерници! Някой се мисли за Наполеон. Абсолютно нахалство! Безобразие! Направи нещо!

Така си беше. Нахалство. Безобразие. При това комично до немай-къде. Трите пчели на Наполеон, символ на славата му, скъпоценна емблема на нейния любим остров Елба, където този велик мъж бе прекарал първото си заточение, безсрамно продадени в робство от някакъв търгаш в далечна Кения. Замислен, сега Джъстин не можеше да се начуди колко отвратителни можеха да бъдат съвпаденията в живота.

7.

Джъстин Куейл седеше сковано на мястото си в първа класа на самолета, предоставено му с любезното съдействие на авиокомпанията, и втренчено гледаше отражението на лицето си в тъмното стъкло на прозореца. Беше свободен. Не помилван, не примирен, не утешен, не решителен, а свободен. Не от кошмарите, които всяка нощ му напомняха, че Теса е мъртва, а при събуждането си откриваше, че това е вярно. Не от чувството за вина на надживелия съпругата си. Не от подозренията си към Арнолд. Свободен да скърби на воля, както му идваше отвътре. Свободен от омразната килия на своя затвор. От тъмничарите, които бе разбрал, че ненавижда. От нервното обикаляне из стаята като затворник, докаран до умопомрачение от агонията на четирите стени. Свободен от тишината на собствения си глас, от седенето на ръба на леглото с тяло, изгърбено в безмълвен въпрос: защо? Свободен от позорните моменти, когато се чувстваше толкова потиснат, уморен и изцеден, че едва ли не успяваше да убеди сам себе си, че пет пари не дава, че целият му брак бе една лудост от начало до край, която най-после, слава богу, бе приключила. И ако скръбта, както бе чел някога някъде, е особен вид леност, той бе свободен и от състоянието на леност, в което бе мислил единствено за своята скръб.

Свободен от разпитите в полицията, при които един Джъстин, когото не познаваше, заставаше в средата на стаята и с няколко безупречно построени изречения разтоварваше цялото бреме в душата си — или частта от него, която инстинктите му подсказваха, че е благоразумно да разкрие — пред слисаните полицаи. Отначало го бяха обвинили в убийство.

— Цялата история протича по определен сценарий, Джъстин — обяснява Лесли едва ли не с извинителен тон. — Длъжни сме да ти го кажем направо, макар да съзнаваме колко е болезнено. Този сценарий се нарича любовен триъгълник и в него ти си ревнивият съпруг, изпратил наемен убиец да премахне жена ти и любовника й, тъкмо когато са най-далеч от дома, защото така си осигуряваш желязно алиби. За да си отмъстиш, ти ги искаш и двамата мъртви. Наредил си трупът на Арнолд Блум да бъде отстранен от мястото на престъплението, за да изглежда така, сякаш той е убиецът, който впоследствие е избягал. Езерото Туркана гъмжи от крокодили, следователно не е било никакъв проблем за убийците да се отърват от трупа. Освен това ти си единствен наследник на значително състояние, така че ето ти двоен мотив.

Той съзнава, че те следят внимателно реакциите му, с надеждата да доловят признаци на гузност или невинност, на възмущение или отчаяние — признаци на каквото и да било, но надеждите им остават излъгани, защото, за разлика от Удроу, Джъстин изобщо не реагира. Той седи, пригладен и замислен, на стола на Удроу с фалшивата дърворезба; върховете на пръстите му са облегнати върху плота на масата, сякаш току-що е ударил акорд на пианото и го слуша, докато отзвучава. Лесли го обвинява в убийство, а в отговор лицето му само леко се намръщва, отразявайки нещо, което в този момент става в душата му.

— От малкото, което Удроу бе така любезен да сподели с мен относно хода на следствието — възразява Джъстин по-скоро като участник в академичен диспут, отколкото като скърбящ вдовец, — аз по-скоро разбрах, че най-вероятната версия, по която работите, предполага случайно убийство, а не планирано престъпление.

— Удроу е едно лайно — казва Роб, като се опитва да не повишава тон от уважение към домакинята.

На масата още не се е появил касетофонът. Разноцветните тетрадки лежат недокоснати в чантата на Лесли. Разпитът протича в спокойно темпо, без излишни формалности. Междувременно Глория е донесла поднос с чай и сладкиши и след дълга и подробна тирада за неотдавнашната смърт на любимия й териер неохотно се е оттеглила.

— Открихме следи от втори автомобил, който е бил паркиран на около осем километра от местопрестъплението — обяснява Лесли. — В едно дере на югозапад от мястото, където намерихме Теса. Открихме и маслено петно върху пясъка със следи от огън. — Джъстин примигва, дневната светлина блести в очите му, след което учтиво накланя глава, за да покаже, че все още слуша. — Плюс заровени в пясъка бирени бутилки и фасове — продължава тя, сякаш Джъстин има нещо общо с разкритията. — Когато джипът на Теса и Блум е минал оттам, загадъчният втори автомобил е потеглил и ги е проследил. После е спрял успоредно до тях. Една от предните гуми на джипа е простреляна с ловна пушка. Това никак не ни прилича на случайно убийство.

— По-скоро на поръчково, както му викаме ние — обяснява Роб. — Извършено срещу заплащане от професионалисти, наети от неизвестно лице или лица. Този, който ги е наел, е знаел всичко за действията и движенията на Теса.

— Ами изнасилването? — пита Джъстин с престорено равнодушие, вперил поглед в кръстосаните си отпред ръце.

— Случайно или преднамерено — отвръща рязко Роб. — Или престъпниците са се увлекли, или е за заблуда на следствието.

— Което ни връща на мотива, Джъстин — казва Лесли.

— Твоя мотив — уточнява Роб. — Или имаш нещо друго наум?

Лицата им са насочени към Джъстин като обективи, по един от всяка страна, но Джъстин не обръща внимание на двойния ракурс, както и на подмятанията им. Може би в самоналожената си вътрешна изолация той изобщо не ги забелязва. Лесли спуска ръка към практичната си чанта, за да извади касетофона, но после се отказва. Ръката й замръзва във въздуха, докато тялото й е извърнато към Джъстин, човека, който съставя изреченията си с такава безупречна прецизност и яснота, че звучат като неподлежащи на обжалване присъди.

— Само че аз не познавам никакви убийци, разбирате ли? — тъкмо казва той, методично посочвайки слабото място в тяхната версия, с празен поглед в пространството. — Боя се, че никого не съм наемал или инструктирал. Нямам нищо общо с убийството на съпругата ми. Във всеки случай не по начина, за който намеквате. Не съм искал да бъде убита, нито пък съм давал нареждания в този смисъл. — Гласът му потреперва и последните му думи звучат някак засрамено: — Не мога да ви опиша колко съжалявам.

За момент двамата полицаи не се сещат за какво да се хванат и съсредоточено се заглеждат в акварелите на Глория от Сингапур, окачени в една редица над тухлената камина, всеки оценен на „199 лири без ДДС“, всички до един изобразяващи синьо небе с палми и ята птици и подписани отдолу с нейното име с такива големи букви, че да могат да се прочетат от улицата, плюс дата за ориентация на евентуалните колекционери. Това продължава, докато Роб, с присъщата за възрастта му наглост и самоувереност, рязко вдига продълговатата си глава и изтърсва:

— Значи вие не сте имали нищо против жена ви и Блум да спят заедно, така ли? Познавам съпрузи, които не биха одобрили подобно нещо. — Роб рязко млъква и застива в очакване Джъстин да постъпи така, както би следвало да се държи всеки измамен съпруг на негово място: да избухне, да се разплаче, изчерви или възмути от предателството на приятеля си или поне от грубостта на разпитващия. Джъстин го разочарова.

— Не това е важното — отвръща той с такава поривиста убеденост, че сам се стряска от думите си, изправя се на стола и се оглежда наоколо, за да види кой е казал това, кой се е осмелил да говори, без да го питат, и за да смъмри нахалника. — Може да е важно за вестниците. Или пък за вас. Но за мен не това е важното, нито преди, нито сега.

— А какво тогава е важно?

— Аз я разочаровах.

— С какво? Не се справяхте, това ли искате да кажете? — Следва мъжко, съзаклятническо подхилване. — В леглото, имам предвид.

Джъстин клати глава.

— Като се дистанцирах от нея. — Гласът му е спаднал почти до шепот. — Като я оставих да се оправя сама. Като я напуснах в съзнанието си. Като сключих с нея неморален договор. Не трябваше да го допускам. Нито пък тя.

— За какво всъщност става въпрос? — Гласът на Лесли е пресилено благ след умишлената грубост на Роб.

— Тя следва съвестта си, аз си върша работата. Това беше едно неморално разпределение на ролите. Все едно, че я бях изпратил на църква сама, за да се моли и за двама ни. Сякаш бях начертал една линия с тебешир на пода на къщата ни, като всеки от нас си живееше в своята половина.

Без да се трогва от искреността на тези признания, от дните и нощите на болезнено самобичуване, за които те загатваха, Роб търси да се хване за нещо. Печалното му лице е застинало в недоверчива полуусмивка, по-скоро гримаса, а устата му е свита в кръгче, напомнящо дуло на големокалибрена ловна пушка. Но днес рефлексите на Лесли са по-бързи. Жената в нея е нащрек, наострила уши, за да долови онова, което убягва на агресивния мъжки слух на колегата й. Роб се обръща към нея, сякаш иска разрешение, преди да се впусне отново в атака — в поредния дебелашки намек за Арнолд Блум, в някакъв нов подвеждащ въпрос, който би провокирал Джъстин да се издаде. Но Лесли поклаща глава, дръпва ръката си, която до този момент е висяла неподвижно в близост до чантата, и незабелязано от Джъстин му прави знак: „По-полека!“

— Та как се запознахте вие двамата? — пита тя Джъстин, както би попитала случаен познат, за да убие времето.

Ходът на Лесли е гениален — тя му предлага да го изслуша като жена и да го разбере като непозната, да сложи край на битката помежду им и да го пренесе с един замах от бойното поле на настоящето в тучните ливади на миналото. И Джъстин се поддава на поканата й. Раменете му се отпускат, очите му се притварят и той започва разказа си с далечен, дълбоко личен и доверчив тон, сякаш разговаря със себе си и за стотен път си повтаря онова, което си е казвал в безкрайните часове на болка и самота.

— Та кога според вас, мистър Куейл, една държава не е държава? — пита Теса с меден гласец в един ранен следобед в средата на лятото преди четири години; прашните лъчи на слънцето лениво се спускат през прозореца в опушената, древна таванска аудитория на колежа в Кеймбридж. Първите й думи, отправени някога към него, предизвикат взрив от смях сред адвокатите, записали се в двуседмичния летен семинар на тема „Обществото и законът“. Джъстин до ден-днешен си ги повтаря наум.

— Обстоятелството, че на този ден, облечен в изискан вълнен костюм с жилетка, съвсем случайно се бях озовал на дървената катедра, предопредели целия ми по-нататъшен живот — обяснява той, но не на двамата следователи, дори не и на себе си, а по-скоро на големия еркерен прозорец, имитация на „Тюдор“, в трапезарията на Удроу. „Куейл ще проведе курса! — вдъхновено бе възкликнал някой от постоянно присъстващите безделници в кабинета на първия заместник-министър късно предишната вечер, когато до първата лекция оставаха по-малко от единайсет часа. — Я повикайте Куейл!“ Човекът бе искал да каже: дайте ми Куейл, заклетия ерген; Куейл, който запушва всички дупки; любимеца на застаряващите моми, последния рицар, току-що върнал се от Босна и вече определен за Африка, но — слава богу! — все още незаминал и на разположение. Куейл, резервният мъжкар, когото си струва да познаваш, ако не ти достига някой за вечеря с предварително известен брой гости; Куейл с безупречните маниери — най-вероятно хомосексуалист, само дето не беше такъв, както знаеха от собствен опит няколко от по-хубавите съпруги на колегите му, но никога нямаше да си признаят. „Джъстин, ти ли си? Хагърти се обажда. Навремето бяхме заедно в Итън, аз бях два випуска след теб. Слушай сега, първият заместник-министър утре има лекция пред група специализанти по право в Кеймбридж, само дето не може да я изнесе. След един час лети за Вашингтон…“ И Джъстин, като добро момче, вече сам започва да се навива: „Стига да е готова… Тоест ако трябва само да я прочета…“ Тук Хагърти го прекъсва: „Шофьорът му ще те чака в колата пред дома ти точно в девет утре сутринта, нито минута по-късно. Лекцията е пълен боклук, писал си я е сам. Прегледай я по пътя и виж какво можеш да използваш. Джъстин, ти си железен!“

И така, Джъстин, железният итънски възпитаник, стоеше прав пред юристите, току-що разтоварил от съзнанието си най-скучната, затъпяващо отегчителна лекция, която бе чел през целия си живот — високомерна, надута и многословна като автора си, който в този момент сигурно спеше в мекото си легло в луксозната хотелска стая във Вашингтон, както подобава на заместник-министър на външните работи. На Джъстин не му бе минавало и през ум, че ще трябва да отговаря на въпроси, но когато Теса изчурулика своя въпрос, той разбра с безпощадна яснота, че не може да й откаже. Тя седеше в самия геометричен център на стаята, където по право й беше мястото. Когато я откри с поглед, на Джъстин му мина нелепата мисъл, че около нея не седи никой, понеже колегите й се страхуват от нейната красота. Високата яка на бялата й блузка стигаше до брадичката, като на някоя невинна хористка. Бледността и ефирната й безплътност й придаваха призрачен вид. Тя предизвикваше желание да я завиеш в одеяло, за да я защитиш. Тъмната й коса така блестеше на слънчевите лъчи, че Джъстин почти не можеше да види лицето й. Все пак успя да различи високото бледо чело, големите сериозни очи и волевата брадичка. Отначало тя му заприлича на ангел. Едва по-късно щеше да узнае, че тя е ангел, който крие тежка тояга зад гърба си.

— Ами… предполагам, че отговорът на вашия въпрос би трябвало да бъде — започна предпазливо Джъстин — и моля да ме поправите, ако греша… — с това той целеше да преодолее различията във възрастта и пола и да наложи една атмосфера на равнопоставеност помежду им — че държавата престава да съществува, когато не е повече в състояние да изпълнява основните си функции. Вие лично не смятате ли така?

— Какво точно разбирате под основни функции на държавата? — контрира ангелът привидение.

— Ами — започна Джъстин, без да е сигурен какво точно иска да каже, прикривайки се зад звукови сигнали, изразяващи не толкова желание да се хареса, колкото да се предпази. — Ами — объркан жест с ръка, разсеяно почесване с итънския показалец по прошарения бакенбард — бих ви дал за пример, че в днешно време критериите за цивилизованост на една държава, най-общо казано, се свеждат до… всеобщо право на глас, защита на правото на живот и имуществото на гражданите, ъъъ… достъп до правосъдие, здравеопазване и образование за всички, поне доколкото е възможно… поддържане на стабилна административна инфраструктура… на пътища, транспорт, канализация и така нататък, и… какво още? Ах, да: справедливо и пропорционално събиране на данъците. Ако една държава не е в състояние да изпълни поне разумна част от изброените функции, то би могло да се заключи, че договорът между държавата и нейните граждани започва да изглежда доста неустойчив… а ако въпросната държава не е в състояние да изпълни никоя от тези функции, то това е една провалена държава, както е прието да се казва. Една държава в минало време. — Това бе замислено като шега. Но никой не се засмя. — Успях ли да отговоря на въпроса ви?

Той бе очаквал, че ангелът насреща ще има нужда да помисли за миг върху този задълбочен и мъдър отговор, ето защо въпросът, който последва мигновено, го разтърси до основи.

— Значи допускате ситуация, при която вие лично бихте се почувствали задължен да подкопаете устоите на държавата?

— Аз лично? Тук, в Англия? Всемогъщи боже, не, разбира се! — възкликна Джъстин, шокиран, както се полагаше да бъде. — Още повече, аз току-що се завръщам от чужбина. — Презрителен смях; аудиторията очевидно беше на страната на Теса.

— При никакви обстоятелства?

— Доколкото мога да предположа, при никакви.

— А на други държави?

— Доколкото ми е известно, аз не съм гражданин на други държави. — Смехът се възобнови, но тоя път явно в негова подкрепа. — Повярвайте ми, достатъчно трудно ми е да говоря за една държава — още смях, който му даде допълнителен кураж, — искам да кажа, за повече от една не би било…

Докато той търсеше подходящото прилагателно, за да завърши изречението си, тя нанесе поредния си удар. По-скоро серия удари в бързо, безмилостно темпо:

— Трябва ли да сте гражданин на дадена държава, за да имате мнение за нея? Вие преговаряте с други държави, не е ли така? Сключвате споразумения с тях. Легитимирате ги чрез търговски сдружения. Или може би искате да кажете, че за вашата държава съществуват едни морални принципи, а за останалите — други? Какво всъщност се опитвате да ни кажете?

Джъстин отначало се смути, а после се ядоса. Спомни си — прекалено късно наистина — за току-що приключилия си мандат в Босна и за предстоящия в Африка. Той все още се възстановяваше от едното изпитание, а вече трябваше да се готви за следващото, което, както можеше да се предполага, щеше да е не по-малко отвратително. Затова ли се бе върнал за малко в родината — да чете нескопосаните речи на заместник-министъра, а на всичко отгоре и да опира пешкира вместо него! Не, той за нищо на света няма да се остави на някаква красива млада вещица да го хока, унижава и прави за посмешище пред колегите си! В аудиторията продължаваше да звучи хихикане, но то беше някак изчаквателно — нито „за“, нито „против“ който и да било от двамата. Е, добре тогава. Ако ще се боричкаме за симпатиите на публиката, и аз я умея тази игра. Като лош актьор в сапунен сериал, Джъстин повдигна вежди в театрално недоумение и не ги свали повече. Пристъпи напред и протегна ръце с дланите напред, сякаш за да се предпази от някаква въображаема агресия.

— Мила госпожо — започна той и смехът веднага взе неговата страна, — аз смятам… аз силно се боя, че вие се опитвате да ме въвлечете в дискусия относно моята нравственост.

При което аудиторията, без Теса, разбира се, изригна във взрив от аплодисменти. Слънчевият лъч, който я бе огрявал допреди малко, се бе преместил; той можа сега да види лицето й, което беше обидено и враждебно. Внезапно му се стори, че я познава много добре — по-добре, отколкото в този момент познаваше себе си. Разбираше бремето на красотата, проклятието на това да си винаги в центъра на вниманието и осъзна, че е постигнал една нежелана победа. Джъстин, който познаваше собствените си съмнения и неувереност, безпогрешно ги различи и у нея. Красотата я бе принудила да иска винаги да й се чува гласът. Бе проявила моментна дързост, за която вече се разкайваше, но не знаеше как да се върне в изходната си позиция. Джъстин пък си мислеше за ужасяващата глупост, която току-що бе прочел, за надутите, кухи, многословни отговори, които бе дал на въпросите й, и засрамен си казваше: тя е абсолютно права, аз съм свиня; нещо по-лошо — аз съм един застаряващ хитрец от Форин Офис, който подло насъска цялата аудитория срещу горкото младо момиче, чиято единствена вина бе, че следваше естествените си пориви. След като я бе нокаутирал, той панически се втурна да я изправя на крака.

— Ако обаче решим за момент да говорим сериозно — гласът му бе станал твърд и делови; говореше лично на нея, докато смехът в залата утихна, — вие успяхте доста вярно да напипате един въпрос, на който, уви, никой от нас, международните служители, не знае точния отговор. Кои са положителните герои в тази история? Какво е това морална външна политика? Е, добре. Всички сме съгласни, че това, което обединява по-добрите нации и държави в днешно време, е определено понятие за хуманен либерализъм. Но това, което ни разделя, е тъкмо въпросът, който зададохте: кога една държава, смятана за хуманна, става неприемливо репресивна? Какво става, когато тя застраши нашите национални интереси? Кой тогава е хуманистът? Кога, с други думи, е време да натиснем паникбутона и да алармираме Обединените нации, ако изобщо те са в състояние да се притекат, което в случая е друга тема? Да вземем за пример Чечения… или Бирма… Индонезия… три четвърти от страните в така наречения развиващ се свят…

И така нататък. Схоластика от най-долна проба, както сам той на драго сърце би признал, ако се стигнеше дотам, но във всеки случай така й даде възможност да запази достойнството си. Зароди се някакъв дебат, оформиха се страни и се представиха аргументи. Събеседването продължи повече от определеното време, което само по себе си можеше да се смята за триумф.

— Хайде да се поразходим заедно — предложи Теса след приключването на семинара. — За да ми разкажете за Босна — добави тя вместо извинение.

Разходиха се из парка на колежа Клеър, където, вместо да й разправя за кървавата война в Босна, Джъстин й рецитира латинското име на всяко срещнато растение и за начина му на виреене. Тя слушаше мълчаливо, хванала го под ръка, и само от време на време го прекъсваше с по някое: „Как става това?“ или „А това пък защо го правят?“ С това тя просто го подтикваше да не спира да говори, за което той отначало й беше благодарен, тъй като за него разговорът беше нещо като защитен параван. Само че, докато чувстваше допира на Теса до ръката си, той се хвана, че мисли не за друго, а за това колко ли тънки са глезените й в модерните тежки ботуши, с които крачеше до него по тясната пътека. Струваше му се, че само едно залитане напред е достатъчно, за да ги прекърши. С каква лекота тялото й се движеше до него, сякаш не вървяха, а плуваха един до друг. След разходката обядваха късно в един италиански ресторант, където келнерите флиртуваха с нея — нещо, което силно го раздразни, докато се оказа, че самата Теса е половин италианка. Така нещата някак си дойдоха на мястото и той престана да се сърди, като при това успя да й се изфука със своя италиански, с който толкова се гордееше. Тогава изведнъж забеляза колко сериозна е станала, колко замислена, как ръцете й треперят, сякаш ножът и вилицата й тежаха както грубите ботуши преди няколко минути в парка.

— Ти ме защити — обясни му тя все още на италиански, докато тежката коса скриваше лицето й. — Ти винаги ще ме защитаваш, нали?

А Джъстин — самият образец на вежливост както винаги — с охота потвърди: да, разбира се, стига да се наложи. Или поне ще положи всички усилия, ако може така да се каже. Доколкото можеше да си спомни, това бяха единствените думи, които си размениха по време на целия обяд, макар че по-късно, за негово изумление, тя го уверяваше колко блестящо се бил изказал за опасността от бъдещ конфликт в Ливан — място, за което не се бе сещал с години — и за несправедливото охулване на исляма от западните медии, както и за смехотворната поза на западните либерали, които не допускаха невежеството да притъпи нетърпимостта им. Тя още повече се впечатли от личното чувство, което той влагаше в тази важна тема — нещо, което озадачи Джъстин, защото, доколкото можеше да си спомни, самият той беше доста раздвоен по въпроса.

В този момент Джъстин си даде сметка, че с него се случва нещо, което, за негова радост и тревога, той не беше повече в състояние да контролира. Случайността го бе въвлякла в някаква различна стихия, той играеше роля, каквато цял живот бе искал да играе, но все не му се бе удавало. Веднъж или два пъти в миналото му се бе струвало, че изпитва нещо подобно, но никога с такава увереност или всепоглъщаща страст. През цялото време изпеченият женкар в него бясно изпращаше сигнали за тревога: откажи се, Джъстин, свири отбой, тази жена не е за теб, твърде млада е, твърде истинска, твърде искрена, не знае правилата, ще ти донесе само беди.

Без резултат. След като обядваха, докато слънцето все още беше високо в небето, двамата отидоха да се разходят с лодка по реката и там той й демонстрира всичко, което добрият ухажор е длъжен да демонстрира на обекта на своите желания по време на една романтична разходка по река Кам — колко е ловък, какъв завършен кавалер е, с каква лекота умее да пази равновесие, загърнат в елегантния си шлифер на кърмата на лодката, размахал дългия прът, непреставащ нито за миг да ръси остроумия на два езика — поне Теса твърдеше впоследствие, че точно така се е държал, докато единственото, което той помнеше, бе образът на тънката й фигура, бялата блузка и черната пола на ездачка с цепка отстрани, сериозните й очи, които го гледаха с някакво разбиране, на което той не можеше да отвърне, тъй като през целия си живот не бе изпитвал такова силно привличане и не се бе чувствал толкова безпомощен. Тя го запита къде се е научил на градинарство, а той отвърна: „От нашите градинари.“ Тя го запита какви са родителите му, на което той се видя принуден да отговори — без особено желание, защото се боеше, че това може да оскърби егалитарните й принципи, — че е роден в добро семейство и е доста заможен и че въпросните градинари са били на служба при баща му, който бе заплатил и за многото гувернантки, частните училища, университети и ваканции в чужбина — за всичко, което щеше да проправи пътя му към „семейната фирма“, както баща му наричаше Форин Офис.

За негово огромно облекчение обаче тя намери това описание на произхода му за твърде приемливо, при това доста сходно с нейния собствен. Теса му призна, че също се е родила в привилегирована среда. И двамата й родители бяха починали през последните девет месеца, и двамата от рак.

— Тъй че аз съм сираче — заяви тя с престорено безгрижие. — Подходящо за осиновяване от добро семейство. — След което двамата поседяха мълчаливо, без да се поглеждат, но усещаха как близостта им расте.

— Забравих, че съм с кола — внезапно се сети той, сякаш това обстоятелство само по себе си изключваше всякакви други действия от негова страна.

— Къде си я паркирал?

— Никъде. Тя си има шофьор. Държавна е.

— Не можеш ли да му се обадиш?

Сякаш по чудо от ръчната й чанта се появи мобилен телефон, а от джоба му — номерът на шофьора. Той закотви лодката и седна до нея, докато даваше указания на шофьора да се върне в Лондон без него; с това Джъстин си отряза всякакви пътища за връщане — обстоятелство, което не убягна от вниманието и на двамата. След разходката тя го покани в квартирата си и се люби с него. Защо направи това, за кого го бе смятала, докато го правеше, за кого я бе смятал той и кой точно бе всеки един от двамата — го бе попитала Теса, когато дойде краят на седмицата и тя обсипваше лицето му с целувки на гарата, — това бяха все въпроси, на които само времето и практиката можеха да отговорят. Истината е, каза му тя тогава, че го обича и че всичко останало ще си дойде на мястото, когато се оженят. А и Джъстин, обзет от внезапна лудост, направи няколко подобни безразсъдни декларации, които повтори и разви, тласкан от моментното безумие, макар някъде в дълбините на съзнанието му един вътрешен глас да му казваше, че ще дойде ден, когато ще трябва да плаща скъпо за всяка изречена дума.

Теса не криеше, че търси по-възрастен любовник. Подобно на много красиви млади жени, които бе познавал, и на нея й бе втръснало от мъже на нейната възраст. С думи, които тайно го скандализираха и за малко да го отблъснат, тя описа себе си като уличница, лека жена с добро сърце, малко дяволче, но той бе твърде зашеметен от случващото се, за да я укори. Както Джъстин научи по-късно, тя бе усвоила тези изрази от баща си, когото той с времето щеше да започне да ненавижда, без да се издава пред нея, защото тя говореше за него като за светец. Теса имаше неутолима, почти физическа нужда от любовта на Джъстин, нещо като постоянен глад за любов, както му обясни тя, и единственото, което му дойде наум да каже, бе, че той изпитва същото към нея. И по онова време си вярваше.

Първият му порив — четирийсет и осем часа, след като се бе върнал в Лондон — беше да бяга надалеч, без да поглежда назад. Чувстваше се като пометен от ураган, а доколкото бе чувал, ураганите връхлитаха, нанасяха щетите, от които понякога страдаха и невинни хора, и след това утихваха. Изведнъж предстоящото му назначение в оня противен африкански пущинак му се стори едва ли не примамливо. Колкото повече си повтаряше наум любовните обяснения, толкова повече го плашеха те — не, това не е вярно, това не е ролята, която искам да играя. Бе имал многобройни любовни връзки и се надяваше да има още доста, но само при условие, че партньорките му са в състояние да запазят здравия си разсъдък и да не се поддават на коварството на страстите. Нещо повече: той се боеше от нейната вяра, тъй като, бидейки завършен песимист — какъвто му се плащаше да бъде, — той не вярваше в нищо. Не вярваше нито в човешката природа, нито в бог, нито в бъдещето и в никакъв случай в универсалната сила на любовта. Човек си беше зъл по природа и бе осъден вечно да си остане такъв. На света имаше ограничен брой разумни индивиди, към които случайно принадлежеше и Джъстин. Техен върховен дълг, вярваше той, бе да се опитат да предпазят човешкия род от най-ужасните му крайности и пороци, но с едно уточнение: ако двете страни в един конфликт са твърдо решени да се изпепелят взаимно, един разумен човек не би могъл да им попречи, понеже само безогледен злодей е в състояние да предотврати безогледното злодейство. В края на краищата, както уверяваше сам себе си този майстор на възвишения нихилизъм, всички цивилизовани хора са като последния корабокрушенец, който чака да го залее поредната вълна. За Джъстин, който гледаше с най-дълбок скептицизъм на всяка форма на идеализъм, бе двойно проклятие да се остави да бъде въвлечен в авантюра с толкова млада жена, която — макар и приятно освободена в много отношения — не бе в състояние да пресече улицата, без да се запита за моралните аспекти на това действие. Единственият разумен изход си оставаше бягството.

Ала минаха няколко седмици и докато се опитваше да насочи мислите и действията си към деликатния процес на прекъсване на връзката им, Джъстин си даде сметка, че с него става някакво чудо. Заредиха се интимни вечери за двама, замислени като благовиден фон за неизбежната сцена на раздялата и превърнали се против волята му в пирове на любовния захлас, последвани от невъздържани сексуални наслади. Той започваше да се срамува от тази пълзяща измяна спрямо най-непоклатимите си принципи. Чувстваше се развеселен, а не уплашен от смахнатия идеализъм на Теса, който по особен начин разпалваше огъня и в собствената му душа. Все някой трябваше да чувства тези неща и да не се бои да ги изрече. До този момент Джъстин бе избягвал твърдите убеждения като нещо противопоказно за един дипломат, нещо, на което не бива да се обръща внимание или трябва да се осмива, или — подобно на опасна енергия — пренасочва в неутрална посока. За свое изумление сега той започна да гледа на твърдите убеждения като на признаци на доблест и кураж, а на самата Теса — като на техен знаменосец.

С това откровение той видя и самия себе си в нова светлина — вече не като радост за застаряващи девици, ловък ерген, вечно успяващ да се изплъзне от оковите на брака. Беше се превърнал в забавен обожател на едно красиво младо момиче, изпълняващ всеки неин каприз и желание. И същевременно той бе неин закрилник, нейната сигурна опора, обожаващият я по-възрастен градинар със сламена шапка. Изоставил всякакви планове за бягство, Джъстин изцяло й се обрече, и този път поне доколкото се опитваше да внуши на разпитващите го полицаи — без сянка на съжаление или възможност за връщане назад.

— Дори и когато тя започна да ви излага? — пита Лесли, след като двамата с Роб, тайно смаяни от неговата откровеност, са помълчали от уважение няколко секунди, точно според правилата.

— Казах ви вече. По определени въпроси ние така и никога не се разбрахме. Аз изчаквах. Изчаквах или тя да промени възгледите си, или Форин Офис да ни възложи функции, които да не влизат в конфликт помежду си. Статутът на съпругите на британските дипломати не е изяснен докрай. Те не могат да работят срещу възнаграждение в приемащата страна. Длъжни са да следват съпруга си навсякъде. В един момент им се предлага пълна свобода, за каквато само може да се мечтае, а в следващия им се казва, че трябва да се държат като дипломатически гейши.

— Това вие ли го казвате или Теса? — пита Лесли усмихната.

— Теса никога не чакаше да получи свободата си. Тя просто си я вземаше.

— А Блум? Заради него не ви ли беше срам? — пита грубо Роб.

— Не знам доколко това е важно, но Арнолд Блум не й беше любовник. Тях ги свързваха други неща. Теса беше порядъчна жена и тъкмо тук бе най-интимната й тайна. Тя просто обичаше да шокира хората.

Роб отказва да приеме това.

— Четири нощи заедно, Джъстин! — възразява той. — В едно и също бунгало край Туркана. Представете си, момиче като Теса! Да не би наистина да искате да повярваме, че не са спали заедно?

— Вярвайте, каквото си искате — отвръща невъзмутимо Джъстин. — Аз лично нямам никакви съмнения.

— Защо?

— Защото тя самата ми го каза.

Двамата не знаеха какво да отговорят. Изглежда, сякаш Джъстин имаше още нещо за казване; и наистина, с търпеливата помощ на Лесли той успя да го изрече.

— Теса беше омъжена за самата конвенционалност — започна неуверено той. — За мен, а не за някакъв възвишен благодетел на човечеството. Не си мислете, че тя беше някакво екзотично създание. Аз никога не съм се съмнявал, нито пък тя, до момента, когато пристигнахме тук, че нейната роля ще бъде на поредната дипломатическа гейша, колкото и да презираше това съсловие. Вярно, тя щеше да играе тази роля по своему. Ала поне щеше да се опитва да не се различава много от останалите. — Той се замисли как да го обясни по-добре; по погледите им личеше, че не му вярват. — След смъртта на родителите си тя беше много уплашена. После, когато аз бях до нея, за да я закрилям, тя искаше да се откаже донякъде от личната си свобода. Това бе цената, която бе готова да заплати, за да не е повече сираче.

— А какво промени намеренията й? — запита Лесли.

— Ние ги променихме! — отвърна с жар той. Искаше да каже: ние, другите. Ние, които останахме живи. Ние, гузните. — С нашето самодоволство. — Гласът се сниши. — С това. — Ръката му описа кръг, в който влезе не само всекидневната на Удроу с омразните акварели на Глория, набучени като отрязани човешки глави над лавицата на камината, но и цялата къща, нейните обитатели, както и всички останали къщи на същата улица. — Ние, на които се плаща да виждаме какво става, а предпочитаме да си затваряме очите. Ние, които не виждаме по-далеч от носа си.

— Тя ли каза това?

— Аз го казвам. Но тя го мислеше. Теса се бе родила богата, но богатството не я впечатляваше. Парите просто не я интересуваха. Тя се нуждаеше от много по-малко пари, отколкото новобогаташите. Но същевременно знаеше, че нищо не я оправдава, ако се прави, че не забелязва какво става около нея. Тя знаеше, че е длъжница на обществото.

При тези думи Лесли обявява края на разпита — до утре по същото време, Джъстин, ако това ви устройва. Джъстин го устройва.

Явно и хората от Бритиш Еъруейс бяха стигнали до същото заключение, защото намалиха осветлението в салона на първа класа, докато стюардесите приемаха последните поръчки за вечерта.

8.

Роб се е изтегнал на креслото, докато Лесли за пореден път разопакова играчките си: цветните тетрадки, моливите, малкия касетофон, от който не бе имало нужда предишния ден, гумичката за триене. Джъстин е придобил затворническа бледност, около очите му се е появила паяжина от ситни бръчки. Всеки лекар би му предписал чист въздух.

— Казахте, че нямате нищо общо с убийството на съпругата си в смисъла, за който намекваме — напомня му Лесли. — А какъв друг смисъл би могло да има, ако позволите да запитаме? — Тя се навежда напред през масата, за да улови по-добре думите му.

— Трябваше да я придружавам.

— До Локикоджо?

Той поклати глава.

— До езерото Туркана?

— Навсякъде.

— Това тя ли ви го каза?

— Не. Тя никога не ме е упреквала за нищо. Никога не сме се поучавали един друг. Ако някога сме спорили за нещо, то е било за методите, не за целите. Арнолд никога не е бил пречка между нас.

— За какво точно спорехте? — пита Роб, който не е способен да измени на буквализма си.

— След като загубихме бебето, аз дълго молих Теса да се съгласи да я отведа обратно в Англия или в Италия. Готов бях да я заведа където поиска. Но тя не искаше и да чуе. Имала, слава богу, своя лична причина да живее, и тази причина била тук, в Найроби. Тук срещнала ужасяващи социални неправди, страшни престъпления, както тя се изразяваше. Това бе всичко, което ми позволяваше да знам. В моята професия заученото невежество е доведено до висша форма на изкуство. — Джъстин се обръща към прозореца и поглежда навън с невиждащи очи. — Вие виждали ли сте как живеят хората в тукашните гета?

Лесли поклаща глава.

— Тя ме заведе веднъж. В пристъп на слабост, както ми обясни по-късно, понеже искала да се запозная с работното й място. Гита Пиърсън дойде с нас тогава. Гита и Теса бяха много близки. Толкова си приличаха, че беше чак смешно. Майките и на двете навремето били лекарки, а бащите им — адвокати; и двете израснали в католически семейства. Отидохме в някакъв здравен център. Четири бетонни стени, ламаринен покрив и хиляда души, които чакат на опашка пред вратата. — За момент Джъстин забравя къде е. — Бедността в такива мащаби си е цяла отделна наука, която не може да се изучи за един следобед. Във всеки случай след този ден винаги когато вървях по Станли Стрийт… — той се поспира — аз виждах тази картина пред очите си. — След ловките увърталия на Удроу думите му звучат като изповед. — Ужасната несправедливост, това страшно престъпление, за което тя все ми говореше, я крепеше жива. Нашето бебе беше мъртво от пет седмици. Оставена сама вкъщи, Теса можеше с часове да гледа в една точка на стената. Мустафа ми се обаждаше по телефона в мисията: „Елате си, господарю, тя е болна, болна е!“ Но не бях аз този, който можеше да я съживи. Единствено Арнолд. Той я разбираше. Арнолд споделяше тайната й. Само като чуеше колата му да спира пред къщи, тя се оживяваше. „Какво ми носиш?“ Искаше да каже: какви новини? Информация? Развитие на обстановката? След като той си тръгнеше, тя се затваряше в работната си стаичка и не излизаше по цяла нощ.

— На компютъра ли работеше?

За миг Джъстин се размърдва неспокойно в креслото си. После му минава.

— Тя си имаше своите книжа, имаше си компютъра. Имаше си и телефон, но по него винаги говореше много предпазливо. Имаше си Арнолд всеки път, когато той успяваше да се откъсне.

— И вие нямахте нищо против, така ли? — Роб цинично се подхилва; заядливият му тон този път звучи крайно неуместно. — Вашата жена да осъмва будна в очакване на благородния рицар?

— Теса беше отчаяна. Ако й бяха нужни и хиляда като Блум, аз пак нямаше да имам нищо против.

— А самият вие нищо ли не знаехте за ужасното престъпление? — настъпва Лесли, която не се оставя лесно да я убедят. — Абсолютно нищо? За какво става въпрос, кои са жертвите, кои са основните участници? Те двамата пазеха всичко в тайна от вас. Блум и Теса в съдружие, а вие така и нищичко не знаете, така ли?

— Бях им дал всичката нужна свобода — упорито твърди Джъстин.

— Просто не разбирам как човек може да живее по този начин. — Лесли пуска тетрадката и разтваря безпомощно ръце. — Хем заедно, хем разделени. Така, както го описвате, все едно, че сте били вечно скарани, че не сте си говорели… или нещо още по-лошо.

— Ние не живеем — напомня й Джъстин. — Теса е мъртва.

Тук те биха могли да си помислят, че времето на интимните изповеди е изтекло и че следва период на глупаво объркване, дори на отричане от вече казаното. Само че Джъстин едва сега започва. Той внезапно се изправя като войник, ръцете му се отпускат по шевовете на панталоните и остават там до второ нареждане. Гласът му е възстановил отчетливостта си. Някаква дълбоко скрита вътрешна енергия го прави да звучи плътно и гръмко в застоялия въздух на трапезарията на семейство Удроу, из който още се носи възкиселият дъх на снощния сос.

— Теса беше толкова пламенна във всичко — гордо обявява той; това е поредният цитат от безкрайните речи, които е съчинявал в течение на дългите часове самота. — От самото начало много харесвах това у нея. Тя бе твърдо решена да роди дете още веднага. Смъртта на родителите й бе оставила празнота, която трябваше да се запълни без отлагане. „Защо да чакаме, докато мине сватбата?“ Аз се опитвах да я възпирам. А не трябваше. Кой знае защо, се правех на старомоден и конвенционален. „Добре тогава — каза ми тя. — Ако трябва да сме женени, за да имаме деца, хайде да се оженим незабавно.“ И така, отидохме в Италия и се оженихме там, на място, а колегите ми изпопадаха от смях. — Самият Джъстин изглежда доста развеселен. — „Куейл е откачил! Старият Джъстин се жени за дъщеря си! Теса кога се яви на матура?“ Когато след тригодишни опити тя най-после забременя, и двамата плакахме от радост.

Той спира да говори, но никой не бърза да вземе думата.

— Бременността я промени, но само за добро. Теса сякаш порасна с наближаващото майчинство. Привидно си оставаше все така лекомислена, но дълбоко отвътре я обзе чувство на отговорност. Хуманитарната й дейност също придоби по-дълбок смисъл. Чувал съм, че това е нещо обичайно. Това, което преди бе някакъв вид изява, изведнъж се превърна в призвание, в мисия на живота й. Бременна в седмия месец, тя по цял ден се грижеше за болните и умиращите в гетото, а вечер идваше с мен на поредния скучен дипломатически прием в града. Колкото повече наближаваше да роди, толкова по-решена изглеждаше да промени света. Не само за нашето дете. За всички деца. По това време си бе наумила, че ще ражда в африканска болница. Ако се бях опитал да я придумам, може би щеше да се съгласи да отиде в частна клиника, но това щеше да означава, че съм я предал.

— Как така? — пита Лесли.

— Теса правеше ясна разлика между видяна и споделена болка. Видяната болка е за журналисти и дипломати. Видяната болка е за показване по телевизията, тя трае, докато гледаме, и изчезва веднага след като щракнем копчето. Според Теса тези, които само виждат болката и не правят нищо, за да я предотвратят, с нищо не са по-добри от онези, които умишлено я причиняват. Това са лошите самаряни.

— Но тя правеше нещо, за да я предотврати — възразява Лесли.

— Оттук и желанието й да постъпи в африканска болница. В моменти на крайност тя казваше, че ще отиде да роди детето ни в гетото Кибера. За щастие Арнолд и Гита успяваха с общи усилия да я вразумят. Арнолд е световен капацитет по човешкото страдание. Той не само е лекувал жертви на изтезания в Алжир, но и сам е бил изтезаван. Заслужил е членството си в братството на мъчениците. За разлика от мен.

Роб се хваща за последните му думи, сякаш ги чува за пръв, а не за дванайсети път.

— Е, при това положение каква е вашата роля в цялата комбинация? Нещо като резервна гума, така ли? Изчаквахте някъде там, горе, недосегаем с дипломатическата си болка и с разните комисии на високо равнище.

Ала търпението на Джъстин е безгранично. Има моменти, когато доброто възпитание не му позволява да влиза в спор.

— Теса ме бе освободила от изпълнението на служебния ми дълг, както самата тя се изразяваше — признава засрамено той. — Измисляше какви ли не доводи, за да ми спести неудобството. Твърдеше, че и от двама ни има нужда в този свят: аз да бутам системата отвътре, а тя да тегли отвън. „Аз вярвам в моралната държава — обичаше да казва тя. — Ако вие, дето сте в системата, не си вършите работата, то какво остава за нас, които сме извън нея?“ Това си беше чиста софистика, и двамата прекрасно го разбирахме. Системата нямаше нужда от моята длъжност. Самият нямах нужда от нея. Какъв беше смисълът от всичко това? Да представям доклади, които никой не чете, да предлагам мерки, които никой не обсъжда. Теса не знаеше какво е това предателство. Освен в моя случай. Аз я предадох изцяло.

— Тя страхуваше ли се от нещо? — пита Лесли меко, за да не наруши интимността на неговата изповед.

Джъстин се замисля, после си позволява да се поусмихне, докато си припомня нещо.

— Веднъж се похвали на американската посланичка, че „страх“ е единствената мръсна дума, която няма място в речника й. Нейно превъзходителство не се засмя на шегата.

Лесли се усмихва, но усмивката й не трае дълго.

— А решението й да роди в африканска болница? — пита тя, докато очите й пробягват по изписаните редове. — Бихте ли ми казали кога бе взето то?

— Теса се бе сприятелила с една жена от гетата, които редовно посещаваше. Уанза, презимето не го знам. Та Уанза страдала от някаква загадъчна болест. Предписано й било специално лечение. Двете бяха попаднали в една и съща болнична стая в „Ухуру“, където много се сближили.

Дали долавят нотката на боязън в гласа ми? — пита се Джъстин. Той самият я чува твърде отчетливо.

— Знаете ли от какво е била болна?

— Само в най-общи линии. Болестта й била сериозна и можело опасно да се влоши.

— Да не би да е имала СПИН?

— Не знам дали болестта й беше свързана със СПИН. Мисля, че те се бояха от нещо друго.

— Не е много обичайно една жена от гетото да ражда в болница, не мислите ли?

— Тя беше под наблюдение.

— Под чие наблюдение?

За втори път на Джъстин му се налага да цензурира нещо, което се готви да каже. По природа той не е лъжец и му е трудно да се преструва.

— Предполагам, че на една от специализираните клиники. В нейното гето. Тя живееше в нещо като отделно селище от тенекиени бараки. Както виждате, не знам нищо повече. Като си помисля, наистина е забележително колко неща успявах да изключа от съзнанието си с усилие на волята.

— И Уанза умря, така ли?

— Да, през последната нощ от престоя на Теса в болницата — отвръща Джъстин, който с радост използва случая, за да изостави предпазливостта и да се впусне в подробности: — Бях прекарал цялата вечер в болничната стая. Теса настоя да си отида вкъщи и да поспя няколко часа. Същото бе казала малко преди това и на Арнолд и Гита. Тримата се редувахме да дежурим при нея. Арнолд дори си беше донесъл походно легло. В четири сутринта Теса ми позвъни. В стаята й нямаше телефон, та бе помолила да се обади от бюрото на старшата сестра. Беше много уплашена, почти в истерия. Теса, дори когато е в истерия, никога не повишава глас. Каза ми, че Уанза е изчезнала. Бебето й също. Когато се събудила през нощта, леглото на Уанза било празно, а кошчето на бебето изчезнало. Аз веднага отидох с колата до болницата „Ухуру“. Едновременно с мен пристигнаха Арнолд и Гита. Теса беше безутешна. Сякаш в течение на няколко дни бе изгубила второ дете. С общи усилия тримата едва я убедихме, че би било по-добре за нея да се върне вкъщи, за да се възстанови от шока. Сега, когато Уанза беше вече мъртва, а и бебето липсваше, нямаше никакъв смисъл да остава повече в тази стая.

— Теса видя ли трупа?

— Поиска да го види, но й отговориха, че не е желателно. Уанза била мъртва, а брат й отнесъл бебето в родното си село, при майка си. От гледна точка на болницата въпросът беше приключен. Болниците не обичат да се занимават с мъртъвци — добавя той, мислейки си за Гарт.

— А Арнолд видя ли трупа?

— Беше твърде късно. Трупът бил изпратен в моргата и там изчезнал.

Очите на Лесли се разтварят от непресторено изумление; Роб, който седи от другата страна на Джъстин, се навежда напред и вдига касетофона от масата, за да се убеди, че малките колелца на касетата се въртят.

— Трупът е изчезнал?! Един труп не може току-така да изчезне! — възкликва той.

— Напротив! Доколкото съм чувал, в Найроби това е обичайна практика.

— Ами смъртният акт?

— Мога да ви кажа само това, което знам от Арнолд и Теса. Не съм чувал нищо за никакъв смъртен акт. За такъв просто не се споменава.

— А протоколът от аутопсията? — Лесли отново се включва в разпита.

— Доколкото знам, няма такова нещо.

— В болницата при Уанза идваха ли на свиждане посетители?

Джъстин се замисля и явно не вижда причина да не отговори:

— Брат й Киоко. Той спеше свит на пода до леглото й, когато не бе зает да й пъди мухите. Гита Пиърсън също присядаше до нея всеки път, когато идваше да види Теса.

— Някой друг?

— Един лекар, бял. Така мисля, не съм сигурен.

— Не сте сигурен, че беше бял?

— Не съм сигурен, че беше лекар. Бял мъж в бяла престилка. Със слушалки, окачени на врата.

— Сам ли идваше?

— Придружаваха го група студенти. — Прословутата предпазливост отново легна като сянка върху гласа му. — Поне за такива ги сметнах. Млади, с бели престилки. — С по три златни пчелички, избродирани на предния джоб, би могъл да добави той, но предпазливостта му го възпря.

— Защо мислите, че са били студенти? Теса ли ви каза?

— Не.

— Или може би Арнолд?

— Нито веднъж не чух Арнолд да каже нещо за тях. Всичко това са мои предположения. Бяха млади, това е.

— А този, който ги водеше? Докторът, ако действително е бил такъв. Арнолд каза ли нещо за него?

— Не и пред мен. Ако е имал някакви възражения, той ги е изказал пред самия човек. Онзи, със слушалките.

— Във ваше присъствие ли?

— Дори не и достатъчно близо, че да мога да ги чуя. — Или поне да чуя достатъчно, добавя той наум.

Също като Лесли Роб е проточил шията си напред, за да не изпусне нито дума.

— Моля, уточнете се.

Джъстин вече уточнява. Той е сключил временно примирие с разпитващите го, сега е част от техния екип. Но предпазливостта не го напуска. В уморените му очи се чете съмнение.

— Арнолд дръпна човека настрани. Онзи, същият, със слушалките. Хвана го за ръката и го дръпна в един ъгъл. Двамата заговориха помежду си като колеги. Тихо и встрани от останалите.

— На английски ли разговаряха?

— Така мисля. Когато Арнолд говори на френски или на суахили, жестовете му са някак по-различни. — А когато говори на английски, тембърът му става по-писклив, добавя Джъстин наум.

— Опишете ни го. Оня, със слушалките — нарежда му Роб.

— Едър, широкоплещест, набит. Грубоват. Размъкнат. Смътно си спомням, че беше с велурени обувки. Стори ми се донякъде странно, че един лекар може да носи велурени обувки, макар да не можех да преценя какво точно е странното. Във всеки случай обувките съм ги запомнил. Бялата му престилка беше зацапана, не от нещо конкретно, просто така. Велурени обувки, зацапана бяла престилка, червендалесто лице. Иначе приличаше на човек от шоубизнеса. Ако не беше престилката, можеше да мине за импресарио. — И три златни пчели, позацапани, но ясно различими на предния джоб, същите като на медицинската сестра от афиша на летището, помисли си Джъстин. — Стори ми се някак засрамен — добави внезапно той и сам се изненада от думите си.

— Засрамен от какво?

— От собственото си присъствие. От това, което върши.

— Защо мислите така?

— Избягваше да поглежда към Теса. Към когото и да било от нас. Очите му шареха навсякъде, само не и към нас.

— Цвят на косата?

— Рус към рижав. Лицето му беше зачервено като на алкохолик. Рижавата коса го подсилваше. Познавате ли го? Теса много искаше да разбере кой е.

— Имаше ли брада? Мустаци?

— Беше гладко избръснат. Всъщност не. Имаше набола брада, поне на един ден. Златиста на цвят. Тя на няколко пъти го попита за името му, но той отказваше да се представи.

Роб отново се включва в разпита с присъщата си безцеремонност.

— За какво ви се стори, че си говорят? — настоява да знае той. — Спореха ли? Приятелски ли разговаряха? Или може би се канеха един друг на обяд? Как ви изглеждаше отстрани?

Предпазливостта го обзема отново. Нищо не съм чул. Само ги видях отдалеч.

— Арнолд сякаш го укоряваше… протестираше за нещо. А онзи отричаше, отбраняваше се. Стори ми се… — Джъстин се спира, за да подбере внимателно думите си. Не се доверявай на никого, беше му казала Теса. На никого, освен на Гита и Арнолд. Обещаваш ли? Обещавам, бе отвърнал той. — Стори ми се, че не за пръв път спорят за нещо. Сякаш продължаваха започнат преди време спор. Поне с такова впечатление останах. Сякаш присъствах на възобновен спор между стари противници.

— Явно доста сте мислили по въпроса.

— Да, така е. — В гласа на Джъстин се прокрадва съмнение. — Стори ми се също, че английският не му е роден език.

— Но не сте обсъждали тези неща с Теса или с Арнолд?

— Когато човекът си отиде, Арнолд се върна до леглото на Теса, премери й пулса и й каза нещо на ухото.

— И вие пак не чухте нищо, така ли?

— Не, и не беше нужно да го чуя. — Доста неубедително звучи, казва си той. Я опитай пак. — Това бе една роля, с която бях започнал да привиквам — обяснява Джъстин, избягвайки погледите и на двамата. — Искам да кажа, да стоя настрани от техния кръг на интереси.

— Какви лекарства даваха на Уанза? — пита Лесли.

— Нямам представа.

Имаше отлична представа. Отрова. Тъкмо бе довел Теса вкъщи от болницата и стоеше на стълбището към семейната спалня, на две стъпала зад нея, стиснал в ръце чантичката с тоалетните й принадлежности и сака с първите дрешки и пеленки на Гарт, без да смее да й помогне, защото Теса, упорита както винаги, много държеше да се изкачи сама по стълбите. В мига, в който тя се олюля, той пусна чантите и я подхвана, преди още коленете й да бяха поддали, и усети ужасяващата лекота на тялото й, разтърсвано от отчаяни, безнадеждни ридания. Теса плачеше не за Гарт, а за Уанза. „Те я убиха!“ — изхлипа тя право в лицето му, докато той я притискаше към себе си. „Джъстин, тия мръсници убиха Уанза! Убиха я с тяхната отрова.“ Кой я уби, скъпа? — попита той, отмахвайки с ръка мокрите й от пот коси от бузите и челото. Кой я уби? Кажи ми. Обвил ръка около измършавялото й тяло, той нежно я понесе нагоре по стълбите. Кои са тия мръсници, скъпа? Кажи ми кои са. „Мръсниците от «Трите пчели». Тия гадове, тия мошеници, които само се правят на лекари! Които влизат и не поглеждат към нас.“ За какви лекари говориш? Той я повдигна и нежно я положи върху леглото, без да й даде възможност дори да се олюлее. Имат ли имена тези лекари? Кажи ми, моля те.

От дълбочината на спомените си той като в просъница чува гласа на Лесли, която му задава същите въпроси в обратен ред.

— Името Лорбиър говори ли ви нещо, Джъстин?

Ако не се чувстваш уверен, излъжи — заклел се бе вътрешно той. Ако си в ада, излъжи. Ако не вярваш на никого, дори на себе си, излъжи. Ако трябва да бъдеш лоялен само към мъртвите, излъжи.

— Боя се, че не — бе неговият отговор.

— Не сте го чували дори случайно? Например по телефона? При разговор между Арнолд и Теса например? Лорбиър — германец, холандец, евентуално швейцарец…

— Името Лорбиър не ми говори абсолютно нищо.

— А Ковач? Унгарка, тъмнокоса, минава за красавица?

— Има ли собствено име? — С това той отново казва: не, не съм чувал, но този път е искрен.

— И да има, никой не го знае — отвръща Лесли; в гласа й се прокрадва примирение. — Емрих? Също жена, блондинка. Не ви ли говори нещо? — Победена, тя хвърля молива на масата. — И така, Уанза е мъртва — казва тя. — Официално. Убита от някакъв лекар. И до днес, шест месеца след смъртта й, вие не знаете от какво точно. Просто е умряла.

— Причините за смъртта й не са ми известни. Ако Теса и Арнолд са ги знаели, не са ми казали.

Роб и Лесли се отпускат едновременно в креслата като двама спортисти, решили да си отдъхнат за пет минути. Роб се протяга е разперени ръце и театрално въздъхва, докато Лесли остава леко приведена напред, подпряла с ръка брадичката си, а по умното й лице е изписана тъга.

— Значи не си съчинявате всичко това? — пита тя Джъстин през полусвитите пръсти на ръката, която подпира лицето й. — Цялата тая история за умиращата Уанза, за нейното дете, за онзи прословут лекар, които толкова се срамувал, за прословутите студенти с бели престилки? Твърдите, че цялата история, която ни разказахте, не е една голяма лъжа от начало до край?

— Що за абсурдно предположение! Защо, за бога, да ви губя времето и да си съчинявам всичко това?

— В „Ухуру“ няма болничен картон, нито каквито и да е документи на името на Уанза — обяснява унило Роб, отпуснат в креслото. — Има за Теса, също и за бедничкия Гарт. Но за Уанза няма нищо. Просто не фигурира. Никога не е стъпвала в болницата, поне според болничния архив; никога не е приемана за лечение, никога не е преглеждана от лекар, било то истински или самозван; никой не е наблюдавал случая, никой не й е назначавал терапия. Детето й не се е раждало, не е умирало, трупът й не е изчезвал, понеже никога не е съществувал. Моята колежка Лес разговаря с няколко от сестрите, но те до една не са в течение, нали така, Лес?

— Някой е успял да поговори с тях преди мен — тихо допълва Лесли.

Чул мъжки глас зад себе си, Джъстин рязко се извърна. Беше стюардът, дошъл да се осведоми за нуждите и удобството му. Ще има ли мистър Браун нужда от помощ при сваляне на облегалката? Благодаря, мистър Браун би предпочел да я остави изправена. Ами при включване на видеото? Не, благодаря, наистина не е необходимо. Не би ли искал мистър Браун да му сваля щората на прозореца? Не — натъртено, — благодаря, предпочитам прозорецът ми да остане широко отворен към космоса. А какво би казал мистър Браун за едно топло одеялце? Воден единствено от неизлечима учтивост, Джъстин прие одеялото и с облекчение впи поглед обратно в бездънния мрак зад прозореца. Съзира Глория, която нахлува, без да чука, в трапезарията с тежък поднос, отрупан със сандвичи. Докато старателно намества подноса върху масата, тя изкривява, доколкото й позволяват мускулните връзки, очите си към тетрадката на Лесли — напразно усилие, както се оказва, защото с влизането й Лесли предвидливо е обърнала на нова страница.

— Ще имате милост над нашия гост, нали, милички? И без това много му се събра напоследък, нали, Джъстин?

След бърза целувка по бузата на Джъстин и театрален поклон към тримата, които като един скачат да й отворят вратата, тяхната тъмничарка напуска килията, натоварена с празните чаши от чая.

За известно време след нахълтването на Глория връзката на разговора се загубва. Тримата дъвчат съсредоточено сандвичите си, Лесли отваря нова тетрадка — този път синя, а Роб с пълна уста изстрелва серия на пръв поглед несвързани въпроси.

— Познавате ли някого, който пуши цигари „Спортсман“? — пита той с такъв тон, сякаш пушенето на цигари „Спортсман“ само по себе си е углавно престъпление.

— Не, доколкото си спомням. Ние и двамата ненавиждахме цигарения дим.

— Нямам предвид някой, който непременно да ви е бил на гости, а изобщо.

— Не, не познавам такъв.

— Познавахте ли някого, който притежава всъдеходен пикап с удължено шаси, зелен на цвят, в добро състояние, с кенийски регистрационни номера?

— Върховният комисар се хвали, че има брониран джип, който не съм виждал, но едва ли имате предвид нещо подобно.

— Има ли между познатите ви мъже някой над четирийсет, с войнишка стойка, добре сложен, със слънчев загар и лъснати обувки?

— Боя се, че не се сещам — признава Джъстин, който вътрешно се усмихва, доволен, че разговорът се е изместил от опасната зона.

— Чували ли сте за някакво място, наречено Марсабит?

— Струва ми се, че да. Точно така. Марсабит. Чувал съм, разбира се. Защо питате?

— Аха. Добре. И ние сме чували. Та къде се намира?

— В периферията на пустинята Халби.

— Значи източно от езерото Туркана?

— Ако не ме лъже паметта, там някъде. Някакъв административен център. Сборище на скитници от целия северен район.

— Били ли сте там?

— Уви, не.

— Познавате ли някого, който е бил?

— Не, не мисля.

— Имате ли представа какви условия предлага Марсабит на изморения и угрижен пътешественик?

— Мисля, че има нещо като хотел. И полицейски участък. И природен резерват.

— Но никога не сте ходили там? — Не, Джъстин не е бил там. — Нито пък сте изпращали някого? Двама души, ако трябва да бъдем точни. — Не, Джъстин не е изпращал никого. — Че откъде тогава познавате мястото? Да не сте ясновидец?

— Когато получа назначение в дадена държава, отделям време да проуча картата.

— До нас достигат приказки, Джъстин, за някакъв зелен всъдеходен пикап с удължено шаси, който уж бил пренощувал в Марсабит два дни преди убийството — търпеливо обяснява Лесли, когато ритуалният изблик на агресивност затихва. — С двама бели пътници, които по описанието приличат на ловци. Яки, добре сложени, горе-долу на ваша възраст, с дрехи в маскировъчен цвят и лъснати обувки. Роб вече ги описа. Не са разговаряли с никого освен помежду си. Не са флиртували с групата шведски туристки на бара. Купили си всичко от магазинчето при хотела. Гориво, цигари, бира, храна за няколко дни. Цигарите били „Спортсман“, бирата „Уайткап“ в бутилки. „Уайткап“ се продава само в бутилки, не в кутии. Отпътували на следващата сутрин, готвели се да прекосят пустинята. При условие, че са карали непрекъснато, до вечерта щели да стигнат бреговете на Туркана. Може би чак до залива Алия. В близост до мястото на убийството са намерени празни бирени бутилки. Марка „Уайткап“. И фасове от цигари „Спортсман“.

— Мога ли да попитам дали хотелът в Марсабит има книга за гости, или това би било твърде опростенчески поглед върху нещата? — пита Джъстин.

— Страницата липсва — обявява тържествуващо Роб, който няма търпение да се намеси в разговора. — Откъсната е. И не само това: персоналът на хотела в Марсабит не помни нищо. Толкова са уплашени, че не помнят и собствените си имена. Някой си е побъбрил с тях насаме, както предполагаме. Вероятно същите хора, които са разговаряли със сестрите в болницата.

Ала това е лебедовата песен на Роб в ролята му на екзекутор на Джъстин Куейл и той самият сякаш си дава сметка за това обстоятелство, защото, докато се мръщи и подръпва нервно ухото си, изражението на лицето му е почти извинително. Междувременно Джъстин се изнервя. Погледът му бяга от Роб към Лесли и отново се връща на Роб. Очаква следващите въпроси и когато те не идват, той задава своя:

— Проверихте ли къде е регистриран въпросният автомобил?

Двамата полицаи се разсмиват.

— Тук, в Кения?!

— В някоя застрахователна компания например. Колите се застраховат все пак, съществуват официални вносители, оторизирани сервизи. Едва ли има чак толкова много зелени всъдеходни пикапи с удължено шаси в Кения. Може да се направи проверка, стига някой да има желание.

— Тукашната полиция работи по случая — подхвърля Роб. — До началото на четвъртото хилядолетие, ако сме търпеливи, може и да открият собственика. Вносителите на тази марка също се правят на ударени, ако трябва да си го кажем направо — продължава той, поглеждайки лукаво Лесли. — Някаква малка фирмичка на име „Бел, Баркър и Бенджамин“, известна повече като „Трите пчели“. Чувал ли си за тях? Пожизнен президент им е някой си сър Кенет К. Къртис, играч на голф, мошеник от класа. Приятелите му го наричат Кени Кей. Нещо да ти говори?

— Кой в Африка не познава „Трите пчели“! — казва Джъстин; внезапно всичките му сетива се изострят. Ако се съмняваш, излъжи. — А за сър Кенет съм чувал, разбира се. Интересен образ.

— Обект на всеобща любов?

— Думата е възхищение. Собственик е на един от популярните футболни отбори в Кения. Носи бейзболна шапка, обърната назад с козирката — добавя той с такова искрено отвращение, че двамата се разсмиват.

— Доколкото знам, „Трите пчели“ са доста усърдни в бизнеса, но резултатите им невинаги са на ниво — продължава Роб. — Много са услужливи, но услугите им са все едни такива, мечешки. „Няма проблем, господин полицай. До обяд ще имате отговор!“ От една седмица все това слушаме!

— Боя се, че тук така се работи — оплаква се Джъстин с тъжна усмивка. — Опитахте ли се да изкопчите нещо от застрахователните компании?

— „Трите пчели“ се занимават и със застраховане на моторни превозни средства. Е, нормално. Безплатна застраховка, когато купиш кола от тях. Само че това не ни помага много. Във всеки случай не и за проследяване на зелени всъдеходни пикапи с удължени шасита в добро състояние.

— Разбирам — казва безизразно Джъстин.

— Теса никога ли не ги е взимала на мушка? — пита Роб с най-небрежен тон. — „Трите пчелички“, а? Този Кени Кей се навърта доста близко до трона на Мой, което само по себе си би било достатъчно, за да се наостри жена ти. Е?

— Сигурно ги е забелязала — отвръща неопределено Джъстин. — Все някога са й привлекли вниманието. Иначе не би могло да бъде.

— С което би трябвало да се обясни и не дотам безрезервната готовност на почитаемите управители на „Трите пчели“ за оказване на съдействие при нашето скромно разследване на случая с тайнствения пикап, както и на още едно-две обстоятелства, непряко свързани с него. Тази компания е доста могъща и в други области, не е ли така? Като се почне със сироп за кашлица и се стигне до частни реактивни самолети, или поне те така твърдят, нали, Лес?

Джъстин се усмихва разсеяно, но не прави опит да продължи разговора в тази посока; дори устоява на изкушението да спомене за откраднатата емблема на Наполеон или за абсурдното съвпадение, че родът на Теса също произхожда от остров Елба. Още по-неразумно му се струва да разказва за нощта на изписването й от болницата, когато бе заявила, че мръсниците от „Трите пчели“ са убили Уанза с отровата си.

— Но не са били в черния й списък, казваш — настъпва Роб. — Което е наистина странно, като се има предвид какво говорят за тях многобройните им критици. „Железен юмрук в желязна ръкавица“, така ги бе нарекъл един член на парламента по повод на някакъв отдавнашен скандал, вече не помня какво. Не вярвам на него да му излезе скоро късметът за безплатно сафари в Африка, ти какво мислиш, Лес?

— Изключено — съгласява се Лес.

— Кени Кей и „Трите пчели“. Звучи като название на рокгрупа. Само че, доколкото поне на теб ти е известно, тъкмо те не са били обект на някой от кръстоносните походи на Теса, ако правилно съм разбрал.

— Доколкото ми е известно, не — отвръща Джъстин; начинът на изразяване на Роб го кара леко да се усмихне.

Роб обаче не се предава.

— В резултат, да речем, на някакви скандални разкрития, направени от нея и Арнолд по време на рутинните им инспекции? На някакви събрани доказателства за известни нарушения, ъъъ, в областта на фармацията? Теса доста е разбирала от медицина, ако не се лъжа. А също и Кени Кей, когато не е бил зает да играе голф с момчетата на Мой или да хвърчи насам-натам със своя Гълфстрийм, търсейки да купи нови компании.

— Така си е — отвръща Джъстин с такава незаинтересованост, че те едва ли могат да очакват да получат повече информация по въпроса.

— Значи, ако ви кажа сега, че през последните седмици Теса и Арнолд са подали многобройни сигнали до най-различни поделения от системата на „Трите пчели“ — чрез писма, телефонни обаждания, молби за срещи и така нататък — и че всеки път ония са ги разигравали, без да предприемат нищо, ти ще ми отговориш, че нищо такова не си забелязал. Това беше въпрос, така че отговори, ако обичаш.

— Боя се, че така ще отговоря.

— Теса написва цяла поредица най-остри писма лично до Кени Кей. Всички са предадени на ръка и заведени в деловодството или са изпратени с препоръчана поща. Звъни на секретарката му по три пъти на ден и я бомбардира с електронна поща. Опитва се да го пресрещне на входа на резиденцията му край езерото Найваша или пред многобройните лъскави офиси на компанията, но охраната му го предупреждава навреме и той се измъква през задния вход за голямо забавление на персонала. Ама всичко това ти го чуваш за пръв път и нека бог да ти е на помощ!

— Дали ще ми помага бог, или не, всичко това го чувам за пръв път.

— Нещо не си много изненадан…

— Така ли? Колко странно. Аз пък си мислех, че съм изумен. Може би не изразявам чувствата си по подходящ начин — сопва се Джъстин със смесица от гняв и сдържаност, която така изненадва другите двама, че те едновременно вдигат глави и стреснато го поглеждат, сякаш едва ли не се готвят да му отдадат чест.

Ала Джъстин не обръща внимание на реакциите им. Неговите заблуди имат напълно различен произход в сравнение с тези на Удроу. Докато Удроу отчаяно се мъчи да забрави всичко, Джъстин е обсаден отвсякъде от полуизбистрени спомени — кратки реплики между Блум и Теса, които доблестно се е старал да пропуска покрай ушите си, но които сега изплуват в съзнанието му против волята му; постепенно обземащата я ярост, замаскирана с упорито мълчание всеки път, когато името на вездесъщия Кени Кей се произнасяше наблизо — например във връзка с предстоящото му избиране в Камарата на лордовете, за което в клуба „Мутайга“ се разпространяваха всякакви прогнози като за резултатите от конни надбягвания; слуховете за възможно сливане на „Трите пчели“ с някакъв друг многонационален конгломерат с още по-чудовищни размери. Той си припомня за обявения от нея безкомпромисен бойкот на всички продукти на „Трите пчели“ — кръстоносния й поход срещу империята на Наполеон, както иронично го наричаше тогава — от хранителни продукти и перилни препарати, които домашните й прислужници не смееха да купуват под страх от смъртно наказание, до крайпътните заведения и бензиностанции и продаваните в тях горива и моторни масла, които Джъстин нямаше право да използва, поне когато пътуваха заедно; спомни си за гневните й ругатни, щом зърнеше гигантските билбордове на „Трите пчели“ с откраднатата емблема на Наполеон.

— Много се говори за някакви радикални движения, Джъстин. — Лесли вдига глава от изписаните листа пред себе си, за да прекъсне за пореден път хода на мислите му. — Теса заемаше ли радикални позиции? По нашия край радикален значи нещо като терорист. „Ако не си съгласен с тях, сложи им бомбата“ — нещо такова. Ама Теса не беше от тях, нали? Нито Арнолд. Или може би бяха?

Отговорът на Джъстин звучи така, сякаш многократно е редактиран и после педантично наизустен.

— Теса смяташе, че безотговорната гонитба на печалби от страна на големите корпорации ще унищожи планетата, особено регионите на развиващите се и нововъзникналите държави. Под прикритието на инвестиции западните капитали разрушават природната среда, като същевременно издигат на власт прогнили клептократични режими. Такава беше нейната позиция. В днешно време е трудно подобна теза да бъде наречена радикална. Чувал съм тя да се излага в официалните коридори на властта и в институциите на международната общност. Дори в комисията, чиито член съм аз. — За миг Джъстин млъква; пред очите му изплува охраненото тяло на Кени Кей, което се подрусва в открития електромобил по зелената морава на голфклуба „Мутайга“, в компанията на Тим Донъхю — престарелия шпионин номер едно на Британската мисия. — По силата на този аргумент самото предоставяне на финансова помощ за Третия свят си е прикрита експлоатация — продължава той. — От тази помощ печелят единствено страните донори, които получават лихвите от заемите, местните политици и държавни служители, които прибират своя пай във вид на рушвети и комисионни, както и западните предприемачи и търговци на оръжие, които реализират най-тлъстите печалби. А жертви са обикновените хора, особено онези, които са изтласкани от родните си места, бедните и най-бедните. А също и децата, оставени без бъдеще — завършва той с цитат от Теса, докато същевременно си мисли за Гарт.

— Вие лично вярвате ли в това? — пита Лесли.

— Твърде късно е да вярвам в каквото и да било — малодушно отвръща Джъстин, после се смълчава за миг, преди да добави малко по-уверено: — Теса беше наистина рядко явление. Юрист, вярващ в справедливостта.

— Защо бяха тръгнали за разкопките на Лийки? — настъпва Лесли, след като мислено си е отбелязала предишния отговор.

— Може би Арнолд е бил изпратен там от своята неправителствена организация. Самият Лийки не е от онези, дето не се интересуват от благоденствието на местното население.

— Може би — промърморва Лесли, докато замислено си води бележки в зелената тетрадка. — Тя познаваше ли го лично?

— Не мисля.

— А Арнолд?

— Нямам представа. Защо не запитате самия Лийки?

— Мистър Лийки не беше чувал за нито един от двамата до миналата седмица, когато узнал за инцидента по телевизията. Сега той е в Найроби през повечето време, опитва се да придаде по-приемлив вид на режима на Мой, но нещо не му се чува гласът.

Роб търси с очи погледа на Лесли; тя едва забележимо кима с глава. Той се протяга напред и побутва касетофона през масата по-близо до Джъстин — гледай, един вид, да говориш в тази машинка.

— Та какво представлява бялата чума, ако изобщо съществува? — Тонът му е язвителен, сякаш ако наистина има такова нещо, за това е виновен единствено Джъстин. — Бялата чума — повтаря той, след като Джъстин не отговаря веднага. — Какво представлява? Хайде, говори.

Лицето на Джъстин отново е стоически неподвижно. Гласът му се е дръпнал навътре в официалната си черупка. Пътищата, които се откриват пред мисълта му, са изцяло проправени от Теса, но този път той ще ги измине сам.

— Бялата чума е едно от простонародните наименования на туберкулозата — обявява той. — Дядото на Теса навремето умрял от тази болест. Като дете тя присъствала на смъртта му. Теса имаше една книга със същото заглавие. — Той пропуска да добави, че тази книга бе лежала на нощното й шкафче, докато не я прибра в чантата „Гладстон“.

Сега е ред на Лесли да застане нащрек.

— Тя поради тази причина ли проявяваше специален интерес към болестта?

— Не знам да е проявявала специален интерес към някоя болест. Както казах, хуманитарната й работа в гетата предполагаше най-разнородни медицински интереси. Туберкулозата беше една от болестите, с които Теса се сблъскваше непрестанно.

— Но нали дядо й е умрял от туберкулоза, Джъстин?

— Теса презираше пошлата сантименталност, с която тази болест се третира в литературата. — Джъстин говори сякаш на себе си; гласът му е станал неестествено рязък. — Кийтс, Стивънсън, Колъридж, Томас Ман… Тя все казваше, че ако някой намира туберкулозата за романтична, е трябвало да прекара няколко часа край постелята на дядо й.

Роб отново среща погледа на Лесли и тя отново му кима едва забележимо.

— При това положение сигурно ще се изненадате да чуете, че при едно неофициално претърсване на апартамента на Блум открихме фотокопие от старо писмо на Теса, изпратено до директора за маркетинг и пласмент на „Трите пчели“, с което тя го предупреждава за нежеланите странични ефекти на един нов противотуберкулозен препарат, който „Пчелите“ се опитват да пробутат на пазара?

Джъстин не се колебае дори и за миг. Деликатната посока на разпита задейства позадрямалите му инстинкти на дипломат.

— Защо да се изненадам? Организацията на Блум се интересува професионално от всякакви лекарствени препарати, които се предлагат на Третия свят. Медикаментите са в основата на най-големите скандали в Африка. Ако нещо олицетворява най-пълно бездушието на Запада към страданията на африканците, това е ужасяващият недостиг тъкмо на медикаментите, от които има най-голяма нужда, както и безобразно високите цени, на които фармацевтичните компании продават стоката си през последните трийсет години. — Той отново цитира Теса, но този път с нищо не показва, че това е цитат. — Сигурен съм, че самият Арнолд е написал десетки подобни писма.

— Това беше скрито, отделно от останалите — поправя го Роб. — Навито на руло с няколко страници технически описания, от които не разбрахме абсолютно нищо.

— Да се надяваме, че Арнолд ще ви ги дешифрира, когато се върне — отвръща нацупено Джъстин, който дори не си дава труд да прикрие отвращението си от факта, че тия двамата са тършували из вещите на Блум в негово отсъствие и са чели кореспонденцията му.

— Теса имаше собствен лаптоп, нали? — продължава разпита Лесли.

— Да, така е.

— Каква марка?

— Не мога да кажа точно. Знам само, че беше малък, сив на цвят и японски.

Лъже. При това без да му мигне окото. Те го знаят; и той знае, че те го знаят. По лицата на двамата се изписва разочарование; загубено е приятелското доверие помежду им. Лицето на Джъстин остава непроменено; изразът му на упорито предизвикателство е едва прикрит от дипломатическата учтивост. Той се е готвил за този двубой в продължение на дни и нощи, като тайничко се е надявал, че до него все пак няма да се стигне.

— Тя го държеше в кабинета си, нали? Заедно с всичките си записки, тетрадки, с дъската си за съобщения и резултатите от разследванията.

— Да, когато не го носеше със себе си.

— А писмата си… информациите си на него ли пишеше?

— Мисля, че да.

— И от него изпращаше електронната си поща?

— Доста често.

— А вадеше ли си разпечатки?

— Понякога.

— Преди пет-шест месеца Теса е написала един доста обемист документ, около осемнайсет страници плюс няколко приложения. Жалба относно констатирана професионална недобросъвестност. Доколкото знаем, нещо, свързано със здравната или фармацевтичната практика, може би и е двете. Въз основа на действителен случай, описващ много сериозен инцидент, разиграл се тук, в Кения. Показвала ли ти е нещо такова?

— Не.

— Нито пък си го чел сам, искам да кажа, без нейно знание?

— Не.

— Значи не знаеш нищо по въпроса. Това ли искаш да кажеш?

— Боя се, че да. — Последното е изречено е извинителна усмивка.

— Просто се чудим дали това не би могло да има нещо общо е тежкото престъпление, което тя си е мислела, че разследва.

— Разбирам.

— И дали „Трите пчели“ не са замесени по някакъв начин в това престъпление.

— Няма нищо невъзможно.

— Само че тя не ви е показвала нищо такова, нали? — не се отказва Лесли.

— Както вече неведнъж ви казах, Лесли, не, не ми е показвала. — Джъстин за малко не добавя „уважаема госпожо“.

— Смятате ли, че „Трите пчели“ са замесени по някакъв начин?

— Уви, нямам никаква представа.

Само че има. Пълна представа. Това се случи по онова ужасно време, когато той си казваше, че е на път да я загуби; по времето, когато младото й лице се втвърдяваше с всеки изминал ден, а в очите й блестеше решимостта на фанатик; по времето, когато тя прекарваше по цели нощи, сгърбена над лаптопа в малкия си кабинет, заобиколена от купища хартии, надписани, номерирани и нашарени с тайнствени обозначения като адвокатско досие; по времето, когато тя се хранеше, без да вижда какво слага в устата си, после се връщаше към работата си, без дори да му каже „лека нощ“; по времето, когато пред вратата на къщата им безмълвно чакаха да ги приеме плахи селяни от провинцията, после сядаха с нея на верандата и ядяха от храната, която Мустафа им поднасяше.

— Значи тя никога не ви е споменавала за този документ? — Лесли се прави, че не му вярва.

— Боя се, че никога.

— Или пък във ваше присъствие, да кажем, на Арнолд или Гита?

— През последните месеци Теса и Арнолд държаха Гита някак настрана, предполагам, че за нейно добро. Що се отнася до мен, струва ми се, че те всъщност не ми се доверяваха много. Може би си мислеха, че ако се стигне до конфликт на интересите, аз ще остана лоялен към короната.

— А щяхте ли наистина?

Как ли пък не, мисли си той. Но отговорът му съдържа точно дозата двусмислие, която очакват да чуят:

— Доколкото не съм запознат с конкретния документ, боя се, че не мога да отговоря на този въпрос.

— И все пак въпросният документ със сигурност е разпечатан от лаптопа, нали така?

— Много е възможно. Или пък от лаптопа на Блум. Или на някой приятел.

— Та къде е лаптопът?

Безупречно изпълнение. Удроу би могъл да се поучи от своя подчинен. Никакво потрепване на тялото или гласа, никаква пресилена пауза за поемане на дъх.

— Търсих го в списъка на личните й вещи, който получих от кенийската полиция, но напразно. Не можах да го открия, просто не фигурира. Много съжалявам.

— В Локи не са я видели да носи лаптоп — казва Лесли.

— Може би, но там никой не е проверявал личния й багаж.

— Във всеки случай никой от персонала на „Оазис“ не я е видял да носи лаптоп. Когато я закарахте до летището, той у нея ли беше?

— Тя беше с раницата, която винаги вземаше със себе си, когато пътуваше. Раницата също изчезна. Имаше и по-малка ръчна чанта, в която би могъл да се побере лаптоп. Понякога тя го носеше в тази чанта. В страна като Кения не е препоръчително сама жена да се показва на публични места със скъпа електронна апаратура.

— Само че тогава тя не е била сама! — напомня му Роб. В стаята настъпва продължителна тишина — толкова продължителна, че всички с вълнение чакат кой пръв ще я наруши.

— Джъстин — проговаря най-после Лесли, — когато посетихте къщата си миналия вторник, придружен от Удроу, какви вещи взехте със себе си?

Джъстин се преструва, че се мъчи да си спомни.

— Ами… семейни документи… частна кореспонденция във връзка с банковите сметки на Теса… няколко ризи, чорапи… един тъмен костюм за погребението… някои дрънкулки със сантиментална стойност… две вратовръзки.

— Друго?

— Нищо, за което се сещам в момента. Не, нищо.

— Нещо, за което не се сещаш? — дразни го Роб.

Джъстин се усмихва уморено и не отговаря.

— Говорихме с Мустафа — казва Лесли. — Попитахме го: Мустафа, къде е лаптопът на мис Теса? Даде ни противоречиви отговори. Ту Теса го била взела със себе си, ту не го била вземала, ту журналистите го били откраднали впоследствие. Единственият човек, когото не спомена, сте вие. Ние пък си казахме, че се опитва да ви прикрие, при това не много умело.

— Аз пък бих казал, че така ви се пада, след като се опитвате да притискате домашната прислуга.

— Не сме го притискали — отвръща Лесли; в гласа й за пръв път се долавя раздразнение. — Напротив, държахме се извънредно внимателно. Попитахме го и за дъската й за съобщения. Защо по нея има толкова кабарчета и дупки от кабарчета, а никакви забодени бележки? Аз ги разтребих, вика. Сам ги бил разтребил, без чужда помощ. Не чете английски, няма право да се докосва без разрешение до личните й вещи, а изведнъж взел, че й разтребил дъската за съобщения. А какво направи с бележките, питаме го ние. Изгорих ги, вика. Кой ти каза да ги изгориш? Никой. Кой ти каза да ги свалиш от дъската за съобщения? Никой. Може би мистър Джъстин? Той най-малко от всички. А пък на нас ни се струва, Джъстин, че Мустафа ви прикрива, при това не много умело. Струва ни се, че вие, а не Мустафа сте прибрали бележките. Струва ни се, че вие сте взели и лаптопа, а той само се опитва да ви прикрие.

Джъстин за пореден път е изпаднал в онова състояние на заучено спокойствие, което е едновременно добродетел и проклятие в неговата професия.

— Боя се, Лесли, че не взимате под внимание културните различия между нас. По-вероятното обяснение е, че лаптопът е отпътувал с нея за езерото Туркана.

— Бележките от дъската също, така ли? Не ми се струва много вероятно, Джъстин. А да сте взели случайно дискетите й, когато си бяхте в къщата?

На това място — но само за миг — Джъстин сваля гарда. Докато едната половина от съзнанието му е заета да отрича, другата трескаво търси отговор на собствените си въпроси.

— Не, но си признавам, че ги търсих навсякъде. В тях се съдържаше основната част от юридическата й кореспонденция. Тя често пращаше електронни писма на адвоката си по най-различни въпроси.

— Но така и не ги намерихте.

— Дискетите винаги бяха на бюрото й — протестира той, обзет от желание да сподели с тях проблема. — В една красива лакирана кутийка, подарък от същия адвокат за миналата Коледа. Те двамата са не само първи братовчеди, но и близки приятели. На кутийката имаше надпис с китайски йероглифи. Теса беше помолила някаква китайка от хуманитарните организации да й го преведе. За нейна голяма радост се оказа жлъчна тирада против омразния Запад. Предполагам, че кутийката се намира на същото място, където е и лаптопът. Най-вероятно Теса е взела и дискетите със себе си в Локикоджо.

— За какво й е притрябвало да ги взема? — пита недоверчиво Лесли.

— Не разбирам много от информационни технологии, макар че не би трябвало да е така. В полицейския списък на вещите й не се споменава нищо за дискети — подсказва той, като се надява да реагират.

Роб размисля върху казаното.

— Каквото и да е имало в дискетите, най-вероятно фигурира и в лаптопа — заявява той. — Освен ако първо го е презаписала, а след това е изтрила файловете от твърдия диск. Но защо да прави такова нещо?

— Теса беше извънредно предпазлива, казвам ви.

Поредната пауза за размисъл, към която се присъединява и Джъстин.

— Та къде значи са документите й сега? — грубовато пита Роб.

— На път за Лондон.

— С дипломатическа поща?

— С каквото сметна за най-подходящо. От Форин Офис ми оказват цялото необходимо съдействие.

Може би нещо в думите му напомня на Лесли за увъртанията на Удроу, защото тя вече седи на ръба на стола, като едва се сдържа да не избухне.

— Джъстин!

— Да, Лесли.

— Теса се занимаваше с разследвания. Не е ли така? Да оставим дискетите. Да оставим лаптопа. Къде са записките й — всичките й записки? Къде са те физически сега, в момента? — пита настойчиво тя. — Къде са бележките от дъската?

Джъстин отново играе заучената роля. На първо време той се скрива зад гримаса на доброжелателно раздразнение, с която иска да покаже, че се издига над детинщините на събеседничката си.

— Между личните ми вещи, разбира се. Ако ме питате точно в кой куфар, въпросът ви доста ще ме затрудни.

Лесли изчаква дишането й да се успокои.

— Бихме желали да ви помолим да разтворите целия си багаж, ако обичате. Бихме желали да слезем на долния етаж, още сега, и да ни покажете всичко, което сте взели от къщи във вторник.

Тя се изправя на крака. Роб също, като при това пристъпва към вратата, готов да се заеме с огледа. Само Джъстин остава неподвижен на мястото си.

— Боя се, че това е невъзможно.

— Как така? — сопва се Лесли.

— По същата причина, заради която изобщо взех документите. Те са лични и от частен характер. Нямам никакво намерение да ги предоставям за оглед на вас или на когото и да било, докато не се запозная с тях лично.

По лицето на Лесли избиват червени петна.

— Ако тук беше Англия, Джъстин, щях да ви връча заповед за обиск, преди да се усетите.

— Само че, уви, тук не е Англия. Нямате право да ме обискирате, а и доколкото ми е известно, нямате никакви други права и официални правомощия.

Лесли се прави, че не чува какво й говори.

— Ако тук беше Англия, щях да донеса заповед за обиск и да претърся тази къща от мазето до тавана. За начало щях да иззема от вас всяка дрънкулка, всяко парче хартия или дискета, която сте задигнали от кабинета на Теса. А също и лаптопа. После щях да разнищя всичко.

— Но, Лесли, вие вече веднъж претърсихте моя дом! — спокойно протестира Джъстин, без да става от стола си. — Не мисля, че Удроу ще стои безучастен, докато претърсвате и неговия, как ви се струва! Във всеки случай аз не ви позволявам да се отнасяте с моите вещи така, както сте се отнесли с вещите на Арнолд.

Лицето на Лесли е вече мораво и изкривено от гняв, като на жена, с която са се отнесли незаслужено несправедливо. Побледнял, Роб разглежда с печална нега свитите си, бездейни юмруци.

— Утре ще видим — многозначително казва тя, докато двамата излизат.

Само че въпросното утре така и не настъпва въпреки заканата. Джъстин прекарва нощта седнал на ръба на леглото в очакване на Роб и Лесли със заповедите им за обиск и полицейските призовки, подкрепени от цял взвод кенийски полицаи, които да им съдействат при изпълнение на служебните им задължения. Той безплодно спори със себе си за възможни тактики на увъртане и скривалища — дейност, която заема съзнанието му вече дни наред. Изрежда наум всякакви дупки и фуги в стените, пода и тавана — къде? Решава да вербува Глория за съучастник, но после се отказва. Спира се и последователно отхвърля Мустафа, прислужника на Глория, накрая и Гита Пиърсън. Ала единственото, което чува през този ден за своите инквизитори, е краткият отчет на Милдрен, че двамата следователи от Англия са били извикани спешно другаде и че не, все още няма никакви следи от Арнолд Блум. А когато настъпва денят на погребението, следователите все още са по спешност другаде, или поне така смята Джъстин, който оглежда събралите се оплаквачи и брои отсъстващите приятели.

Самолетът навлиза в зоната на вечното зазоряване. През прозореца на първа класа се виждат вълните на замръзналото море, които беззвучно се носят нанякъде в безцветната безкрайна пустош. Наоколо пътниците спят в неестествени пози, като трупове в морга, завити с неща, които в полумрака приличат на бели савани. Някаква жена е отметнала ръка в неподвижен жест, сякаш е била застреляна, докато е махала за сбогом. Устата на друг пътник е застинала в беззвучен вик, мъртвешката му ръка го държи за сърцето. Сам в седалката си с изправена облегалка, Джъстин отново се извръща към прозореца. Отвън пробягва отражението на собственото му лице заедно с лицето на Теса и на други хора, които някога, много отдавна, е познавал.

9.

— Е, това ако не е гадория! — Оплешивяващата мъжка фигура с размъкнат кафяв шлифер сграбчи Джъстин, изтръгна натоварената количка за багаж от ръцете му и го задуши в мечешката си прегръдка. — Абсолютна, тотална гадост, скапан живот! Най-напред Гарт, сега пък Тес…

— Благодаря, Хам — каза Джъстин, като се опита да го прегърне на свой ред, което не бе никак лесно с ръце, пристегнати като в усмирителна риза от желязната хватка на другия. — Благодаря ти, че дойде да ме посрещнеш. Аз ще нося чантата, благодаря. Ти вземи куфара.

— Щях да дойда на погребението, ако ми беше разрешил. Божичко, Джъстин!

— По-добре, че остана тук да държиш фронта — отвърна меко Джъстин.

— Тоя костюм топли ли? Вън е голям клинчарник, особено след слънчева Африка.

Артър Луиджи Хамънд беше единствен старши съдружник в адвокатската къща „Хамънд и Манзини“ с офиси в Лондон и Торино. Бащите на Хам и Теса бяха следвали по едно и също време в Юридическия факултет в Оксфорд, а по-късно и в Милано. Двамата се бяха оженили на обща церемония в Торино за две сестри — италиански аристократки, и двете знаменити красавици. Докато едната сестра раждала Теса, другата била бременна с Хам. Двете деца израснали заедно като брат и сестра, прекарвали ваканциите си на остров Елба, ходели на ски в Кортина Д’Ампецо, завършили едновременно университета — Хам като тройкаджия и герой на отбора по ръгби, Теса с пълно отличие. След смъртта на родителите на Теса Хам се беше вживял в ролята на мъдрия вуйчо — ревностно управляваше нейните имоти, инвестираше парите й по най-благоразумния начин, като не й отпускаше почти нищо за харчене, изобщо използваше авторитета на преждевременната си плешивина, за да обуздава пристъпите на прахосничество на братовчедка си, като същевременно все пропускаше да й представи сметка за адвокатския си хонорар. Хам беше едър, розов и лъскав, с блестящи малки очички и пихтиести бузи, които се тресяха като желе от всяка усмивка, гримаса или друг порив на вътрешна енергия. Когато Хам играе покер, обичаше да казва Теса, съперниците му знаят всяка ръка, преди още той да я е осъзнал, само като следят лицето му, докато вдига картите си една по една.

— Защо не я набуташ тая пущина в багажника? — прогърмя гласът на Хам, докато двамата се опитваха да се сврат в миниатюрната му кола. — Е, добре, може и на пода. Какво толкова носиш в нея, хероин ли?

— Кокаин — влезе му в тон Джъстин, докато очите му дискретно пробягаха по редиците коли, покрити със скреж. На паспортния контрол две служителки с демонстративно безразличие му бяха кимнали да преминава, без да го проверят. В залата за получаване на багажа двама костюмирани мъже с безизразни лица и отличителни табелки на реверите оглеждаха всички пристигащи, с изключение на него. През две коли от тази на Хам беше паркиран бежов форд, а на предната седалка мъж и жена съсредоточено разучаваха картата на града. В една цивилизована държава никога не се знае, господа, както обичаше да казва опитният инструктор, който им водеше курса по лична безопасност. Най-удобно е да приемеш, че те следят през цялото време.

— Готови ли сме? — попита притеснено Хам, докато си закопчаваше колана.

Англия беше красива. Ниските лъчи на утринното слънце позлатяваха замръзналите поля на графство Съсекс. Хам караше както винаги — с деветдесет и пет километра в час при ограничение на скоростта до сто и десет, залепен на пет метра зад бълващия черен дим ауспух на първия застигнат камион.

— Много поздрави от Мег — обяви прегракнало той; Мег беше жена му, понастоящем в напреднала бременност. — Цяла седмица не е спирала да реве. Аз също. И сега бих се разревал, ако не се стараех толкова да се владея.

— Съжалявам, Хам — каза простичко Джъстин; и през ум не му минаваше да вини Хам, че е от онези досадни оплаквачи, които търсят утеха от опечаления.

— Само се моля да го хванат най-после тоя никаквец — избухна Хам няколко минути по-късно. — И когато най-после го обесят, да набутат ония копелдаци от Флийт Стрийт в Темза за по-сигурно.

Известно време пътуваха в мълчание; докато Хам ядно се блещеше и ругаеше наум камиона пред тях, Джъстин объркано разглеждаше през прозореца непознатата, чужда страна, на която бе служил през половината от живота си. Бежовият форд ги бе задминал, заменен от тантурест мотоциклетист с черно кожено яке.

— Ти си доста богат, между другото — изтърси Хам, когато полята край пътя отстъпиха място на предградия. — Не че и преди си бил беден, но сега си направо фрашкан с пари. Парите на майка й, на баща й, нейните собствени, всичко накуп. Освен това си единствен попечител на благотворителната й фондация. Теса казваше, че ти знаеш най-добре как да стопанисваш парите й.

— Кога ти е казвала това?

— Месец преди да изгуби бебето. Искаше да е сигурна, че ако се спомине, всичко ще е наред. Какво, по дяволите, можех да направя, човече божи? — попита той, когато мълчанието на Джъстин му се стори като укор. — Тя официално ми беше клиентка, Джъстин. Аз бях неин адвокат. И какво сега, да взема да я разубеждавам? Да ти се обадя и да я издам?

С поглед, прикован в страничното огледало, Джъстин произведе някакви звуци, предназначени да послужат за успокоение.

— Другият изпълнител на завещанието й е Блум — добави яростно Хам. — Изпълнител, вятър! Изпълнител на смъртни присъди, бих казал аз.

Достолепната кантора „Хамънд и Манзини, адвокати“, се намираше в една преградена с железни порти сляпа уличка на име Илай Плейс. Тя заемаше двата последни етажа на стара къща, обитавана предимно от дървояди; по стените висяха маслените образи на знатни предци. Само след два часа двуезични чиновници щяха дискретно да мърморят в оплютите, мазни телефонни слушалки, а млади нимфи да се борят с модерната компютърна техника. Но в седем сутринта Илай Плейс пустееше, ако не се брояха дузината коли, паркирани по протежение на бордюра, и премигващата жълта светлина в криптата на близкия параклис. Превити под тежестта на багажа на Джъстин, двамата мъже се закатериха по скърцащите стълби към офиса на Хам на четвъртия етаж, а оттам до малкия отшелнически апартамент на тавана, току под покрива на сградата. На стената в тясната дневна-кухня-трапезария висеше снимка на един значително по-слаб Хам, триумфално вкарващ гол под възторжените викове на тълпа състуденти. В миниатюрната спалня, където Джъстин влезе да се преоблече, Хам и Мег разрязваха триетажната си сватбена торта, а зад тях италиански пажове с прилепнали клинове надуваха излъскани фанфари. И накрая, в микроскопичната баня, където си взе душ, висеше нескопосано нарисувана маслена картина, изобразяваща семейния дом на Хам в студена Нортумбрия — гледка, която най-добре обясняваше безпаричието на домакина му.

— Тоя гаден вятър отнесе покрива от северното крило, неговата мамица! — гордо изрева Хам от кухнята, докато чупеше яйца и гръмко хлопаше с тиганите. — Комини, керемиди, ветропоказател, часовник, всичко отиде. Добре, че Мег я нямаше вкъщи. Ако се бе случила долу, в градината, шпилът на ветропоказателя щеше да й се забие между лопатките като едното нищо.

Джъстин пусна крана на горещата вода и си ощави китката.

— Представям си колко се е изплашила — съчувствено отвърна той, докато трескаво въртеше студения кран.

— Тя ми изпрати една книжка за Коледа, направо страхотия. — Гръмовният глас на Хам долетя до него през цвърченето на бекона. — Не Мег. Тес ми я изпрати за Коледа. На теб показвала ли я е? А?

— Не помня, Хам. Всъщност май не. — Джъстин си търкаше главата със сапун, тъй като в банята нямаше шампоан.

— Някакъв индийски мистик. Рахми някой си. Звучи ли ти познато? Сега ще погледна как точно му викат.

— Боя се, че не.

— Един вид как да се обичаме, без да се обвързваме прекалено. Доста объркано ми се видя.

С подлютени от сапуна очи Джъстин изръмжа разбиращо.

— „Свобода, любов и действие“. Това й е заглавието. Какво да правя с една гола свобода, любов и тъй нататък? Ами че аз съм женен бе, неговата мамица! Жена ми ще ражда скоро. Освен това съм и католик. Тес също беше католичка, преди да се откаже от религията. Голяма тарикатка се извъди!

— Предполагам, че е искала да ти се отблагодари за всичкото тичане, дето му хвърли заради нея. — Джъстин се надяваше, че моментът е подходящ и гласът му звучи достатъчно равнодушно. Зад стената настъпи тишина, нарушавана само от цвъртенето на мазнината в тиганите. До Джъстин достигна миризма на загоряло, придружена от диви нецензурни крясъци.

— За какво тичане говориш? — запита накрая Хам; в гласа му се прокрадваше подозрение. — Аз пък си мислех, че ти нищо не знаеш, поне такава беше идеята. Това си беше лична тайна на Теса. „Да не се намесва никакъв Джъстин“ — такива й бяха инструкциите. Във всяко нейно писмо имаше по нещо в тоя дух. Като задължителните надписи по опаковките за цигари.

Джъстин напипа слепешком пешкира, но от триенето очите го засмъдяха още по-силно.

— Не че знаех нещо конкретно, Хам. Просто се досещах — обясни той през стената със същото престорено равнодушие. — Какво те караше да правиш? Да ходиш да взривяваш парламента? Да сипваш отрова в язовирите? — Никакъв отговор. Хам беше изцяло погълнат от приготвянето на закуската. Джъстин опипом ровеше в багажа си за чиста риза. — Само не ми казвай, че те е молила да разпространяваш подривни листовки за опрощаване дълговете на Третия свят — добави той.

— Някакви скапани фирмени архиви — достигна до него отговорът на Хам, заглушен от поредното тряскане на тигани. — За теб едно яйце ли да сложа или две? От нашите кокошки са.

— Едно стига, благодаря. Та за какви архиви става въпрос?

— Само с това ме занимаваше. Тъкмо си кажа, че нямам какво да правя и може да се отпусна и да надебелея, и — бум! — пристига съобщение за някакви си фирмени архиви. — Поредният трясък на тигани отклони вниманието на Хам в друга посока. — Разказвал ли съм ти как тя ме мамеше на тенис? Още навремето, в Торино. Истината ти казвам! С тази фръцла играехме на вързано и тя при всеки удар вика: „Аут.“ Може да е на цял метър навътре, а тя: „Аут!“ „Аз съм италианка — вика. — Позволено ми е.“ — „Каква италианка си ти? — викам й аз. — Та ти си чиста англичанка, същата като мен.“ Един господ знае какво щях да правя, ако бях спечелил мач. Сигурно щях доброволно да се откажа. Глупости, не! Тя нямаше да ме остави да спечеля, по-скоро щеше да ми отреже главата. Ах, божичко, Джъстин, извинявай!

Когато Джъстин пристъпи в дневната-трапезария, на масата пред него се извисяваше мазна купчина бекон, яйца, печени наденички, препържен хляб и домати. Хам стоеше като вкаменен, закрил устата си с ръка, ужасен и съкрушен от нескопосаната си метафора.

— Та за какви фирми все пак ставаше дума, Хам? И недей да ми се пулиш такъв. Отяжда ми се, като те гледам.

— Ставаше дума за правата на собственост — промълви Хам през дебелите пръсти на ръката си, докато тялото му бавно се отпусна върху стола от другата страна на миниатюрната кухненска маса. — Цялата работа беше в това чии са правата на собственост върху две пикливи фирми, регистрирани на остров Ман. Знаеш ли някой друг да й е викал Тес? — запита той, все още смутен от гафа. — Освен мен де.

— Не съм чувал. Във всеки случай не вярвам и тя да е чувала, нямаше да го допусне. Името Тес си беше твоя запазена територия.

— Толкова я обичах, душата си давах за нея!

— И тя много те обичаше. Та за какви фирми става въпрос?

— За интелектуална собственост. Не си мисли, че съм искал да я чукам или нещо такова. Прекалено близки бяхме.

— И с Блум беше така, ако случайно си се чудил.

— Това ли е официалната версия?

— Нито пък е вярно, че той е убиецът. Той е толкова убиец, колкото и аз.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно.

Хам се поразведри.

— Мойта Мег не беше никак сигурна. Ама тя не познаваше Тес колкото мен, нали разбираш? Нашата връзка беше специална. Не може да се повтори. „Теса има приятелчета — виках й. — Просто приятелчета. Сексът няма нищо общо.“ Ще й предам това, което ми каза. Много ще се зарадва. Всичката тая помия в пресата направо ни побърка и двамата.

— Та къде бяха регистрирани тези фирми? Как се казваха? Не им ли помниш имената?

— Помня ги, разбира се. Как няма да ги помня, че нали нашата Тес ми ги набиваше в главата през ден.

Хам наливаше чая с две ръце — с едната стискаше дръжката на чайника, а с другата подпираше капака да не падне. Когато приключи с тази деликатна операция, той с недоволно ръмжене се облегна назад на стола си, като продължаваше да стиска чайника, после изведнъж се наведе напред като бик, който се готви да нападне.

— Добре де — започна настървено той. — В кой бранш според теб трябва да се търси най-потайната, най-лицемерна, лъжлива, измамническа шайка корпоративни тарикати, които имам съмнителното удоволствие да познавам?

— Във военната промишленост — предположи Джъстин без особена оригиналност.

— Не позна. Сред фармацевтичните компании. Те военната промишленост ще я купят и продадат като нищо. Само че аз ги спипах. Знаех, че рано или късно ще ги спипам. „Лорфарма“ и „Фармабиър“.

— Какво?

— Пишеше го черно на бяло в някакъв медицински парцал. От „Лорфарма“ разработили формулата, а от „Фармабиър“ притежавали технологията за производство. Знаех си, че ще ги спипам тия негодници. Отде ги измислят тия шантави имена само!

— Технология за производство на какво?

— На препарата по изобретената формула, тъпако! Какво друго си мислиш, че ще седнат да произвеждат?!

— Каква формула?

— Един господ ги знае. Тя тая работа е като правото, само че още по-объркана. Никога не съм срещал такива думи преди, надявам се да не ги срещам и за в бъдеще. Акционерите им ще се побъркат, ако ги прочетат. Така им се пада, да си знаят мястото.

След закуска двамата слязоха в офиса, за да заключат чантата „Гладстон“ в хранилището, което се намираше до кабинета на Хам. С комично стиснати устни и набожно вдигнати нагоре очи Хам набра комбинацията и задържа тежката стоманена врата, докато Джъстин влезе вътре сам и внимателно положи чантата на пода до купчина поизтрити от времето кожени кутии с емблемата на торинския клон на фирмата, щампована върху капака.

— Не забравяй, че това е само началото — мрачно предупреди Хам, преструвайки се на възмутен. — Нещо като пробна обиколка на пистата преди същинското състезание. После се изреждаха имената на директорите на всички компании, собственост на „Карел, Вита и Хъдсън“ във Ванкувър, Сиатъл и Базел, плюс още хиляда градове и градчета, от Ошкош до Ист Пинър. Плюс въпроси като: „Какво е положението с упорито разпространяващите се напоследък слухове за предстоящ срив на достолепната и благородна фирма «Бълбукане, Бирмингам и Бъзикня» или нещо подобно, известна като «Трите пчели», с пожизнен президент и повелител на вселената някой си Кенет Къртис, рицар на Британската империя?“ Нещо друго не искаш ли да знаеш? — виках си аз. Искаше, и още как. Казвах й да си го свали от интернет, а тя отвръщаше, че всичко е класифицирано или засекретено, или както там му викат, когато не искат всеки негодник да може да наднича в чужди файлове. Виках й: „Тес, момичето ми, имай милост, за бога, та това може да отнеме седмици! Къде ти, направо месеци!“ Да не мислиш, че се трогваше? Нашата Тес да се трогне? Как не! Тя знаеше, че за нея съм готов да скоча от въздушен балон без парашут, само да ми свирне, и го правя като едното нищо.

— Е, и какво излезе накрая?

Хам сияеше от невинна гордост.

— Излезе, че фирмата КВХ със седалища във Ванкувър и Базел притежава петдесет и един процента от ония скапани фармацевтични компании на остров Ман „Лорфарма“ и „Фармабиър“. „Трите пчели“ със седалище в Найроби пък притежават всички права за внос и дистрибуция на въпросната формула, плюс всякакви дериватни препарати, произведени на нейна основа, за цялата територия на африканския континент.

— Хам, ти си невероятен!

— „Лорфарма“ и „Фармабиър“ имат един и същ собственик, Бандата на тримата. Или поне имаха, докато тримата не продадоха своите петдесет и един процента. Въпросната тройка са един мъж и две жени. Мъжът се казва Лорбиър. Лор плюс Биър плюс Фарма равно на „Лорфарма“ и „Фармабиър“. И двете жени са лекарки. Адресът им за кореспонденция е пощенска кутия в Лихтенщайн.

— Как се казват?

— Някоя си Лара. Тук някъде съм си я записал. А, ето! Лара Емрих.

— А другата?

— Забравих й името. Всъщност не, помня го. Ковач. Няма собствено име. Аз се влюбих в Лара обаче. Любимата ми песен. Поне навремето. От „Доктор Живаго“. И Тес много си падаше по нея. Пак по същото време. Ох, тяхната мамица! — Кратка пауза, през която Хам гръмогласно си духаше носа, а Джъстин търпеливо го изчакваше.

— И какво направи с всичката тази безценна информация, след като се сдоби с нея? — подкани го той търпеливо, почти нежно.

— Обадих й се по телефона в Найроби и й прочетох всичко. Тя направо се побърка. Нарече ме герой… — Той прекъсна излиянията си, стреснат от изражението на Джъстин. — Не сме говорили по твоя телефон, глупако! Тя ми позвъни от някаква колежка в провинцията. „Иди до най-близката телефонна кабина, Хам, и ми се обади на този номер. Имаш ли молив?“ Много обичаше да ме командва. Много се страхуваше от телефони обаче. Ако питаш мен, беше развила лека параноя. Ама някои параноици имат истински врагове, не е ли така?

— Във всеки случай Теса имаше — съгласи се Джъстин, а Хам го изгледа някак особено; колкото повече го гледаше, толкова по-особен ставаше погледът му.

— Мислиш, че има връзка ли? — запита той с приглушен глас.

— Какво искаш да кажеш?

— Нашата Тес се е забъркала в някаква каша с фармацевтичните компании, така ли смяташ?

— Не е изключено.

— Божичко, Джъстин! Наистина ли смяташ, че те са й запушили устата? Знам, че не са цвете за мирисане, ама все пак…

— Убеден съм, че всички са убедени филантропи и алтруисти, Хам. До последния милионер.

Настъпи продължителна пауза, прекъсната накрая от Хам.

— Майчице мила. Божичко. Е, няма що. Трябвало е да внимава значи.

— Точно така.

— Аз я накиснах в тая помия. Като й се обадих по телефона.

— Не, Хам. Ти беше готов на всичко заради нея и тя ти беше много благодарна за това.

— Е, няма що. Господи! Мога ли да помогна с нещо?

— Можеш. Намери ми една кутия. Здрава картонена кутия ще свърши работа. Имаш ли нещо такова?

Доволен, че му се възлага задача, Хам изчезна и след доста пъшкане и ругатни се върна с голямо пластмасово чекмедже от размразител на хладилник. Клекнал пред чантата „Гладстон“, Джъстин отключи катинарчетата, откопча кожените каиши и като се стараеше да закрива чекмеджето с тялото си, прехвърли в него съдържанието на чантата.

— А сега бих желал, ако нямаш нищо против, да ми услужиш с няколко от най-скучните папки за наследството на рода Манзини. Със стари дати. Неща, които пазиш, но никога не поглеждаш. Колкото да напълним тази чанта.

Хам му намери и папки — охлузени и оръфани по краищата, точно както ги искаше Джъстин. И му помогна да ги наблъска в празната чанта. И го изчака, докато я закопча и заключи с катинарчетата. После го проследи от прозореца на кабинета си, докато излезе от сляпата уличка с чантата в ръка и си спря такси. И когато Джъстин най-после се скри от погледа му, промълви „Света Богородице!“ и молитвата му към божията майка бе напълно искрена.

— Добро утро, мистър Куейл. Може ли да ви взема чантата? Трябва да я прекарам през рентгена, ако не възразявате. Такива са разпорежданията. По ваше време не е било така, нали? Нито пък по времето на баща ви. Благодаря, сър. Ето ви номерчето, всичко е точно, чисто и редовно, както се казва. — И вече с по-тих глас: — Моите съболезнования, сър. Всички сме покрусени.

— Добро утро, сър! Радвам се да ви видя отново между нас. — И този глас се снишава: — Най-искрени съболезнования, сър. От мен и от съпругата.

— Приемете нашето най-дълбоко съчувствие, мистър Куейл. — Следващият глас, който чува право в ухото си, лъхти на бира. — Мисис Ландсбъри помоли да се качите направо при нея. Добре дошъл у дома.

Само че Форин Офис не е вече дом за Джъстин. Абсурдното претенциозно фоайе, замислено да всява ужас у махараджите от колониите, му въздейства като признание за безсилие. Портретите на надменно усмихнати корсари с перуки по стените вече не се усмихват на него.

— Джъстин? Аз съм Алисън. Ние с вас не се познаваме лично. Какъв ужасен повод да се запознаем! Как сте? — Алисън Ландсбъри се появи с преднамерена сдържаност в четириметровата рамка на вратата, водеща към кабинета й, и със заучено движение стисна дясната му ръка с двете свои. — Всички ние сме потресени, Джъстин. Ние сме просто в шок. А вие сте истински герой. Всичко стана толкова неотдавна, а вие вече сте на линия в министерството. Наистина ли сте в състояние да разговаряте смислено? На ваше място аз не бих могла.

— Чудех се дали не сте научили нещо за Арнолд.

— Арнолд? Ах, да, загадъчният мистър Блум. Боя се, че нищичко не знам. Страхуваме се от най-лошото — каза тя, без да уточнява кое според нея би било най-лошото. — И все пак, той не е британски поданик, доколкото знам? — И добави, видимо облекчена: — Така че нека оставим доблестните белгийци да се погрижат за своя човек.

Кабинетът й беше с височина на два обикновени етажа, с позлатени фризове и черни радиатори от времето на войната, и балконче, което гледаше към една уединена градинка. Имаше и две кресла, а върху облегалката на едното бе поставена жилетката на Алисън Ландсбъри, за да не сбърка някой и да седне на него. Имаше и предварително приготвено кафе в термос, за да не се нарушава интимността на срещата им. Във въздуха висеше неуловимият дъх на други лица, които току-що са си отишли. Четири години като пълномощен министър в Брюксел, три като съветник по отбраната във Вашингтон, преговори си наум Джъстин, цитирайки от официалната сводка. Още три в Лондон, прикрепена към Обединената разузнавателна комисия. Назначена преди шест месеца като главен кадровик на министерството. Единствените послания, разменени помежду ни: едно писмо (оставено без последствия), с което ме приканва да посвия юздите на жена си. Един факс (получен твърде късно), с който ми забранява да посещавам собствения си дом. Джъстин се замисли как ли всъщност изглежда домът на Алисън Ландсбъри и си представи апартамент в една от тузарските сгради от червени тухли в квартала зад „Хародс“, в удобна близост до бриджклуба. Беше жилеста, петдесет и шест годишна, облечена в черно — явно в памет на Теса. На средния пръст на лявата си ръка носеше мъжки пръстен с печат. Джъстин предположи, че е на баща й. На стената в рамка висеше нейна снимка, на която караше двуколка. И още една — не много уместна предвид на обстоятелствата, каза си Джъстин, — на която се ръкуваше с Хелмут Кол. Скоро ще станеш патрон на девически колеж и към теб ще се обръщат с „лейди Алисън“, помисли си той.

— Цяла сутрин премислях всички неща, които за нищо на света не бих ти казала, Джъстин — започна тя, като извиси глас сякаш за да я чуят и от задните редици. — И всички неща, по които е още рано да търсим споразумение помежду си. Например за нищо на света не бих те запитала как виждаш бъдещето си. Нито пък бих ти казала как ние го виждаме. Всички ние все още сме твърде потиснати за подобни разговори — заключи тя, доволна от красноречието си. — Между другото, аз съм като аквариум. Прозрачна отвсякъде. При мен няма нищо скрито. — На масата пред нея имаше лаптоп, който като нищо можеше да е и на Теса. Докато говореше, тя от време на време мушкаше плоския екран със сребриста показалчица, закривена на върха като игла за плетене на една кука. — Има обаче някои неща, които съм длъжна да ти кажа и смятам да го сторя още сега. — Муш с куката. — Така. Първото нещо, което ще ти кажа, се нарича безсрочен отпуск по болест. Безсрочен, защото зависи, разбира се, от мнението на лекарите. По болест, защото ти си болен. Независимо дали го съзнаваш, или не, ти си силно травмиран. — Така значи, казаха ли ти го! Муш още веднъж. — Ние също даваме психологически консултации и оказваме помощ на нуждаещи се. Боя се, че сме натрупали доста богат опит, защото нуждаещи се не липсват. — Печална усмивка и поредно мушване с куката. — Доктор Шанд. Отвън Емили ще ти даде координатите на доктор Шанд. Записали сме ти предварително час за утре в единайсет, но можеш да го смениш, ако не ти е удобен. На Харли Стрийт, къде другаде? Доктор Шанд е жена, надявам се, че нямаш нищо против.

— Никак даже — отвърна сговорчиво Джъстин.

— Къде си отседнал?

— В нашата къща. Тоест в моята. В Челси. Днес се нанасям.

Тя се намръщи.

— Но това не е семейното ви жилище, нали?

— Това е жилището на Теса.

— Аха, разбирам. Но баща ти нямаше ли къща на Лорд Норт Стрийт? Доста красива сграда, ако правилно съм запомнила.

— Продаде я, преди да почине.

— Значи смяташ да живееш в Челси.

— Засега.

— В такъв случай Емили ще трябва да вземе координатите и на тази къща, ако обичаш.

Вниманието й отново се пренесе към компютърния екран. Дали четеше нещо от него, или се опитваше да се скрие вътре?

— Доктор Шанд не дава еднократни консултации, тя провежда цял курс на лечение. Индивидуална или групова терапия, според случая. Насърчава общуване между пациенти със сходни оплаквания. В пълно съответствие със съображенията за национална сигурност, разбира се. — Муш. — А ако пък ти трябва свещеник, ние разполагаме със свещеници от всички религии, така че само ни кажи. Всички те са проверени хора и пред тях може да се говори свободно на всякакви теми. Трябва да се използват всички възможности, стига да не вредят на националната сигурност, така поне смятаме ние. Ако доктор Шанд не ти подхожда, ще ти намерим друг специалист, ти само кажи.

Като нищо ще ми назначиш и акупунктура, помисли си Джъстин. Ала в друго, отдалечено кътче на съзнанието си той се питаше защо ли й трябва да му урежда проверени изповедници, ако той няма никакви тайни за изповядване.

— Ах, да не забравя. Трябва ли ти убежище? — Муш с куката.

— Моля?

— Закътана къща. — Тя акцентира прилагателното закътана. — Някое тихо местенце, далеч от света, където да се скриеш, докато отмине истерията. Където можеш да останеш в пълна анонимност, да си възстановиш душевното равновесие, да се разхождаш на воля из природата, да прескачаш до Лондон, когато ни дотрябваш или ние на теб, и да се връщаш вечер обратно. Тъкмо такова се предлага в момента. Не съвсем безплатно, но много изгодно, субсидирано от правителството на Нейно величество. Може би ще искаш да се посъветваш с доктор Шанд, преди да решиш?

— Ами, ако кажете…

— Вече казах. — Муш. — В последно време ти си претърпял серия от жестоки публични унижения. Как по твоя преценка ти се отразява това?

— Страхувам се, че не съм се появявал много на публични места. Ако си спомняте, лично вие наредихте да се крия.

— Но въпреки това си преживял много. Никой не обича да бъде смятан за измамен съпруг, никой не обича вестниците да се ровят в сексуалния му живот. И все пак ти не ни мразиш. Не се чувстваш гневен, озлобен или унизен. Нямаш намерение да си отмъщаваш. Смяташ да надживееш всичко и да гледаш напред. Разбира се, че така смяташ. Ти си стар служител на министерството.

Несигурен дали последното беше въпрос, укор или просто констатация за издръжливостта му, Джъстин не отговори, като вместо това предпочете да съсредоточи вниманието си върху обречената бегония, която се задъхваше в една саксия, поставена прекалено близо до радиатора.

— Тук някъде имах една докладна от отдел „Кадри“. Искаш ли да чуеш какво пише, или ще ти дойде твърде много за днес? — Тя все пак му подаде докладната. — Разбира се, продължаваш да получаваш заплатата си в пълен размер. Боя се обаче, че семейните надбавки са прекратени, считано от деня, в който си престанал да бъдеш семеен. Това са неща, които просто трябва да приемем, Джъстин, и според моя немалък опит колкото по-рано, толкова по-добре. Получаваш и обичайната сума за аклиматизация при завръщане в родината до изясняване на евентуалното ти преназначение, но само в единичен размер. Е, Джъстин, мисля, че това на първо време ти стига.

— Като пари?

— Като информация, която човек в твоето положение може да смели за един ден.

— Защо? Още нещо ли има?

Тя остави показалката и го погледна право в очите. Преди години Джъстин бе имал дързостта да направи рекламация в един универсален магазин на Пикадили и бе изпитал върху себе си подобен поглед от страна на управителя.

— На този етап, не, Джъстин. Поне ние не знаем да има. Само че знае ли се? Блум се води безследно изчезнал, а пресата ще продължава да рови, докато този ужасен случай не се изясни по един или друг начин. А ти днес имаш обяд с Пелегрин.

— Да.

— Е, ужасно мило от негова страна. Ти се държа доблестно, Джъстин, не се огъна под натиска на събитията и това не остана незабелязано, където трябва. Убедена съм, че си бил подложен на ужасно напрежение. Не само след смъртта на Теса, но и преди това. Трябваше да бъдем по-твърди и да ви върнем своевременно в родината. Проявихме голяма толерантност, защото така ни беше по-лесно, ако трябва да бъда откровена с теб. — Показалката отново мушва екрана; Алисън Ландсбъри се взира в него с нарастващо неодобрение. — Не си давал никакви интервюта, нали? Не си разговарял с никого, официално или неофициално?

— Само с полицията.

Тя пропуска последната реплика покрай ушите си.

— Няма и да разговаряш. Дори „не коментирам“ няма да казваш. В твоето състояние си напълно извинен, ако просто им затвориш телефона.

— Сигурен съм, че няма да ми е никак трудно да го направя.

Муш с показалката. Пауза. Тя поглежда екрана, после Джъстин. После пак екрана.

— У теб няма ли случайно някакви материали или книжа, които ни принадлежат? Които са, как да се изразя, наша интелектуална собственост? Вече са те питали, но аз съм длъжна да те попитам още веднъж в случай, че си попаднал на нещо или попаднеш на нещо в бъдеще. Е, попадал ли си на нещо?

— Нещо, което е било на Теса ли?

— Имам предвид нейните извънбрачни занимания. — Тя не побърза да уточни какви биха могли да бъдат те. А когато накрая го стори, Джъстин изведнъж си даде сметка, може би с голямо закъснение, че през цялото това време Теса сама по себе си бе представлявала чудовищно оскърбление за Алисън Ландсбъри, позор за нейната школа, класа, пол, родина; позор за дипломатическата служба, която бе опетнила; и че по тази логика самият той, Джъстин, бе послужил за троянския кон, чрез който тя се бе вмъкнала в цитаделата. — Имам предвид данни, с които тя би могла да се сдобие, законно или не, в хода на своите разследвания или както там ги наричаше — добави Ландсбъри с нескрито отвращение.

— Не разбирам дори какво се очаква от мен да търся — оплака се Джъстин.

— И ние не знаем със сигурност. И наистина ни е трудно да разберем как изобщо е успяла да се замеси във всичко това. — Внезапно яростта, която от дълго време клокочеше в нея, започна да прелива навън. Джъстин беше сигурен, че тя не го прави нарочно, във всеки случай бе положила големи усилия, за да се сдържи. Но явно не можеше повече да се владее. — Предвид на всичко, което знаем по случая, е наистина невероятно, че жена като Теса е успяла да попадне на такова място. Портър сам по себе си е отличен като шеф на мисия, но в случая не мога да не си мисля, че и той носи част от вината за сегашната ситуация.

— За какво по-точно?

Тя се спря толкова внезапно, че той чак се стресна. Като влак, който внезапно се ударя в ограничителните буфери в края на коловоза. Очите й останаха приковани в екрана на компютъра. Показалката беше още в ръката й, но тя не посегна повече с нея. Накрая леко я положи върху бюрото, като гвардеец от почетен караул, който полага оръжието си, след като е изстрелял погребален салют.

— Горкият, Портър — каза тя.

— Какво Портър? — запита Джъстин.

— Те двамата бяха невероятно мили, пожертваха всичко за бедното дете.

— И аз мисля така. Но какво точно са пожертвали?

Тя сякаш споделяше смайването му. Нуждаеше се от него като съюзник, с когото заедно да хулят Портър Колъридж.

— На такъв пост е ужасно, ужасно трудно, Джъстин, да прецениш кога трябва да удариш с юмрук по масата. Човек иска да се отнася с хората си като с личности, да бъде в състояние да взема предвид личното положение на всеки един от тях. — Ако Джъстин си бе помислил за миг, че тя ще смекчи атаката срещу Колъридж, жестоко се бе излъгал. Тя просто презареждаше оръжието. — Само че нека си го кажем в очите. Портър беше там, на място, докато ние не бяхме. Ние не можем нищо да предприемем, понеже не знаехме цялата истина. Няма никакъв смисъл да очакват от нас да оправяме кашата ex post facto, ако не сме били уведомени a priori. Така ли е?

— Предполагам, че е така.

— А ако Портър е бил прекалено зает със собствените си семейни проблеми — не че се опитвам да ги отричам, никой не ги отрича, Джъстин, — за да види това, което става под носа му — имам предвид историята с Блум и така нататък, извини ме, — той поне имаше абсолютно надежден заместник в лицето на Санди, много способен служител, винаги подръка, по всяко време, който да му отваря очите при нужда. Което Санди вършеше с най-голямо усърдие. До втръсване. Само че без какъвто и да било резултат. Искам да кажа, за всички е ясно, че тяхното дете — Роузи, или както там й викат, горкото момиченце — заема цялото им внимание. А не това е функцията на един върховен комисар, поне не за това е бил назначен от нас, или ти не мислиш така?

Джъстин придаде смирено изражение на лицето си в знак на съчувствие към нейната дилема.

— Не че ти се бъркам, Джъстин. Просто те питам. Как е възможно, как беше възможно — нека оставим Портър за момент, — та питам, как беше възможно жена ти да се забърка в цял куп дейности, от които ти да нямаш никаква представа? Добре, да кажем, че тя се е смятала за модерна жена. Браво на нея. Живяла си е свой живот, поддържала си е връзките… — Многозначителна пауза. — Не казвам, че е трябвало да я контролираш, това би било прекалено остаряло и еснафско. Просто те питам как стана така, че на практика ти дори не си подозирал за нейните занимания… и разследвания, за това, че тя… как да се изразя? С твое позволение, затова, че тя си е навирала носа там, където…

— Бяхме се споразумели — каза Джъстин.

— Разбира се. Равноправие и всеки си живее живота. Но все пак, Джъстин, под един и същ покрив! Да не би да искаш да ми кажеш, че тя нищо не ти е казвала, нищичко не ти е показвала, нищо не е споделяла с теб? Просто не е за вярване.

— И аз мисля така — съгласи се Джъстин. — Боя се, че така става, когато човек доброволно си завре главата в пясъка.

Ново мушване с показалката.

— Така. Ти ползваше ли компютъра й?

— Какво?

— Зададох ти напълно ясен въпрос. Ползваше ли или по-точно имаше ли достъп до лаптопа на Теса? Може би не знаеш това, но тя е изпратила до Форин Офис документи с доста остър тон. В които се повдигат много сериозни обвинения към определени личности. Обвинения в ужасни неща. От които могат евентуално да произтекат извънредно сериозни последици.

— Извънредно сериозни за кого, Алисън? — запита Джъстин, предпазливо опитвайки се да изкопчи от нея някое безценно зрънце информация.

— Не е важно за кого, Джъстин! — сопна се яростно тя. — Въпросът ми е, у теб ли е лаптопът на Теса и ако не е у теб, то къде се намира в този момент и какво съдържа?

— Отговорът на първия ви въпрос е: никога не сме го ползвали съвместно. Той си беше неин и само неин. Аз дори не знаех как да го стартирам.

— Остави стартирането. У теб ли се намира сега, това те питам. И от Скотланд Ярд са те питали, но ти — напълно мъдро и правилно впрочем — си преценил, че е по-добре той да попадне в наши ръце, във Форин Офис. Ние, разбира се, сме ти много благодарни за това. Отбелязано е където трябва.

Да, това беше едновременно констатация и въпрос, на който се отговаря или с „да“, или с „не“. Ако компютърът е у вас, сложете кръстче в квадрат А, ако ли пък не — в квадрат Б. Беше също така и заповед, и предизвикателство. А доколкото можеше да се съди по втренчения й небесносин поглед, и заплаха.

— А също и всички дискети, ако обичаш — добави тя, когато той не отговори веднага. — Тя си вършеше добре работата, беше компетентен юрист, което усложнява ситуацията още повече. Така или иначе, със сигурност си е архивирала копия от всички файлове, които са представлявали интерес за нея. При създалите се обстоятелства тези дискети също представляват заплаха за националната сигурност и ние бихме желали да ги получим.

— Няма никакви дискети. По-точно нямаше.

— Разбира се, че е имало. Как може да е ползвала компютър, без да архивира файловете на дискети?

— Търсих къде ли не. Просто не намерих нищо.

— Много странно, наистина.

— Нали? И аз мисля така.

— При това положение, виж какво ще те помоля да направиш, Джъстин. Просто ни донеси всичко, с което разполагаш, веднага след като се нанесеш и си разопаковаш нещата. А пък ние ще се оправяме оттам нататък. Така ще ти спестим неприятностите и отговорността. Става ли? Значи се разбрахме. Всичко, което няма отношение към нашите опасения, си е твое и само твое. Ние ще ти направим разпечатки на всеки документ и ще ти ги предадем на ръка. Никой няма да ти ги чете, анализира или запаметява наизуст. Да изпратя ли някого с теб още сега? Това ще ти помогне ли? Да или не?

— Не съм сигурен.

— Не си сигурен, че ти трябва втори човек? Би трябвало да си. Някой колега от твоя ранг, който добре те разбира и ти съчувства? Някой, на когото изцяло можеш да се довериш? Сега вече сигурен ли си?

— Компютърът беше на Теса, нали разбирате? Тя си го беше купила, тя го използваше.

— Е, и?

— Ами просто не съм сигурен дали имате право да ме молите за подобно нещо. Да ви предоставя нейни лични вещи, с които да разполагате както си искате, просто защото тя е мъртва и не може да откаже. — Спеше му се. Той притвори очи за момент, после разтърси глава, за да се разсъни. — Във всеки случай този въпрос засега не стои.

— Защо да не стои, ако мога да попитам?

— Защото компютърът не е у мен. — Той се изправи толкова внезапно, че сам се изненада, но имаше нужда да се протегне и да вдъхне глътка чист въздух. — Най-вероятно кенийската полиция го е откраднала. Те крадат каквото им попадне. Благодаря ви, Алисън. Бяхте много любезна.

На гардероба му отне малко по-дълго време от обичайното, за да си получи обратно чантата.

— Извинете ме, че си тръгвам преждевременно — подметна той, докато чакаше.

— Няма такова нещо, сър — припряно отвърна гардеробиерът и се изчерви.

— Джъстин, скъпи ми приятелю! — Джъстин тъкмо бе отворил уста, за да каже името си на портиера на клуба, когато Пелегрин го изпревари; с тежки стъпки той му се притече на помощ по парадното стълбище, усмихнат с неотразимата си усмивка на професионален добряк, и отдалеч се провикна: — Той е с мен, Джими, вземи му чантата и ми го дай тук. — После енергично разтърси ръката на Джъстин, докато с другата ръка го обгърна през раменете с мощен, недотам английски жест на приятелство и съчувствие. — Във форма ли си? — запита го той по-тихо, като най-напред се огледа, за да се убеди, че в близост до тях няма никой. — Можем да се разходим из парка, ако предпочиташ. Или някой друг път? Ти само кажи.

— Няма нужда, Бърнард. Наистина.

— След оная вещица Ландсбъри сигурно се чувстваш като парцал?

— Ни най-малко.

— Запазил съм маса за двама в трапезарията. Има и бюфет, но там се яде на коляно и са само пенсионери, дето още хленчат по Суец. Ще ходиш ли до тоалетната?

Трапезарията приличаше на гигантска натруфена катафалка с изографисани херувими, прехвръкващи по таван от яркосиньо небе. Мястото, което Пелегрин бе избрал за свещенодействието на обяда, се намираше в един ъгъл, отчасти скрит от полирана гранитна колона и меланхолична драконова палма в сандък. На масите около тях съсредоточено обядваше неизменното братство на Уайтхол с костюми в метално сиво и колежански подстрижки. Това е моят свят, бе й обяснил Джъстин навремето. Когато се ожених за теб, аз все още бях един от тях.

— Я най-напред да отхвърлим важните задачи — тържествено предложи Пелегрин, след като смуглият карибски келнер с мораво сако церемониално им бе поднесъл менютата, оформени като хилки за пинг-понг. Тактичен както винаги, Пелегрин искаше да даде на двамата възможност да посвикнат един с друг, като същевременно се занимават с менюто, така че да не им се налага да си срещат прекалено често погледите. — Полетът поносим ли беше?

— Напълно, благодаря. Преместиха ме в първа класа.

— Прекрасно, прекрасно. Прекрасно момиче, Джъстин — промърмори Пелегрин, вдигнал менюто хилка пред лицето си като параван. — Повече нищо няма да кажа.

— Благодаря ти, Бърнард.

— Висок дух, силен кураж. Майната му на останалото. Месо или риба? Днес е понеделник. Какво ядеше там?

Джъстин познаваше Бърнард Пелегрин, макар и с големи прекъсвания, от началото на дипломатическата си кариера. Беше служил с него в Отава, бяха се засекли за кратко време в Бейрут. В Лондон бяха посещавали заедно курс по оцеляване на заложници и си бяха разменяли безценни съвети, като например как да познаеш, че те следи група въоръжени бандити, които не се боят от смъртта; как да запазиш достойнството си, когато си с вързани очи, ръце и крака и си натикан в багажника на движещ се мерцедес; кой е най-добрият начин да скочиш от висок прозорец, ако стълбището е блокирано, но поне краката ти са свободни.

— Всички журналисти са помияри — обяви авторитетно Пелегрин, все още заровил глава в менюто. — Знаеш ли какво съм намислил да направя някой ден? Ще организирам денонощно наблюдение над тия нахални копелета. Същото, което те направиха с теб, ще им го върна тъпкано. Ще наема няколко биячи да дебнат пред входните врати на ония тежкари от „Гардиън“ или „Нюз ъф дъ Уърлд“, докато си чукат вътре курвите. Да снимат децата им, когато отиват на училище. Да питат жените им как е техният старец в леглото. Ще им покажа аз на тия тъпанари как се чувства човек, когато му досаждат. Не ти ли идваше на моменти да вземеш една картечница и да ги подпукаш от прозореца?

— Всъщност, не.

— И аз не бих го направил. Това са едни неграмотни лъжци и лицемери. Филето от херинга си го бива. От пушената змиорка получавам газове. Панираната писия също е вкусна, ако изобщо обичаш писия. Кажи им да ти я запекат на скарата. — Той драскаше нещо в бележник с неговото име, сър Бърнард П., напечатано с главни букви на всяка страница, като вляво бяха записани названията на ястията, а отдясно имаше колонка от квадратчета, където да се отбележи поръчката. Най-отдолу беше предвидено място за подписа му като член на клуба.

— Бих взел писия. — Пелегрин никога не изслушва събеседника си, спомни си Джъстин. Тъкмо затова си е създал реноме на ловък и безкомпромисен преговарящ.

— На скара?

— Панирана.

— Ландсбъри беше ли във форма?

— В олимпийска.

— Каза ли ти, че е като аквариум?

— Боя се, че да.

— Много държи да наблюдава твоя случай. Говорихте ли за бъдещето?

— Аз съм травмиран и в безсрочен отпуск по болест.

— Скариди?

— Предпочитам авокадо, благодаря — каза Джъстин и видя как Пелегрин отбеляза два пъти коктейл от скариди.

— Сигурно ще ти е приятно да чуеш, че напоследък Форин Офис официално не одобрява консумацията на алкохол от служителите си по време на обяд — каза Пелегрин, като изненадващо озари Джъстин с една от жизнерадостните си усмивки. После и с втора за в случай, че първата е останала незабелязана. Джъстин си спомни, че усмивките на Пелегрин бяха винаги едни и същи — еднакви по интензивност, продължителност и степен на заучена спонтанност. — Само че ти си травмиран, както сам каза, и за теб ще направим изключение. А дългът повелява и аз да ти правя компания. Тук предлагат едно бяло бургундско, съвсем прилично, ако питаш мен. Ти готов ли си да поемеш твоята половина от бутилката? — Сребърното моливче отбеляза бутилка бяло бургундско. — Ти си оправдан, между другото. Отърва се. Измъкна се. Браво. — Той откъсна листа и го затисна със солницата, за да не хвръкне.

— Оправдан от какво?

— От подозрение в убийство, какво друго? Не си убил Теса и шофьора й, не си наел платени убийци да ги пречукат вместо теб, не си обесил Блум за топките от гредата на тавана. Напускаш съдебната зала, петното в биографията ти е изтрито веднъж завинаги. — Листът с поръчката магически бе изчезнал изпод солницата. Сигурно келнерът го бе отнесъл в движение, но Джъстин беше твърде замаян, за да забележи маневрата. — Между другото, чух, че там си се занимавал с градинарство, и обещах на Сели да те попитам какво точно си отглеждал. — Сели беше съкратено от Селин, всяващата ужас благоверна съпруга на Пелегрин. — Екзотични растения? Сукуленти? Боя се, че не ме бива в тази област.

— Ами, кажи-речи, всичко — чу се да казва Джъстин. — Климатът в Кения е извънредно благоприятен. Не знаех, че името ми е било опетнено, Бърнард. Знам, че те си бяха съставили теория по въпроса. Но всичко беше само една мъглява хипотеза.

— Бяха си съставили всякакви теории, бедничките. Доста над правомощията си, ако трябва да бъдем честни. Трябва да ни дойдеш на гости в Дорчестър някой ден. Ще говоря със Сели. За почивните дни. Играеш ли тенис?

— Боя се, че не.

Бяха си съставили всякакви теории, повтори си той наум. Бедничките. Пелегрин говореше за Роб и Лесли така, както Ландсбъри бе говорила за Портър Колъридж. Онова лайно Том еди-кой си се докопа до поста в Белград, тъкмо казваше Пелегрин, и то главно защото министърът не може да го понася в Лондон, а и кой ли може? Дик как-му-беше името ще си получи най-после рицарското звание на предстоящата годишна церемония в двореца, а после, ако всички имаме късмет, ще го изритат нагоре в Министерството на финансите — бог да пази икономиката (шегувам се, разбира се!) — ама как иначе, та нали Дик целува задника на Новата лейбъристка партия цели пет години! Иначе всичко си е постарому. Форин Офис продължава да се пълни с отличниците на провинциалните университети, с разни селяндури от Кройдън с неопределен акцент и с пуловери под саката, като ония, новите, дето вече постъпваха, когато Джъстин се готвеше за Африка. Помни ми думата, след десет години тук няма да остане и един от нас. Келнерът донесе двата коктейла от скариди. Джъстин регистрира пристигането им в забавен кадър.

— Ама те все пак бяха млади, нали? — запита снизходително Пелегрин, възобновявайки реквиема.

— Новопостъпилите? Разбира се.

— Ония, полицайчетата в Найроби. Млади и гладни, да са живи и здрави. Всички сме били някога като тях.

— Сториха ми се доста отракани.

Няколко секунди Пелегрин дъвка намръщено.

— Дейвид Куейл да не ти е случайно роднина?

— Племенник.

— Миналата седмица го назначихме. Само на двайсет и една е, но ние си рекохме: я да го вземем, преди от Ситито да са ни го измъкнали под носа. Моят кръщелник започна преди седмица в Барклис Банк с начална заплата четирийсет и пет хиляди годишно, плюс всички екстри. А е тъп като галош и още има жълто около устата.

— Браво на Дейвид. Не знаех.

— Много е странно, да ти кажа право, че Гридли е решил да изпрати жена в Африка с подобна задача. А е работил с дипломати, познава условията. Жена полицай, моля ти се. Че кой ще я вземе на сериозно там?! Във всеки случай не и момчетата на Мой, това поне е сигурно.

— Гридли? — повтори Джъстин, когато мъглата в мозъка му се поразпръсна. — Това да не е Франк Артър Гридли? Онзи, който отговаряше за охраната на дипломатическия корпус?

— Същият, и господ да ни е на помощ.

— Ами че той е пълен мухльо! Работил съм с него когато бях в Протокола. — Джъстин чу собствения си глас да се извисява над допустимите за този клуб децибели и бързо го понижи.

— Дървена глава — съгласи се весело Пелегрин.

— Откъде-накъде той ще разследва убийството на Теса?

— Прикрепен е към Отдела за тежки углавни престъпления. Специалист по задгранични разследвания. Ти поне познаваш полицаите — каза Пелегрин и натъпка в устата си поредната дажба скариди и хляб с масло.

— Във всеки случай познавам Гридли.

Докато преживяше скаридите си, Пелегрин превключи на телеграфния език на висшата консервативна върхушка.

— Двама млади полицейски служители, единият от които жена. Другият се изживява като Робин Худ. Случаят е сензационен, целият свят тях гледа. Очакват да видят имената си със светещи букви. — Той понамести ленената салфетка на шията си. — И почват да съчиняват разни теории. С какво друго да впечатлят невежите си началници, ако не с една пикантна теорийка. — Той отпи, после потупа устни с крайчеца на салфетката. — Наемни убийци, корумпирани африкански правителства, многонационални корпорации — страхотен материал! Нищо чудно, ако имат късмет, да получат и роля във филма…

— Коя многонационална корпорация са имали предвид? — запита Джъстин, който се престори, че не обръща внимание на отвратителната идея за създаване на филм за смъртта на Теса.

Пелегрин улови погледа му, помисли за момент и се усмихна.

— Фигуративно казано — обясни небрежно той. — Не го взимай буквално. Тия ченгета от самото начало бяха тръгнали по грешна следа — подхвана отново той, после за миг се разсея, докато келнерът доливаше чашите им. — Абе, гнусна работа. Направо гадост. Не ти, Матю. — Последното беше адресирано към келнера в пристъп на снизходителна доброжелателност към етническите малцинства. — Не става дума за теб. Нито пък за някой от членовете на клуба. — Келнерът офейка. — За кратко време са се опитали да го припишат на Санди, можеш ли да си представиш?! Уж бил влюбен в нея и от ревност поръчал да ги очистят и двамата. После, като видели, че от тая работа нищо няма да излезе, превключили на международна конспирация. Най-лесното нещо на света. Подбираш разни взаимно несвързани факти, съшиваш ги криво-ляво, изслушваш неколцина вечно недоволни, дето ги е яд на целия свят, подхвърляш едно-две известни имена, и ето ти цял криминален роман. Нещо подобно правеше и Теса, ако ми позволиш да ти го кажа. Е, ти поне го знаеш.

Джъстин поклати глава с невиждащи очи. Не, това не може да бъде, каза си той. Счуло ми се е. Аз съм още в самолета и чувам гласове.

— Боя се, че не — отвърна той.

Пелегрин имаше малки очички. Джъстин не го бе забелязал преди. Или може би не беше така, но той просто бе свикнал да ги присвива под огъня на врага — а за враг, доколкото Джъстин можеше да прецени, би бил обявен всеки, дръзнал да оспори нещо, казано от него, или — не дай, боже! — да насочи разговора в нежелана и непредвидена посока.

— Писията добра ли е? Трябваше да си вземеш панирана. Не е толкова суха.

Писията е великолепна, увери го Джъстин, като не посмя да добави, че тъкмо панирана се бе опитал да си поръча. А и бялото бургундско си го биваше. Направо беше чудесно. Чудесно, като онова чудесно момиче.

— Значи не ти го е показвала. Големия си труд. Техния голям труд, ако ми позволиш. Това е, което имаш да кажеш по въпроса, и не се отказваш от думите си. Правилно ли съм разбрал?

— Какъв труд? И от полицията ме питаха за някакъв труд. А също и Алисън Ландсбъри, макар и със заобикалки. Какъв труд? — Джъстин се правеше на наивен и започваше сам да си вярва. Отново се опитваше да изкопчи информация, но много предпазливо.

— Значи дори и на теб не ти го е показвала, а само на Санди — каза Пелегрин, като прокара тази информация с глътка вино. — Това ли очакваш да повярвам?

— Какво? — Джъстин се надигна рязко на стола си.

— Ами да. Тайни разговори, срещи, всичко. Както си му е редът. Съжалявам, мислех, че знаеш.

Но сега си доволен, че не съм знаел, помисли си Джъстин, без да откъсва озадачения си поглед от Пелегрин.

— И какво е направил Санди с материала?

— Показал го на Портър. Портър се разтреперил. Той взима решения веднъж в годината, прокарвайки ги с много вода. Та Санди ми го препрати. Съвместен труд с гриф „Поверително“. Грифът е бил поставен не от Санди, а от Теса и Блум. Повръща ми се от хуманитарни светци. Между другото, ако искаш да се поразтушиш, ела на пикника за международни бюрократи. Извинявай, отклоних се.

— И ти какво направи с него? За бога, Бърнард! — Аз съм заблуденият вдовец на края на нервите си. Оскърбеният наивник, нищо, че не съм чак толкова наивен, колкото изглеждам. Възмутеният съпруг, изоставен от своята развратна жена и унизен от нейния любовник. — Ще ми каже ли най-после някой за какво всъщност става дума? — продължи той със същия гневен тон. — Цяла вечност бях нещо като арестант у Санди, а той не обели и дума за някакви тайни срещи с Теса, с Арнолд или с някой друг. За какъв труд става въпрос? На каква тема е този труд? — Той продължаваше да опипва за информация.

Пелегрин се усмихна още веднъж. Още два пъти. Три.

— Значи нищо не знаеш. Много добре.

— Точно така. Нищо не знам. Всичко ми е като мъгла.

— Да живееш с такова момиче, наполовина на годините ти, умно, освободено, отракано, и нито веднъж да не ти хрумне да я запиташ с какво се занимава?

Пелегрин е ядосан, каза си Джъстин. Също като Ландсбъри. И като мен. Всички сме ядосани и не се опитваме да го крием.

— Не, не я питах. Само че тя не беше наполовина на годините ми.

— И нито веднъж не надникна в дневника й, нито веднъж не вдигна уж случайно слушалката на втория телефон? Нито веднъж не прочете кореспонденцията й, не отвори в компютъра й? Нищо?

— Нищо. Отговорът на всички въпроси е: не.

Пелегрин говореше сякаш на себе си, без да откъсва поглед от Джъстин.

— Значи до теб нищичко не достигаше. Ни чул, ни видял, а? Изумително! — Той почти не си даваше труд да скрие сарказма си.

— Тя беше юрист, Бърнард. Не беше дете. Беше извънредно квалифицирана и много интелигентна юристка. Или си забравил?

— Така ли? Не мисля, че съм забравил. — Пелегрин си сложи очилата за четене, за да обезкости рибата пред себе си. С ножа и вилицата той отдели гръбнака, вдигна го нагоре и едва тогава се заоглежда безпомощно като инвалид с надеждата, че келнерът ще го забележи и ще му донесе допълнителна чинийка за костите. — Да се надяваме, че освен Санди не е занимавала никой друг с изложенията си. Тя се бе захванала направо с главния играч, знаем това със сигурност.

— С какъв главен играч? Имаш предвид с теб!

— С Къртис. Със самия Кени Кей, великия мъж. — Пелегрин внимателно положи гръбнака върху появилата се изневиделица чинийка. — Истинско чудо е, че не се е хвърлила пред конете му на състезанията. Но го е изпяла в Брюксел, в ООН, по телевизията, където й падне. Едно момиче като нея си наумява, че е призвано да спасява човечеството, и тръгва да го спасява, потегля на кръстоносен поход и пет пари не дава за последствията.

— Не е вярно — възрази Джъстин, у когото изумлението се бореше с нарастващата ярост.

— Какво каза?

— Теса полагаше големи усилия, за да ме предпази. А също и страната си.

— Как? Като се рови в мръсотията? Като прави от мухата слон? Като досажда на шефа на мъжа си? Като нахлува в кабинетите на свръхзаети мениджъри на компании, и то под ръка с оня тип Блум? Аз не бих нарекъл това стремеж на една жена да предпази съпруга си, а по-скоро най-бързия и сигурен начин да провали кариерата му. Не че и без това кариерата ти бе кой знае колко обещаваща, ако трябва да сме съвсем честни. — Глътка газирана вода за освежаване на гърлото. — Така. Сега вече разбрах. — Двойна усмивка. — Ти наистина не знаеш нищо за страничните й занимания. И продължаваш да го твърдиш.

— Точно така. Нищо не знам. И го твърдя. Аз съм напълно изумен и объркан. От полицията ме питат, Алисън ме пита, ти ме питаш… Наистина ли съм бил в неведение през цялото време? Отговорът е: Да, наистина. Бях и все още съм.

Пелегрин вече клатеше глава, развеселен и невярващ.

— Виж какво, старче. Изслушай ме. Не че имам нещо против теб. Нито пък Алисън. Та значи идват при теб ония двамата. Теса и Арнолд. Хванати за ръце. „Помагай, Джъстин. Изобличихме престъпника. Стара, реномирана британска компания трови беззащитни кенийци, използва ги като морски свинчета, един господ знае какви ги върши с тях. Цели села обезлюдени, трупове се валят по земята, и ето ти доказателствата, черно на бяло! Ти само ги прочети.“ Така ли беше?

— Нищо подобно не е ставало.

— Не съм свършил още. Джъстин, никой не се опитва да те натопи. Тук си между свои. Всички сме ти приятели.

— Забелязах вече.

— Та ти значи ги изслушваш, какъвто си добряк. Прочиташ зловещия им сценарий за Страшния съд от осемнайсет страници и обявяваш, че май нещо им хлопа дъската. Намерили са идеалната тактика, ако искат да съсипят британско-кенийските отношения за следващите двайсет години. Правилно, много умно. Ако Сели се бе опитала да ми свие такъв номер, здравата щях да й насиня задника. И също като теб щях да се преструвам, че нищо не се е случило, че с никого не съм се срещал, което щеше да си бъде вярно. Нали така? Ние ще забравим всичко също толкова бързо, както и ти. Досието ти си остава чисто, черната ти точка от тефтера на Алисън е заличена. Съгласен?

— Никой не се е обръщал към мен, Бърнард. Никой не ми е пробутвал историите си, никакви сценарии за Страшния съд, както ти се изразяваш, не съм виждал. Нито на Теса, нито на Блум, нито на когото и да било. За мен всичко това е пълна мистерия.

— Онази девойка Гита Пиърсън. Коя, по дяволите, е тя?

— Младша служителка в Политическия отдел. Англо-индийка. От местнонаетия персонал. Много интелигентно момиче. Майка й е лекарка. Защо?

— Извън това?

— Приятелка на Теса. Също и моя.

— Тя дали го е виждала?

— Доклада ли? Сигурен съм, че не.

— Защо мислиш така?

— Теса нямаше да й го покаже.

— Но го е показвала на Санди Удроу…

— Гита е твърде крехка. Опитва се да направи кариера при нас. Теса за нищо на света не би я поставила в деликатно положение.

Пелегрин имаше нужда от още сол. Той изсипа малка купчинка сол върху лявата си длан и с двата пръста на дясната ръка я разпредели внимателно върху чинията, след което изтупа ръцете си една в друга.

— Както и да е. Ти поне се отърва — напомни той, сякаш за Джъстин това бе нещо като утешителна награда. — Няма да се налага да ти ходим на свиждане в затвора.

— Каза ми вече. Радвам се да го чуя.

— Това е добрата новина. А лошата е твоят приятел Арнолд. Твой и на Теса.

— Да не са го намерили?

Пелегрин мрачно поклати глава.

— Разкрили са го, но още не са го намерили. Само че не губят надежда.

— Разкрили са го? За какво? Какви ги говориш?

— Мътна е тя, старче. Хич не ти трябва да си напъваш мозъка, особено в твоето състояние. Де да можеше тоя разговор да се проведе след няколко седмици, когато си се поокопитил, но не зависи от мен. Разследванията на убийства по принцип не са предвидени да щадят душевността на индивида. Те протичат по свой начин и със свое собствено темпо. Блум беше твой приятел, Теса твоя съпруга. Не е много благодарна задача да съобщиш на някого, че най-добрият му приятел е заклал жена му.

Джъстин се облещи срещу Пелегрин с непресторено смайване, но Пелегрин бе твърде зает с рибата си, за да го забележи.

— Ами съдебномедицинската експертиза? — чу се да пита той. — Ами зеленият пикап? Ами бирените бутилки и фасовете от цигари? Двамата мъже, забелязани в Марсабит? Ами… и аз не знам вече… ами „Трите пчели“, ами всички онези въпроси, които ми задаваха британските полицаи?

Още докато Джъстин говореше, Пелегрин произведе първата от двете си усмивки.

— Постъпили са нови доказателства, старче. Боя се, че са категорични. — Той си откъсна залък хляб и го налапа. — Ченгетата са намерили дрехите му. На Блум. Заровени в пясъка на брега на езерото. Без сафарито. Него го оставил в джипа за заблуждение. Риза, панталони, бельо, чорапи, маратонки. Знаеш ли какво са намерили в джоба на панталоните? Ключове от автомобил. От джипа. Същите, с които заключил вратата на джипа. Изпипана работа. Вратата хлопва. Чувал съм, че убийците от любов били големи перфекционисти. Заколят някого, после заключат вратата след себе си. Сякаш си заключват съзнанието. Нищо не се е случило, споменът е изтрит. Класическа хватка. — Недоверчивото изражение на Джъстин за миг отвлече вниманието му и той спря да говори. После се съвзе и продължи: — Аз вярвам в Осуалд, Джъстин. Лий Харви Осуалд застреля Джон Фицджералд Кенеди. Сам. Без чужда помощ. Арнолд Блум изперква и убива Теса. Шофьорът се опитва да му попречи, затова той му реже и на него главата. После я хвърля в гъсталака за храна на чакалите. Баста. Колкото и да си фантазираме, накрая идва момент, когато се налага да приемем очевидното. Карамелизиран пудинг или ябълков пай? — Пелегрин направи знак на келнера да донесе кафетата. — Ще ми позволиш ли да ти отправя едно деликатно предупреждение като на стар приятел?

— Моля.

— Ти си в отпуск по болест. Животът ти е ад. От друга страна обаче, си стар служител на Форин Офис, знаеш правилата и си експерт по Африка. При това аз съм ти началник и отговарям за теб. — И за да не си помисли Джъстин, че това бе само сантиментално напомняне за дългогодишните им служебни отношения, добави: — Има доста сладки службици за наши служители, които знаят как да се държат. А има и местенца, където не бих пратил и най-злия си враг. Така че, ако все пак си съхранил, в главата си или другаде, нещичко от така наречената поверителна информация, каквато не би трябвало да притежаваш, то тя принадлежи на нас, а не на теб. Днешният свят е много по-безмилостен от света, в който израснахме. Навъдиха се доста гадни копелета, които не се спират пред нищо, защото има какво да губят. И пипат доста грубо.

Както вече успяхме да го усетим на свой гръб, помисли си Джъстин, затворен в стъклената си капсула. Той се надигна леко от стола си и за своя изненада видя собствения си образ, умножен сякаш в множество огледала. Видя се от всякакви гледни точки, на различна възраст, в различни моменти от живота си. Джъстин като дете, загубен в някоя от стаите на големите фамилни къщи, вечният приятел на готвачи и градинари. Джъстин — звездата на училищния отбор по ръгби, Джъстин вечният ерген, опитващ се да удави самотата си в сексуални завоевания. Джъстин — младата надежда на Форин Офис, самият той отдавна нехранещ никакви надежди, фотографиран в компанията на любимата си драконова палма. Джъстин — овдовял баща на единствения си мъртъв син.

— Много си любезен, Бърнард. Благодаря ти.

Благодаря ти за майсторския урок по софистика, искаше да каже той, ако изобщо искаше да каже нещо. Благодаря ти за гениалната идея да се заснеме филм за смъртта на жена ми, за това, че изпотъпка с калните си обувки последните останали чисти кътчета в душата ми. Благодаря ти за сценария за Страшния съд в осемнайсет страници, за тайните й срещи с Удроу, за останалите подвеждащи намеци, с които обогати картината ми за нещата. Благодаря ти и за деликатното приятелско предупреждение и за стоманения поглед, с който ми го отправи. Защото, ако сега се взра в собствените си очи, аз виждам в тях същия стоманен поглед.

— Изглеждаш ми пребледнял — каза с укор Пелегрин. — Нещо не е наред ли, старче?

— Нищо ми няма, Бърнард. Дори сега се чувствам още по-добре.

— Иди се наспи. Зареди си батериите. Наистина трябва да се видим някой уикенд. Доведи си и приятел. Някой, който поне малко да играе тенис.

— Арнолд Блум не е убивал никого — каза внимателно Джъстин, докато Пелегрин му държеше шлифера и му подаваше чантата „Гладстон“. Дали го каза на глас, или го изрече безмълвно в отговор на хилядите гласове, крещящи в мозъка му, така и не разбра.

10.

Където и да се намираше по света, в спомените си Джъстин ненавиждаше тази къща — грамадна, настръхнала и прекалено напомняща за родителите й, номер четири на една зелена тиха уличка в Челси, с градина, обрасла в гъсталак от бурени, които си растяха на воля, колкото и да се бореше с тях през отпуските. Върху изсъхналия дъб се виждаха останките от дървената къщичка, която Теса си бе построила; тя така и не му разреши да я свали, когато почна да се руши, и сега дъските стърчаха като трупи на прогнил от водата сал, върху който корабокрушенците отдавна са загинали. В мъртвите клони на дървото се бяха заплели спукани балони от градински увеселения; върху един от тях се бе нанизало разкъсано хвърчило. Когато натисна ръждивата желязна порта, за да влезе, тя едва се помръдна, подпряна отвътре от купчина гниещи листа. Скърцането й подплаши съседския котарак, който с разширени от страх и омраза очи се шмугна в буренака. Джъстин забеляза, че двете черешови дръвчета са нападнати от плесен и си каза, че трябва да се погрижи за тях.

През целия изминал ден и през цялата предишна седмица, докато излежаваше присъдата си на долния етаж у семейство Удроу, Джъстин се бе страхувал от завръщането си в тази къща. Страхувал се бе и когато крачеше с натежали стъпки на запад в лондонския зимен следобеден здрач, докато съзнанието му се луташе в лабиринта от чудовищни тайни в главата му, а чантата ритмично го потупваше по бедрото. В тази къща бе обитавала онази част от нея, която той никога не бе познал и вече никога нямаше да познае.

Тънкият режещ ветрец друсаше навесите на отсрещната бакалница и смиташе листа и закъснели купувачи по паважа. Въпреки тънкия си костюм Джъстин не забелязваше студа. Каменните плочи, по които стъпваше, се клатеха и жвакаха. Когато стигна до входната врата, той се извърна и хвърли продължителен поглед зад гърба си, без да знае защо. Под банкомата на Нат Уест, свит на кълбо, лежеше бездомник. В неправилно паркирана кола седяха мъж и жена, които разпалено се караха. Кльощав мъж с шлифер и мека шапка притискаше мобилен телефон до ухото си, внимателно заслушан. В една цивилизована държава никога не се знае. Ветрилообразният прозорец над входната врата беше осветен отвътре. Тъй като не искаше да се появи изневиделица, той натисна звънеца и дрезгавият звън, странно напомнящ корабна сирена, се разнесе от площадката на първия етаж. Кой ли си е вкъщи? — помисли си той, докато чакаше да му отворят. Азис, художникът мароканец, и любовникът му Раул. Петрония, нигерийската девойка, която търси своя бог, и нейният петдесетгодишен покровител, свещеникът от Гватемала. Вечно пушещият Газон — високият, приличащ на труп лекар французин, който навремето бе работил с Арнолд в Алжир и също като Арнолд се усмихваше някак извинително, и имаше същия навик да се спира по средата на изречението си и да затваря очи от болка, докато мозъкът му се проясни от бог знае какво, преди да довърши мисълта си.

След като отвътре не се чуха нито гласове, нито забързани стъпки, той завъртя ключа и пристъпи в антрето, очаквайки да го посрещне аромат на африкански ястия, гърмящо от радиото реге и сподавено кискане от кухнята.

— Ало! — извика той. — Аз съм! Джъстин.

Никакви радостни крясъци, никаква усилена докрай музика, никакви кухненски миризми. Никакъв звук, ако не се смята приглушеното скърцане на гуми по паважа отвън и ехото на собствения му глас, което му отговори от стълбището. Вместо това изведнъж видя главата на Теса с прерязано гърло, по-точно отрязана при гърлото от вестникарска снимка и залепена върху картон; главата го гледаше измежду букети, натопени в буркани от конфитюр. А между бурканите беше мушнат лист карирана хартия, вероятно откъснат от бележника на Азис и гъсто изписан на ръка от изчезналите наематели с думи на съчувствие, любов и раздяла: „Джъстин, май не можем да останем повече.“ С дата миналия понеделник.

Той сгъна листа и го върна на мястото му между бурканите. Известно време стоя неподвижно, като войник, вперил очи напред в празното пространство, докато мигаше трескаво с клепачи, за да спре бликналите сълзи. След като остави чантата на пода в антрето, той се отправи към кухнята, като се подпираше на стената, за да не загуби равновесие. Отвори вратата на хладилника. Празен, ако не се брои забравено шишенце лекарство с непознато женско име на етикета. Сигурно поредната любовница на Газон, помисли си той. Опипом стигна по коридора до трапезарията и включи осветлението.

Ненавистната трапезария на баща й в стил имитация на „Тюдор“. От двете страни на масата по шест резбовани стола с благороднически гербове за мегаломани като него. Плюс два, още по-натруфени, в двата й края — с дамаски, избродирани с кралския герб, ако случайно техни величества решат да се отбият на вечеря. „Татко знаеше, че това е ужасно грозно, но така му харесваше, значи и на мен ми харесва“, обичаше да казва тя. „На мен пък не“, мислеше си той, „но господ да ми е на помощ, ако се издам“. През първите им месеци заедно Теса не му говореше за нищо друго освен за майка си и баща си, докато накрая под умелото му ръководство се захвана сама да изгони духовете им, като започна да пълни къщата с хора на тяхната собствена възраст: млади троцкисти, завършили Итън; вечно пияни полски свещенослужители, ориенталски мистици и факири плюс половината готованци от познатия ни свят. Ала след като откри Африка, целите й се избистриха и дом номер четири се превърна в свърталище на намусени, интровертни хуманитарни работници и активисти на всякакви съмнителни каузи и движения. Докато оглеждаше стаята, Джъстин се намръщи, когато погледът му попадна върху полумесеца от сажди около мраморната камина, които покриваха с плътен черен слой саджака и декоративната решетка. Гарги, помисли си той, но погледът му продължи да бяга наоколо, докато накрая отново се върна и се закова върху саждите. А в този момент и съзнанието му също се сепна и се спря на тях. И изведнъж той започна да спори сам със себе си или с Теса — което беше едно и също.

Какви гарги?

Гарги — но кога?

Бележката в антрето беше с дата миналия понеделник.

Мама Гейтс идва всяка сряда — това, разбира се, е мисис Дора Гейтс, старата бавачка на Теса, която за нея си оставаше мама Гейтс и не можеше да бъде друго.

Когато мама Гейтс нещо не се чувства добре, вместо нея идва дъщеря й Полин.

А ако и Полин не може — тогава онази фльорца, сестра й Деби.

Немислимо бе която и да било от трите жени да не забележи такъв куп сажди, който направо се набива в очи.

Значи гаргите са нападнали след миналата сряда и преди тази вечер.

Значи ако къщата е била опразнена от обитателите си в понеделник — според бележката — и мама Гейтс я е почистила в сряда, защо насред саждите има ясен отпечатък от подметка може би на спортна обувка с размер на мъжки крак?

На скрина имаше телефон, а до него — тефтерче с телефонни номера и адреси. От вътрешната страна на корицата с почерка на Теса, с червен молив, беше записан номерът на мама Гейтс. Той го набра и попадна на Полин, която избухна в сълзи и веднага прехвърли слушалката на майка си.

— Много съжалявам, миличък — бавно и отчетливо каза мама Гейтс. — Не мога да изкажа с думи колко съжалявам, дори повече от вас, мистър Джъстин. Никога няма да мога да го изкажа.

Разпитът започна — дълъг и внимателен, търпелив и настойчив, като през цялото време той говореше съвсем малко и слушаше много. Да, мама Гейтс бе идвала в сряда както обикновено, от девет до дванайсет; искала бе да… да остане насаме с мис Теса… Почистила бе навсякъде както обикновено, без да пропусне нищо… И освен това се бе помолила и си бе поплакала… И ако той, Джъстин, не възразява, би желала да продължи да идва — както преди, всяка сряда, все едно, че мис Теса е още жива. Не е въпросът в парите, а в спомена…

Сажди ли?! Откъде-накъде? В сряда в трапезарията нямаше никакви сажди, иначе положително щях да ги почистя, преди някой да е стъпил в тях. Лондонските сажди са толкова мазни! С всичките тия камини човек винаги трябва да си отваря очите за сажди. Не, мистър Джъстин, коминочистачът в никакъв случай няма ключ от къщата.

А знае ли мистър Джъстин дали са открили доктор Арнолд, защото от всички господа, които посещаваха дома, аз най-много харесвах него, а пък това, дето го пише по вестниците, хич не си го слагайте на сърце, мистър Джъстин…

— Много сте любезна, мисис Гейтс.

След като запали полилея във всекидневната, той си позволи да огледа някои от нещата, в които Теса щеше да присъства завинаги: розетките от костюмчето й за езда като малко момиченце; снимката след първото й причастие; сватбеният им портрет на стъпалата на малката църква в Сан Антонио на остров Елба. Ала през цялото време мислите му кръжаха около решетката пред камината. Самата камина беше застлана с каменни плочи, решетката беше от ранната викторианска епоха, стоманена, с месингов обков, с месингови легла за поставяне на ръжена и другите инструменти. Подът и решетката на камината бяха покрити със сажди. Същите сажди се бяха посипали на дълги черни ивици от дръжките на ръжена и машата.

Ето ти една хубава загадка на природата значи — каза той на Теса. Две ята гарги, без всякаква връзка помежду си, решават в едно и също време да съборят сажди в два отделни комина. Какво трябва да разбираме от това? Ти като юрист и аз като защитен вид?

Само че във всекидневната нямаше отпечатък от стъпки. Който и да бе ровил в камината на трапезарията, услужливо бе оставил отпечатъка си за спомен. Докато онзи, който бе ровил в камината на всекидневната — същият човек или някой друг, — не бе благоволил да остави своя.

И все пак защо му е притрябвало на някого да претърсва чужда камина — и то не една, а две? Наистина, старинните камини са идеално скривалище за любовни писма, завещания, дневници със срамни тайни, кесийки със злато… Наистина, ако се вярва на легендите, в комините живеят духове. Наистина, в старите камини вятърът нашепва стари тайни. А тази вечер духаше студен вятър, от който капаците на прозорците хлопаха, а старите резета на вратите потракваха. Но защо му е притрябвало на тайнствения непознат да претърсва тъкмо тези камини? Нашите камини? На дом номер четири? Защо? Освен ако камините не са били част от по-подробен обиск на цялата къща.

На средната площадка той се спря, за да прегледа аптечката на Теса — стар италиански шкаф за подправки, вграден в чупката на стълбището и обозначен със зелен кръст, който тя бе нарисувала собственоръчно върху вратичката. Не случайно беше лекарска дъщеря. Вратичката на шкафа беше открехната. Той я доотвори.

Всичко вътре бе обърнато наопаки. Празни кутийки от пластири, късчета памук и купчинки талк бяха безобразно разбъркани. Той притвори вратичката и в този миг телефонът на полуетажа иззвъня истерично до главата му.

Сигурно теб търсят, каза той на Теса. Ще трябва да им кажа, че си мъртва. Или може би търсят мен. Тогава ще трябва да приемам съболезнованията им. Или пък се обажда жената аквариум да провери дали имам всичко необходимо за безопасността и спокойствието си в травмирането състояние, в което се намирам. Сигурно е някой, който е чакал линията да се освободи след дългия разговор с мама Гейтс.

Той вдигна слушалката и чу забързан женски глас, който се обаждаше от някакво оживено място с каменен под. Глас на делова жена, но не без чувство за хумор, с простонароден лондонски акцент — глас на улична продавачка.

— А, най-после! Извинете, може ли да се обади мистър Куейл, ако си е вкъщи. — Произнесено с подобаваща тържественост, сякаш жената се готвеше да покаже нов номер с карти пред затаила дъх публика. И настрани: — Там е, скъпи, чувам го.

— Куейл на телефона.

— Не искаш ли да говориш с него лично, скъпи? — Скъпият явно не искаше. — Мистър Куейл, обаждаме се от цветарския магазин на Джефри, на Кингс Роуд. Имаме поръчка за един прекрасен букет, няма да кажа от какви цветя, да ви го доставим лично още тази вечер, ако нямате нищо против и сте вкъщи, поръчката е от… не, и това не мога да ви го кажа, нали така, скъпи? — Явно си беше така. — Та исках да ви попитам, мистър Куейл, какво ще кажете, ако пратя момчето още сега? След две минутки е при вас, нали, Кевин? След една минутка, ако обещаете да го почерпите с нещо.

— Ами пратете го тогава — отвърна разсеяно Джъстин.

Той стоеше пред вратата на стаята на Арнолд — викаха й така, защото всеки път, когато Арнолд отсядаше у тях, той неизменно забравяше нещо, което да напомня за присъствието му: чифт обувки, електрическа самобръсначка, будилник, по някой и друг доклад за плачевното състояние на здравеопазването в Третия свят. И все пак при вида на жилетката му от камилска вълна, сякаш току-що просната на облегалката на стола, Джъстин замръзна на място; за малко не го извика по име, докато пристъпваше към бюрото.

И тук някой бе тършувал здраво.

Зинали чекмеджета, папките измъкнати и после безразборно наблъскани обратно.

Корабната сирена на звънеца изсвири. Джъстин се втурна надолу по стълбите, като при входната врата залитна и се подпря на стената. Момчето от цветарския магазин беше дребничко, с болнав вид — един дикенсов герой с гладки бузи, зачервени от студа, полускрит зад грамадния букет ириси и лилии, който притискаше до гърдите си. Към букета с кламер бе прикрепен бял плик. Сред пачката кенийски шилинги, които измъкна от джобовете си, Джъстин намери две лири и ги подаде на момчето. След като затвори вратата, той отвори плика и измъкна бяла картичка, увита в няколко слоя плътна хартия, така че написаното да не може да се прочете през плика. Картичката беше напечатана на принтер.

Джъстин, излез от къщи в седем и половина тази вечер. Носи със себе си дипломатическо куфарче, пълно с вестници. Тръгни към „Синефлекс“ на Кингс Роуд. Купи си билет за Втори киносалон и гледай филма до девет. Излез с куфарчето си през страничния (западния) изход. Огледай се за син микробус, паркиран в близост до изхода. Ще разпознаеш шофьора. Изгори тази бележка.

Нямаше подпис.

Той огледа плика, подуши го, подуши картичката — не миришеха на нищо, макар сам той да не знаеше на какво точно би следвало да мирише. Отнесе плика и картичката в кухнята, драсна клечка кибрит и както им бяха показвали в курса за лична безопасност на дипломати, ги пусна да догорят в мивката. Когато изгоряха напълно, той смете пепелта в канала и пусна водата да тече много по-дълго, отколкото бе нужно. После се завтече нагоре по стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж, докато стигна до последния етаж. Обзела го бе твърда решителност. Не мисли, Джъстин, действай! Когато се изправи пред заключената таванска врата, той вече държеше ключа в ръката си. Лицето му изразяваше решителност, примесена с известна боязън. Беше като човек, който няма какво да губи и трябва само да събере кураж за скока. Той отвори със замах вратата и влезе в тесния вестибюл, водещ към една редица тавански стаички между комините, сред които гнездяха гарги, а тук-там имаше тайни ниши за отглеждане на цветя или за правене на любов. Той се втурна напред, присвил очи, за да прогони образите от миналото. Във всеки ъгъл, на всеки стол, пред всяка картина стоеше, седеше, живееше и го заговаряше Теса. Пищното бюро на баща й, което бе станало негово след сватбата, си стоеше в обичайната ниша. Той отвори капака. Както можеше да се очаква, претършувано и обрано. Отвори с трясък вратите на стаята-гардероб на Теса и видя роклите и палтата й, снети от закачалките и натрупани на пода, безжизнени и с обърнати навън джобове. Ама наистина, скъпа, можеше да си ги закачиш по местата. Прекрасно знаеш, че ги бях закачила, но някой ги е откачил. Той се наведе и изпод купищата дрехи измъкна старата й ученическа чанта — най-близкия до дипломатическо куфарче предмет, който му попадна подръка.

— Хайде да го направим заедно — каза й той, този път на глас.

Преди да тръгне, той се поспря да я погледа крадешком през отворената врата на спалнята. Теса тъкмо бе излязла от банята и стоеше гола пред огледалото, с наклонена настрани глава, и решеше дългата си мокра коса. Едното й босо стъпало бе извърнато като на балерина към него — тя обичаше да стои в тази поза, когато беше гола. Ръката й беше вдигната до главата. Докато я гледаше, той изпита същото неизразимо отчуждение от нея, както когато беше още жива. Твърде си млада, твърде съвършена си за мен — каза й той. Трябваше да те оставя на свобода. Глупости — отвърна му тя нежно и той веднага се почувства много по-добре.

На пода на кухнята Джъстин намери купища стари броеве на „Кениън Стандарт“, „Африка Конфиденшъл“, „Спектейтър“ и „Прайвит Ай“. Наблъска колкото можа от тях в ученическата й чанта, върна се в антрето и хвърли един последен поглед към импровизирания й храм и към чантата „Гладстон“. Оставям я така, че да я открият, ако не са доволни от огледа във Форин Офис тази сутрин — обясни й той и пристъпи навън в мразовития мрак. До киното стигна пеша за десет минути. Втори киносалон беше полупразен. Изобщо не забеляза филма. На два пъти отиде до мъжката тоалетна, за да види колко е часът, като не изпускаше от ръката си ученическата чанта на Теса. В девет без пет излезе през страничния западен изход и се озова в лютия студ на улицата. Фаровете на паркирания син микробус го гледаха втренчено в очите; за миг му мина абсурдната мисъл, че това е зеленият пикап от Марсабит. Фаровете му намигнаха. На шофьорската седалка се бе изтегнала длъгнеста мъжка фигура с моряшка шапка.

— През задната врата — изкомандва Роб.

Джъстин заобиколи изотзад и видя как вратата се отвори. Отвътре се подаде ръката на Лесли и пое чантата. Седнал в тъмното върху дървената пейка, той за момент си представи, че е отново в Мутайга, че това е фолксвагенът на мисията с Ливингстън на волана и Удроу на седалката срещу него.

— Следим те, Джъстин — обясни Лесли. В мрака гласът й звучеше отривисто и някак загадъчно унило. Сякаш самата тя бе претърпяла тежка загуба. — Полицейски екип те проследи до влизането ти в киното, а ние сме част от екипа. Сега ние двамата сме завардили страничния изход, за да не би случайно да излезеш през него. Винаги съществува възможност на обекта да му доскучае и да си тръгне преждевременно. Ти току-що постъпи точно така. След пет минути ще докладваме на шефа на операцията. Накъде отиваш?

— На изток.

— Значи спираш такси и тръгваш на изток. Ние ще докладваме номера на таксито. Няма да те следим, защото ти ще ни разпознаеш. Пред входа на киното ще те чака втора кола и още една нагоре по Кингс Роуд за всеки случай. Ако решиш да ходиш пеша или да вземеш метрото, веднага от колите ще слязат двама и ще те последват. А ако хванеш автобуса, ще са ти благодарни, защото няма нищо по-лесно от това да заседнеш с колата си зад някой лондонски автобус. Ако влезеш в телефонна кабина, те ще подслушат разговора ти. Имат разрешение за подслушване от Министерството на вътрешните работи, валидно за територията на цялата страна.

— Защо е всичко това? — запита Джъстин.

Очите му постепенно привикваха с тъмнината. Дългучът Роб се извърна назад от шофьорската седалка, за да се включи в разговора. Изглеждаше също толкова унил, колкото и Лесли, но значително по-враждебен.

— Защото ти ни прекара — отвърна той.

Лесли извади вестниците от ученическата чанта на Теса и ги натъпка в найлонова торба. В краката й лежеше купчина големи пликове, може би около десетина-дванайсет. Тя започна да ги нарежда в чантата.

— Нищо не разбирам — каза Джъстин.

— Опитай — посъветва го Роб. — Ние изпълняваме заповед, нали така? Да докладваме на мистър Гридли какво правиш. Някой по-нагоре обяснява защо го правиш, но не и на нас. Ние вършим техническата работа.

— Кой претърси дома ми?

— В Найроби или в Челси? — отвърна саркастично с въпрос Роб.

— В Челси.

— Не е наша работа да се интересуваме. Екипът ни трябваше да чака четири часа вън на студа, докато онзи, който претърсваше къщата, си свърши работата. Само това мога да ти кажа. Гридли постави един униформен полицай на входа, за да не се вмъкне случайно някой от улицата. Ако някой се бе опитал да влезе, полицаят трябваше да му каже, че в момента се разследва кражба с взлом, така че хайде, чупката. Ако изобщо беше полицай, в което се съмнявам — добави Роб и млъкна.

— Двамата с Роб сме официално отстранени от случая — каза Лесли. — Ако можеше, Гридли щеше да ни прати да налагаме глоби за неправилно паркиране на Оркнейските острови, само че не всичко зависи от него.

— Отстранени сме отвсякъде — добави Роб. — Направо не съществуваме. Благодарение на теб.

— Сега ни държи изкъсо, за да сме му под око — каза Лесли.

— Иска да се държим за полата му с две ръце, най-малко с една, и то само когато пикаем — каза Роб.

— Изпратил е друга двойка полицейски служители в Найроби като консултанти на местната полиция в издирването на Блум. Това е всичко — каза Лесли. — Никакви други разследвания, никакви лични волности. Точка.

— Никакъв Марсабит втори номер, никакво циврене по умиращи чернилки и изчезнали доктори — каза Роб. — Сам Гридли ни го рече точно с тези мили думи. Дори нашите заместници нямат право да се консултират с нас, за да не прихванат същата болест. Това са двама полуидиоти, на които им остава година до пенсия. Също като на Гридли.

— Ситуацията е строго поверителна и ти си част от нея — каза Лесли, която бе затворила закопчалката на ученическата чанта, но продължаваше да я притиска до корема си. — Каква е твоята роля, може само да се гадае. Гридли иска да знае всичко за теб. С кого се срещаш, къде, кой те посещава у дома, с кого говориш по телефона, какво ядеш и с кого. Всеки божи ден. Ти си основно действащо лице в една секретна операция. Това е всичко, което ни е позволено да знаем. Изпълняваме, каквото ни наредят, и оттам нататък си затваряме устата.

— Не бяха минали и десет минути, откакто пристигнахме в Скотланд Ярд, и той вече крещеше да му се явим веднага с всички тетрадки, касети и веществени доказателства — каза Роб. — И ние му ги предадохме. Оригиналният комплект, пълен и нередактиран. Разбира се, след като си бяхме направили копия от всичко.

— Славната и достопочтена фирма „Трите пчели“ не бива да се споменава повече по никакъв повод, това е заповед! — каза Лесли. — Нито продуктите им, нито търговските им операции, а още по-малко действията на техни представители. Нищо, което може да разклати лодката. Амин.

— Каква лодка?

— Лодки не липсват — намеси се Роб. — Богат избор. Къртис е недосегаем. Той тъкмо сега е на път да сключи страхотно изгодна сделка със Сомалия за британско оръжие. Ембаргото е голяма досада, разбира се, но той е открил начин да бъде заобиколено. Освен това понастоящем той е един от главните кандидати на търг за доставка на британски високи технологии на една източноафриканска телекомуникационна компания.

— И аз преча на всичко това?

— Пречиш, и още как! — отвърна гневно Роб. — Ако можехме да те заобиколим, щяхме вече да сме ги спипали. Сега сме изритани отвсякъде, кариерата ни се върна в изходна точка.

— Те си мислят, че ти положително знаеш всичко, което знаеше Теса — обясни Лесли. — А това може да се окаже вредно за здравето ти.

— Кои те?

Роб беше толкова разярен, че не чу въпроса.

— Това си беше инсценировка от самото начало и на теб ти беше отредена главната роля. Момчетата в синьо на Мой ни се хилеха в лицето, също и ония копелета от „Трите пчели“. Твоят колега и приятел мистър Удроу ни лъга до посиняване. Също и ти. Ти беше единствената ни възможност да стигнем до истината, а вместо това ни тегли шута.

— Искаме да ти зададем само един въпрос, Джъстин — намеси се Лесли, почти също толкова гневно. — Дължиш ни един искрен отговор. Имаш ли къде да се скриеш? Някое безопасно местенце, където да седнеш и да почетеш? Най-добре в чужбина.

— Какво става, когато вечер се прибера в къщи, в Челси, и загася лампата? Винаги ли има някой отвън? — отвърна с въпрос Джъстин.

— Нашите хора те придружават до дома и се убеждават, че си в леглото. Екипът за наблюдение отива да поспи няколко часа, докато подслушвачите остават на пост. После наблюдателите се връщат на сутринта, свежи и отпочинали, и чакат да се събудиш. Ако искаш да се измъкнеш, най-доброто време е между един и четири сутринта.

— При това положение имам къде да се скрия — каза Джъстин, след като помисли малко.

— Фантастично! — възкликна Роб. — А ние нямаме.

— Ако е в чужбина, пътувай по суша и по море — каза Лесли. — След като стигнеш, прекъсваш всякакви връзки с цивилизацията. Пътуваш с бавни провинциални автобуси или с пътнически влакове. Обличаш се незабележимо, бръснеш се всеки ден, не поглеждаш никого в очите. Не наемаш коли, в никакъв случай не пътуваш със самолет, дори по вътрешните линии. Ти минаваш за богат човек.

— Такъв съм.

— Тогава вземи със себе си достатъчно пари в брой. Не използвай кредитни карти или пътнически чекове и изобщо не се докосвай до мобилен телефон. Не се обаждаш за чужда сметка, защото тогава трябва да кажеш името си на автомата и компютрите веднага ще те засекат. Колегата Роб ти е приготвил паспорт и журналистическа карта на репортер от „Дейли Телеграф“. Нямахме твоя снимка, затова той се обади във Форин Офис и каза, че ни трябва за архива. Роб има приятели на невероятни места, нали Роб? — Роб не отговори. — Документите не са чак идеални, защото този път приятелите на Роб не разполагаха с достатъчно време. Така че не се опитвай да минаваш с тях през британския паспортен контрол. Разбрахме ли се?

— Да — каза Джъстин.

— Ти си Питър Пол Аткинсън, репортер. И запомни, в никакъв случай не носи и двата си паспорта едновременно.

— Защо правите всичко това? — запита Джъстин.

— Теб какво те засяга? — сопна се Роб в тъмното. — Имахме си нелоша работа, това е всичко. Не ни бе никак приятно да я загубим. Сега надеждата ни е в теб, така че гледай да не се издъниш отново. Ако ни уволнят окончателно, може да идваме да ти мием ролс-ройса от време на време.

— А може би правим всичко това заради Теса — каза Лесли, като натика ученическата чанта в ръцете му. — Тръгвай, Джъстин. Ти не ни се довери тогава. Може би имаше право. Но ако ни се беше доверил, сега щяхме да сме постигнали целта си. Каквато и да е била тя. — Лесли се пресегна и хвана дръжката на вратата. — Пази се. Тия убиват, без да им мигне окото. Но ти вече го знаеш.

Докато оглеждаше тъмната улица, Джъстин чу гласа на Роб, който тихичко говореше в микрофона: „Кенди излиза от киното. Повтарям, Кенди излиза. Чантата е в ръката й.“ Вратата на микробуса се затръшна зад гърба му. Вратата хлопна, помисли си той. Измина пеша известно разстояние. Кенди спира такси, при това тя не е момиче, а мъж.

Джъстин стоеше прав до плъзгащия се прозорец в офиса на Хам и слушаше как „Биг Бен“ отброява десет удара на фона на нощния тътен на града. Той оглеждаше улицата, като същевременно внимаваше да стои по-далеч от перваза, за да не го видят отдолу. Лампата за четене върху бюрото на Хам разпръскваше жълтеникава светлина. Самият Хам седеше изтегнат върху коженото кресло в ъгъла, с облегалки, охлузени от лактите на поколения недоволни клиенти. От реката се носеше ледена мъглица, която замръзваше на скреж върху металните парапети на миниатюрния параклис, където Теса бе водила безброй неразрешими спорове със Създателя си. Светещата зелена табелка уведомяваше минувачите, че параклисът е бил реставриран от Росминианските свещеници, че предлага изповеди, кръщенета и сватби по предварителна заявка. По стъпалата към криптата се точеше рехава опашка от закъснели богомолци. Теса не беше между тях. Първоначалното съдържание на чантата „Гладстон“ лежеше на пода на офиса, струпано в пластмасовото чекмедже от хладилника на Хам. На бюрото лежеше ученическата чанта на Теса, а до нея, в папки с името на кантората, педантично беше наредена почти цялата кореспонденция между Теса и Хам — всички разпечатки, факсове, фотокопия, бележки при телефонни разговори, пощенски картички и писма, които се бяха натрупали през последната година.

— Боя се, че има някаква засечка — призна объркано той. — Не мога да открия последните електронни съобщения от Теса.

— Как така не можеш да ги откриеш?

— Не само нейните, всички. Като че ли в компютъра има вирус. Не само пощенската кутия, половината от твърдия диск е отишъл. В момента го поправят. Когато ми го върнат, ще ти го дам.

Бяха разговаряли за Теса, после за Мег, после за крикет — тема, която заемаше порядъчна част от голямото сърце на Хам. Самият Джъстин не беше запалянко, но се постара да си придаде подобаващо възторжен тон. В полумрака на стената се виждаше туристически плакат от Флоренция, порядъчно оплют от мухи.

— Все още ли използваш онази куриерска служба до Торино и обратно веднъж в седмицата? — попита Джъстин.

— Разбира се, старче. Е, сега има други, по-бързи, ама с кое не е така? Пък то си е едно и също, само дето бъркотиите са по-големи.

— А онези хубави стари кутии за шапки, от кожа и с емблемата на фирмата, дето ги видях в сейфа ти сутринта? И тях ли ги ползваш?

— Естествено. Ако зависи от мен, не бих се лишил от тях за нищо на света.

Джъстин огледа с присвити очи улицата под тях, която тънеше в полумрак. Още бяха там — едрата жена с шуба, доста голяма дори за нейния ръст, и кльощавият мъж със смачканата мека шапка, с криви като на жокей крака, вдигнал яката на якето си чак до носа. От десетина минути двамата съсредоточено четяха таблото за обяви пред параклиса, макар на него в тази мразовита февруарска вечер да нямаше нищо, което да не може да се прочете и наизусти за десет секунди. Понякога, дори и в цивилизованите държави, всичко е ясно от пръв поглед.

— Хам, искам да те питам нещо.

— Питай каквото искаш, старче.

— Теса имаше ли някакви пари в Италия?

— С чували. Искаш ли да видиш банковите й извлечения?

— Не горя от желание. Тия пари сега мои ли са?

— Винаги са били твои. Имахте обща сметка, не помниш ли? Всичко, което е мое, е и негово, казваше тя. Отначало се опитах да я разубедя, но тя ми каза да се разкарам. Типично за нея.

— Значи твоят човек в Торино може да ми изпрати малко, нали така? До някоя банка. Например когато съм в чужбина.

— Няма проблем.

— Или на посочено от мен лице? Стига да покаже валиден паспорт?

— На когото кажеш, старче. Прави с парите каквото ти душа иска. Важното е да ти доставя удоволствие.

Кривокракият жокей сега бе с гръб към таблото за обяви и се преструваше, че разучава звездното небе. Шубата си поглеждаше часовника. За кой ли път Джъстин си припомни втръсналите му до смърт думи на инструктора от курса по лична безопасност: „Агентите опашки са хора на действието. За тях най-трудно е да не правят нищо.“

— Имам един приятел, Хам. Досега не съм ти споменавал за него. Казва се Питър Пол Аткинсън. Имам му пълно доверие.

— Адвокат ли ти е?

— Разбира се, че не. Адвокат си ми само ти. Журналист е в „Дейли Телеграф“. Стар приятел от колежа. Искам да му издам генерално пълномощно за всичките ми дела. Ако ти или твоите хора в Торино получат каквито и да било указания от него, бих желал да ги изпълнят, сякаш са от мен.

Хам се замисли и потри носа си с длан.

— Това не е чак толкова проста работа, старче. Не става с магическа пръчка. Трябва ми неговият подпис, данни и така нататък. А също и твоите. С официална заверка, пред нотариус.

Джъстин прекоси стаята, надвеси се над Хам и му подаде паспорта на Аткинсън.

— Защо направо не препишеш данните? — предложи той.

Хам отвори паспорта на страницата със снимката и без да променя изражението на лицето си, я сравни с лицето на Джъстин. Огледа внимателно паспорта и прочете личните данни. Прелисти го; паспортът беше пълен с визи и гранични печати.

— Доста свят си видял, няма що — промърмори флегматично той.

— Подозирам, че още доста имам да видя.

— Трябва ми подпис. Без подпис нищо не мога да направя.

— Веднага го имаш.

Хам стана от креслото и решително тръгна към бюрото си. Отвори едно от чекмеджетата и измъкна два официални на вид формуляра и няколко празни листа. Джъстин разтвори паспорта върху плота под лампата и след като се поупражнява на празните листа, подписа генерално пълномощно на името на някой си Питър Пол Аткинсън чрез адвокатска кантора „Хамънд и Манзини“, Лондон и Торино.

— Аз лично ще му сложа нотариална заверка — каза Хам.

— Има още нещо, ако ми позволиш.

— Господи!

— Ще имам нужда да ти пиша.

— Когато поискаш, старче. Ще се радвам да поддържаме връзка.

— Само че не до този адрес. Изобщо не до Англия. Нито пък до офиса ти в Торино, ако нямаш нищо против. Ако не ме лъже паметта, ти имаш няколко лели в Италия. Дали би било възможно една от тях да получава пощата ти и да ти я пази, докато минеш да си я прибереш?

— Има една дърта вещица, дето живее в Милано. — Хам се потърси от ужас.

— Дърта вещица в Милано. Тъкмо каквото ни трябва. Я ми дай адреса й.

В Челси минаваше полунощ. Акуратен както винаги, Джъстин седеше по блейзър и сив вълнен панталон на отвратително грозната маса в семейната трапезария и пишеше писмо. Този път с автоматична писалка на луксозна хартия за писма. Вече бе скъсал няколко чернови, докато реши, че е доволен. Въпреки това стилът и почеркът на написаното му бяха чужди.

Скъпа Алисън,

Благодаря ти за загрижеността и за любезните предложения, които ми направи на срещата ни тази сутрин. Министерството, което винаги е проявявало човещина в критични моменти, и този път не направи изключение. Обмислих най-внимателно предложенията ти, като се посъветвах подробно и с адвокатите на Теса. Оказва се, че личните й дела са били доста занемарени в последно време, поради което е нужна веднага моята намеса. Имам за решаване проблеми от домакинско и данъчно естество, както и свързани с продажба на имоти тук и в чужбина. Ето защо реших най-напред да се заема с тези неотложни ангажименти, като предполагам, че задачата ще ми достави и известно удовлетворение.

Надявам се, че ще ме изчакаш още седмица-две, докато отговоря на предложенията ти. Що се отнася до отпуска по болест, не смятам, че е редно да злоупотребявам с добрата воля и търпение на министерството. Доколкото тази година не съм ползвал редовния си отпуск, а ми се полагат и пет седмици за първоначална адаптация при завръщане в родината, предпочитам да си получа дължимото, преди да помоля за твоето снизхождение. Благодаря ти още веднъж.

Лицемерно, нечестно, но безвредно писание, каза си злорадо той. Джъстин, неизлечимо възпитаният държавен служител, се пита дали би било етично да използва отпуск по болест, за да се занимава с делата на убитата си съпруга. Той още веднъж надникна в коридора; чантата „Гладстон“ си лежеше кротко на пода под мраморната масичка. Едното катинарче бе явно насилвано и не работеше. Другото направо липсваше. Съдържанието бе разбъркано. Толкова сте смотани, помисли си той с презрение. После се поправи: освен ако не целите да ме изплашите, в такъв случай сте доста ловки. Той бръкна в джобовете на сакото си. Моят паспорт, истинският, когато излизам или влизам във Великобритания. Пари в брой. Никакви кредитни карти. Методично и целенасочено той се зае така да намали онази част от осветлението в къщата, че да покаже на външния наблюдател, че обитателят й вече спи.

11.

Черният силует на планината се извисяваше заплашително на фона на притъмнялото небе, по което се гонеха облаци, своенравни островни ветрове и февруарски дъжд. Виещият се като змия път беше посипан с дребни камъчета и червена кал от подгизналия склон. Понякога пътят се превръщаше в тунел от надвиснали, гъсто преплетени борови клонки, понякога в отвесен ръб на тристаметрова пропаст, в която подхлъзналата се кола щеше да се спре чак в бушуващия средиземноморски прибой. На някой завой морето се изправяше като отвесна стена пред него само за да се провали отново в пропастта на следващия. Ала накъдето и да завиеше, дъждът биеше право в предното стъкло на джипа, а при всеки внезапен порив на вятъра машината сякаш се стряскаше и дърпаше назад като стар кон, който вече не го бива да тегли товар. През цялото време древната крепост Монте Капане го гледаше в упор — ту отвисоко и надменно, ту кротко кацнала на десния склон на неочаквано изникнал рид; крепостта го мамеше и привличаше като мираж на несъществуващ морски фар.

— Къде, по дяволите, е това място? Кълна се, че беше тук някъде, вляво! — оплака се той отчасти на себе си, отчасти на Теса. Когато превали поредното било, Джъстин раздразнено отби в банкета и подпря глава с върховете на пръстите си, за да се ориентира. Започваше да жестикулира прекалено много като всеки самотник. Под него се простираха светлините на Портоферайо. Напред, отвъд ивицата на морето, на материка блещукаше Пиомбино. Вляво и вдясно през гората минаваше просека. Тук някъде са дебнели в засада твоите убийци със зеления пикап, обясни й мислено той. Тук са пушили гадните си цигари „Спортсман“ и са пили бира „Уайткап“, докато са чакали двамата с Арнолд да минете с джипа. Джъстин беше гладко избръснат и сресан и си бе сложил чиста джинсова риза. Лицето му пареше, кръвта пулсираше в слепоочията му. Той реши, че вярната посока е наляво, и гумите пробоксуваха върху килима от клонки и борови иглички. Клоните на дърветата се разделиха, небето се проясни и отново стана светло, почти като ден. В края на просеката в подножието на хълма се виждаха постройките на старата ферма. „Никога няма да ги продам, никога няма да ги дам под наем“, беше ми казала ти още първия път, когато ме доведе тук. „Ще пусна вътре хора, които заслужават, а един ден ние двамата ще дойдем и ще умрем тук.“

След като паркира джипа, Джъстин закрачи през мократа трева към най-близката къщичка. Беше ниска и спретната, с прясно белосани стени и стари розови керемиди. В долната половина на прозорците мъждукаше светлина. Той потропа на вратата. В неподвижния горски въздух от комина кротко се виеше пушек, издигаше се до върховете на дърветата и оттам вятърът го отнасяше встрани. Наоколо кръжаха проскубани черни птици и оживено се препираха за нещо. Вратата се отвори, на прага се появи възрастна селянка с пъстра забрадка, която извика, сведе глава и прошепна нещо на език, който той не се и надяваше да разбере. Извърната встрани, без да го поглежда в очите, тя хвана ръката му с двете си ръце, притисна я последователно до двете си бузи и накрая набожно целуна палеца.

— Къде е Гидо? — попита той на италиански, когато влязоха в къщата.

Тя отвори вратата към вътрешната стая и му показа Гидо, седнал зад дългата маса под дървения кръст — превит на две, задъхващ се дванайсетгодишен старец, слаб като клечка, с пепеляво лице и вечно подплашени очи. Мършавите му ръце лежаха върху масата и не държаха нищо, поради което бе трудно да се отгатне какво бе правил до момента, в който Джъстин прекъсна усамотението му, с какво се бе занимавал сам в сумрачната стая под ниския дървен гредоред, ако не бе чел или не бе гледал нещо пред себе си. Навел настрани продълговатата си глава и с отворена уста, Гидо проследи Джъстин с поглед, докато влизаше в стаята му, после се надигна и като се подпираше на масата, залитна към него и се опита несръчно да го прегърне. Ала не успя да прецени разстоянието и ръцете му паднаха като отсечени отстрани на тялото; в този момент Джъстин го прихвана, за да не падне.

— Иска и той да умре като баща си и като сеньората — оплака се майка му. — „Всички добри хора са в рая — вика. — Само лошите остават.“ Аз лош човек ли съм, сеньор Джъстин? Вие лош човек ли сте? Затова ли сеньората го доведе от Албания, затова ли плати на докторите в Милано да го лекуват, че накрая да погине от мъка по нея? — Гидо зарови изпитото си лице в шепи. — Първо припада, после ляга в кревата и само спи. Не яде, не си взима лекарството. Отказва да ходи на училище. Тази сутрин, още щом излезе да се измие, аз заключих стаята му и скрих ключа.

— Лекарството ти е много хубаво — каза тихо Джъстин, без да отделя поглед от Гидо.

Жената поклати глава и тихомълком се запъти към кухнята, затрака с тиганите и сложи чайника на огъня. Джъстин заведе Гидо до мястото му на масата и седна до него.

— Чуваш ли какво ти казвам, Гидо? — запита той на италиански. Гидо притвори очи. — Всичко си остава постарому — твърдо каза Джъстин. — Училищните такси, докторът, болницата, лекарствата, всичко, което ти е нужно, за да се възстановиш. Наемът, храната, таксите за университета, когато стигнеш дотам. Ние ще се погрижим за всичко, което тя е предвидила за теб, точно както си е по план. Не можем да правим компромиси с волята й, нали така?

С наведени очи Гидо размисли върху казаното, после поклати глава: не, не можем да правим компромиси.

— Все още ли играеш шах? Може ли да опитаме една игра?

Гидо отново поклати глава, този път от криворазбрана скромност: не би било почтително към сеньора Теса да играем шах тъкмо сега. Джъстин го хвана за ръката и я задържа в своята. Леко я разтърси, като очакваше детето да се усмихне.

— Та какво значи правиш, когато не умираш? — запита той на английски. — Четеш ли книгите, които ти бяхме изпратили? Сигурно вече си експерт по случаите на Шерлок Холмс.

— Мистър Холмс е велик детектив — отвърна Гидо също на английски, но без да се усмихне.

— А какво стана с компютъра, който ти подари сеньората? — продължи Джъстин, като отново мина на италиански. — Теса казваше, че си страхотен по компютрите. Истински гений, така те наричаше. Вие през цялото време си разменяхте любовни писма по интернет. Чак почнах да я ревнувам от теб. Само не ми казвай, че си се отказал и от компютъра, Гидо!

Въпросът му предизвика гневни викове от кухнята:

— Разбира се, че и от него се отказа! От всичко се отказа! Четири милиона лирети й струва този компютър. Той отначало по цял ден седеше на него, трака-трака-трака! Трака-трака-трака… „Ще ослепееш — виках му. — Ще ти се повреди мозъкът от толкова напъване.“ А сега — нищо! И компютърът ли трябва да умре?!

Хванал Гидо за ръката, Джъстин се опита да срещне погледа му, но детето извърна очи.

— Истина ли е? — попита той. Истина беше. — Но това е ужасно, Гидо! Ти просто си пропиляваш способностите! — затюхка се Джъстин, докато лицето на Гидо постепенно се озари от усмивка. — Човешкият род се нуждае от блестящи умове като теб. Чуваш ли какво ти говоря?

— Може би.

— А сега, Гидо, помниш ли компютъра на сеньора Теса — онзи, на който те учеше да работиш в началото? — Гидо, естествено, го помнеше; лицето му изразяваше превъзходство, дори известна доза надменност. — Твоят, разбира се, е много по-добър. По-нов е с цели две години и е много по-умен. Така ли е? — Така си беше. Усмивката ставаше все по-широка. — Е, добре, Гидо, аз съм кръгъл идиот, нищо не разбирам от компютри, дори с по-простия компютър на сеньора Теса не мога да се оправя. Бедата е там, че сеньора Теса е оставила на него доста съобщения, някои от тях лично за мен, а мен ужасно ме е страх да не ги изтрия по погрешка. Предполагам, че тя би желала тъкмо ти да ми помогнеш да не ги изтрия. Става ли? Тя така искаше да си имаме син като теб. Аз също го исках. Та сега искам да те попитам, не би ли слязъл с мен до вилата да ми помогнеш да прочета съобщенията, оставени на лаптопа й?

— Компютърът има ли принтер?

— Има.

— Флопи?

— И това го има.

— CD-ROM устройство? Модем?

— Има и упътване. И трансформатор. И всички кабели, адаптери и така нататък. Аз обаче съм кръгъл идиот и ако има начин да се оплеска работата, аз със сигурност ще я оплескам.

Гидо вече се мъчеше да се изправи на крака, но Джъстин нежно го задържа на масата.

— Не сега. Тази нощ се наспи, а утре рано сутринта, ако нямаш нищо против, ще дойда да те взема с джипа. После отиваш право на училище. Става ли?

— Става.

— Сигурно сте изморен, сеньор Джъстин — промълви майката на Гидо, като му поднесе кафето. — Толкова много мъка вреди на сърцето.

Джъстин беше на острова от две денонощия, но ако някой му бе казал, че е там вече цяла седмица, нямаше да се изненада. Бе взел ферибота през Ламанша до Булон, после си бе купил билет за влака, който заплати в брой, а някъде по средата на пътуването, много преди да стигне до крайната точка, се бе прехвърлил на друг влак в съвсем различна посока. Бяха му проверявали паспорта само веднъж, и то бегло, на влизане в Италия от Швейцария през някакъв високопланински проход. Тогава бе показал собствения си паспорт. В това поне беше сигурен. Стриктно придържайки се към указанията на Лесли, той бе изпратил паспорта на Аткинсън по Хам в Италия, вместо да рискува да го хванат с два паспорта. Що се отнася до това през кой проход бе пристигнал в Италия и с кой влак, трябваше да погледне картата, за да разбере, както и да гадае в кое градче се бе качил на влака.

През повечето време Теса беше пътувала в купето до него, като от време на време си бяха разменяли по някоя шега, обикновено след поредните язвителни, не твърде уместни забележки, които Теса му отправяше с приглушен глас. Или пък се бяха унасяли в мисли, с отметнати назад глави и притворени очи като възрастна съпружеска двойка, когато тя внезапно ставаше и си тръгваше, и го оставяше сам със скръбта му. Скръбта обземаше цялото му същество като метастаза, която през всичкото това време не спираше да разяжда организма му; Джъстин Куейл скърбеше по мъртвата си жена с такава физическа болка, каквато не бе изпитал дори на долния етаж у Глория, нито на гробището Лангата, нито в моргата на Найроби, нито в дома си на номер четири.

Когато най-после слезе от влака на перона в Торино, той нае стая в хотел, изкъпа се, после от магазин за вещи втора употреба купи два безлични платнени куфара, за да сложи в тях всички документи и предмети, съставляващи нейното наследство. Впоследствие младият адвокат, наследил дела на Манзини в съдружието, го увери между съболезнованията си, още по-болезнени поради своята несъмнена искреност: да, сеньор Джъстин, кожените кутии пристигнаха невредими и навреме, с указания лично от мистър Хамънд да ви предам номера пет и шест неотваряни и лично, на ръка; а ако има още нещо, няма значение какво, с което бих могъл да бъда от полза, нещо от правно, професионално или каквото и да било друго естество, то, безусловно, моята лоялност към рода Манзини не се изчерпва със смъртта на сеньората, и така нататък. Ах, да, щях да забравя парите, добави небрежно той и гнусливо отброи петдесет хиляди долара в банкноти срещу подписа на Джъстин. После Джъстин се усамоти в празната зала за съвещания, където прехвърли личното наследство на Теса и паспорта на мистър Аткинсън в тяхното ново хранилище в платнените куфари, а веднага след това взе такси за Пиомбино, за да се качи на ферибота, приличащ повече на многоетажен хотел, боядисан в ярки цветове, който трябваше да го откара до Портоферайо на остров Елба.

Седнал колкото е възможно по-далеч от големия телевизор, Джъстин — единственият посетител в огромната столова на самообслужване на шестата палуба — зорко наглеждаше платнените си куфари и дояждаше не особено грижливо поръчаната вечеря: салата от скариди, сандвич със сух салам и половин бутилка долнокачествено червено вино. Когато хвърлиха котва в Портоферайо, той изпита познатото вече чувство на безтегловност, докато крачеше през неосветения търбух на трюма за камионите, където невъзпитани шофьори форсираха двигателите си в лицето му или направо го изблъскваха заедно с куфарите към металните стени на трюма за забавление на зяпащите безработни носачи.

Беше вече мразовит зимен здрач, когато Джъстин, треперещ от студ и безсилен гняв, най-после допълзя до кея, където малцината пасажери без коли подтичваха с непривична бързина. Тъй като се страхуваше, че местните хора може да го познаят или — още по-лошо — да го съжаляват, той нахлупи шапката ниско над очите си и повлече куфарите към най-близкото такси; за негово облекчение лицето на шофьора му бе напълно непознато. По време на двайсетминутното пътуване човекът го попита само дали случайно не е германец, на което Джъстин отвърна, че е швед. Този импровизиран отговор свърши работа, защото шофьорът не зададе повече въпроси.

Вила Манзини беше сгушена в близост до северния бряг на острова. Вятърът духаше право откъм морето, безмилостно брулеше палмовите дървета, шибаше каменните стени, люлееше дървените капаци на прозорците, потракваше керемидите по покрива и караше паянтовите пристройки да скърцат жално. Джъстин постоя, огрян от плахата лунна светлина, където го бе свалило таксито, при входа към покрития с каменни плочи вътрешен двор, недалеч от стария кладенец с водна помпа и маслинената преса, докато очите му привикнаха с тъмнината. Силуетът на вилата се издигаше пред него. Два реда тополи, засадени от бащата на Теса, очертаваха алеята от парадния вход до брега на морето. Постепенно Джъстин различи в тъмното къщичките на прислугата, мраморните стълби, колоните на портала и покритите с вековна патина зидани стени. В цялата сграда не се виждаше никаква светлинка. Според Хам икономът миткал из Неапол с приятелката си. Поддръжката на дома била възложена на две скитници — австрийки, представящи се за пътуващи художнички, които били настанени в запустелия параклис на другия край на имението. Двете къщички за прислугата, преустроени в бунгала от Тесината майка, докторката — една титла, която тя далеч предпочиташе пред контеса, — и наречени Ромео и Жулиета за радост на германските туристи, се даваха под наем от пътническа агенция във Франкфурт.

Добре дошла у дома, каза той на Теса в случай, че тя, уморена от дългото пътуване, не бе успяла да познае собственото си имение.

Ключовете от вилата бяха оставени на една издатина в дървената обшивка на водната помпа. „Първо сваляш капака, скъпи — ето така, — после бъркаш с ръка надолу и ако имаш късмет, ще ги напипаш. После отваряш входната врата, отвеждаш своята млада булка до спалнята и се любиш с нея — ето така.“ Само че той не я отведе в спалнята, знаеше още по-добро място. Помъкнал с ръце платнените куфари, той закрачи през вътрешния двор. В това време луната услужливо изплува от облаците, за да освети пътя му; млечната й светлина струеше между тополите. В дъното на двора той се промуши през тесния проход, наподобяващ уличка в древния Рим и водещ до резбована врата от маслиново дърво с Наполеоновия герб във формата на пчела, поставен там в памет на великия изгнаник, който — според фамилното предание — бил чест посетител в имението, пламенен ценител на изисканото остроумие и още по-изисканото вино на прапрапрабабата на Теса.

Джъстин избра най-големия ключ и го завъртя в ключалката. Вратата изстена и поддаде. „Ето тук моето семейство е брояло парите си“, казваше му най-сериозно тя, влязла в тройната си роля на наследница на фамилията Манзини, младоженка и екскурзовод. „Днес превъзходните маслини на Манзини се извозват в Пиомбино, където се пресоват във фабриката като всички останали. Но по време на моята майка, докторката, тази стая беше самата светая светих. Тук всяко бурканче зехтин се записваше, преди да бъде изпратено за съхранение при точно определена температура в избата. Точно тук… ама ти не слушаш какво ти говоря!“

Защото ти се любиш с мен!

„Ти си мой съпруг и аз ще се любя с теб когато си поискам. Внимавай сега. В тази стая всяка седмица всеки наш ратай е получавал надницата си в брой, на ръка, и се е подписвал, обикновено с кръстче, в една сметководна книга, по-голяма от Евангелието.“

Теса, не мога…

„Какво не можеш? Можеш, разбира се! Ти си извънредно находчив. Някога тук са пристигали оковани във вериги каторжници от тъмницата на другия край на острова. Затова на вратата има шпионка. Затова са и тези големи железни халки, към които са ги приковавали, докато ги подкарат към маслиновите горички. Не се ли гордееш с мен? Аз съм наследница на робовладелци!“

Безкрайно съм горд!

„Защо заключваш вратата тогава? Аз твоя пленница ли съм?“

Завинаги!

Маслобойната беше ниско помещение с лавици покрай стените, с високи прозорци, през които да не надничат любопитни очи, докато вътре се броят пари, държат се оковани каторжници или двама младоженци се любят, премалели, върху кожения диван, подпрян до стената откъм морето. Масата за броене на парите беше плоска и квадратна. В сводестите ниши зад нея бяха облегнати два изправени дърводелски тезгяха. Джъстин напрегна всички сили, за да ги придърпа по каменните плочи, и ги постави хоризонтално от двете страни на масата, като разперени крила. Докато ги сваляше от изправеното им положение, той ги позабърса от праха с носната си кърпа, след което подпря с тях масата, за да не се клати. Времето беше спряло. Джъстин не чувстваше нито глад и жажда, нито нужда от сън. Той постави по един куфар върху всеки тезгях и заизмъква безценните си вързопи, като се стараеше да ги нарежда точно в средата на масата, сякаш се боеше, че могат да скочат сами долу. Внимателно и полека той заразопакова първия вързоп, вещ по вещ — памучната й домашна роба; ангорската жилетка, същата, която бе носила в деня, преди да тръгне за Локикоджо; копринената й блуза, която още ухаеше на нея около яката, докато накрая ръцете му сграбчиха най-голямата ценност — една плоска сива кутия, около двайсет и пет на трийсет сантиметра, с емблемата на японска фирма върху капака. Изглеждаше невредима след безкрайните дни и нощи на болезнена самота и изнурително пътуване по света. От втория вързоп извади принадлежностите. Когато всичко излезе, той с треперещи ръце пренесе всичко до старото дъбово бюро в другия край на стаята.

— По-късно — обеща й той на глас. — Търпение, жено!

Дишайки вече по-леко, Джъстин извади транзистора будилник от ръчния си багаж и го настрои на местната дължина на Би Би Си. През цялото времетраене на пътуването си се бе опитвал да следи безплодното издирване на Арнолд. Като нагласи часовника да включи радиото за информационния бюлетин на следващия кръгъл час, той се насочи към неравната купчина писма, папки, изрезки от вестници, компютърни разпечатки и официални документи от същия вид, който в предишния си живот бе използвал като единствено бягство от действителността. Но не и тази вечер, в никакъв случай. Тази вечер официалните документи не предлагаха бягство от нищо, независимо дали ставаше въпрос за полицейските досиета на Лесли, за записките на Хам, за властните нареждания на Теса или за нейните собствени, внимателно класифицирани и подредени пачки писма, есета, изрезки от вестници, фармацевтични и медицински текстове, бележки, които си бе писала, а той ги бе свалил от дъската за съобщения в стаята й, както и трескавите й драсканици от болничната стая, намерени от Роб и Лесли в тайник в апартамента на Блум. Радиото се включи. Джъстин вдигна глава и се заслуша. За безследно изчезналия Арнолд Блум, доктор по медицина, заподозрян в убийството на Теса Куейл, съпруга на британски дипломат, отново нито дума. Когато новините свършиха, Джъстин се зарови в документите на Теса, докато откри онова, което бе решил да пази като очите си до края на разследването. Тя го бе донесла със себе си от болницата — единственото нещо, което бе останало от Уанза. Теса го бе извадила от още неизхвърленото кошче за отпадъци до празното легло на Уанза. В продължение на много дни и нощи предметът бе стоял като мълчаливо обвинение на бюрото в работната й стая — една картонена кутийка в черно и червено, дванайсет на седем сантиметра, празна. От плота на бюрото тя я бе преместила в средното чекмедже, където Джъстин я бе открил по време на трескавото събиране на личните й вещи. Нито забравена, нито отхвърлена като маловажна, а само изместена от по-належащи неща, но внимателно прибрана за когато й дойде времето. В непрекъснат надпис, който обикаля кутийката от всички страни, е напечатано името „Дипракса“, по две букви на страна, а вътре има листовка, указваща всичките показания и противопоказания на препарата. А на капака — три игриви златни пчелички, подредени като стрела за полет. След като я разтвори от сгънатото й състояние и оформи отново в кутийка, Джъстин я постави точно в средата на празната лавица така, че да му бъде непрекъснато пред очите. „Кени Кей се смята за Наполеон с тия пчели“, му бе прошепнала тя, докато треската я унасяше. „Ужилването им е смъртоносно, знаеш ли това?“ Не, скъпа, нищичко не знам, ти си спи.

Да чета.

Да пътувам.

Да забавя емоциите си.

Да ускоря мисълта си.

Да нападам и стоя неподвижен, да бъда търпелив като светец и импулсивен като дете.

Никога през живота си Джъстин не бе изпитвал такава жажда за знания. Времето му за подготовка бе изтекло. Готвил се бе за това ден и нощ, още от смъртта й. Бе се сдържал, но тихомълком се бе готвил. Готвил се бе на оня отвратителен долен етаж у Глория, готвил се бе по време на разпитите, когато от усилието да се сдържа на моменти усещаше, че полудява; готвил се бе в последното останало будно кътче на мозъка си. Готвил се бе по време на безкрайния полет на завръщане в родината, в кабинета на Алисън Ландсбъри, в клуба на Пелегрин, в офиса на Хам и на номер четири; готвил се бе, докато мозъкът му се пръскаше от стотиците други неща, за които трябваше да се погрижи. Това, от което имаше нужда сега, бе един решителен скок право в сърцето на нейния таен свят, имаше нужда да разпознае всеки знак и камък по изминатия от нея път, да забрави кой е той самият и да се вживее изцяло в нейната роля, да убие Джъстин и да възкреси Теса.

Откъде да започна?

Отвсякъде!

Кой път да хвана?

Всички заедно!

Държавният служител у него беше в безсрочен отпуск. Заразен от нетърпението на Теса, Джъстин се подчиняваше единствено на нея. Там, където тя беше безжалостна като шрапнел, и той щеше да бъде безжалостен като шрапнел. Там, където тя подхождаше методично, и той щеше да използва нейния метод. Там, където тя правеше интуитивен скок, той щеше да я хване за ръката и да скочи с нея. Гладен ли беше сега? Щом Теса не беше гладна, и той нямаше право да бъде. Уморен ли беше? Ако Теса можеше да остане цяла нощ на бюрото си, загърната в домашната роба, Джъстин щеше да остане на своето не само цяла нощ, но и целия следващ ден, че и другата нощ след него!

Веднъж успял с мъка да се откъсне от работата си, Джъстин обиколи кухните и хладилниците на вилата и се върна, натоварен със сух салам, маслини, сухар, козе сирене и минерална вода. В друг случай — призори ли бе или привечер, останал му бе само споменът за призрачната светлина — преглеждаше дневника й от болницата, като си отбелязваше присъствията на Лорбиър и неговите слуги до леглото на Уанза, когато внезапно се събуди и видя как се разхожда като сомнамбул из заградената градина на вилата. В тази същата градина, където под любещия поглед на Теса бе садил сватбени букети от червени рози, фрезии и лупини в нейна чест. Бурените стигаха до коленете му, панталоните му бяха мокри от росата. Беше цъфнала една-единствена роза. Сетил се внезапно, че вратата на маслобойната е отворена, той се затича по каменните плочи, но я завари здраво заключена, а ключът беше в джоба на сакото му.

Изрезка от „Файненшъл Таймс“:

Трите пчели бръмчат

Носят се слухове, че преуспелият магнат и плейбой Кенет К. Къртис от компанията „Трите пчели“, инвестираща в страните от Третия свят, планира брак по сметка с швейцарско-канадския фармацевтичен гигант „Карел Вита Хъдсън“. Дали обаче КВХ ще се яви пред олтара? Дали „Трите пчели“ ще съберат нужната зестра? Отговор „да“ и на двата въпроса, поне ако се съди по предишни не по-малко дръзки сделки, в каквито Кенет Кей е толкова изпечен. И все пак сделка от такъв мащаб се смята за безпрецедентна дори в забуления в тайни и носещ огромни печалби свят на фармацевтичните компании. Твърди се, че „Трите пчели“ ще покрият една четвърт от оценяваната на 500 милиона лири стерлинги изследователска и развойна дейност на КВХ по разработката на новия чудодеен противотуберкулозен препарат „Дипракса“, като в замяна ще получат изключителните права за продажбата и разпространението му в цяла Африка, плюс неназован дял от печалбите от световните му продажби…

Тонът на Вивиан Ебер, говорителка на „Трите пчели“ за Найроби, е предпазливо тържествуващ: „Блестящо, типично, изцяло в стила на Кени Кей… Това е един акт на благотворителност, добър за компанията и нейните акционери, но добър и за Африка. Препаратът «Дипракса» е не по-труден за ползване от ментов бонбон. С него «Трите пчели» ще заемат своето място в авангарда на борбата срещу плашещия световен бум на нови, непознати досега туберкулозни щамове.“

Снощи в Базел президентът на КВХ Дитер Корн потвърди оптимизма на Ебер: „С помощта на «Дипракса» някогашните шест до осем месеца интензивно лечение са сведени до кратък курс от дванайсет таблетки. Според нас едва ли има по-подходяща фирма от «Трите пчели» за повсеместното разпространение на «Дипракса» в цяла Африка.“

Ръкописна бележка на Теса до Блум, вероятно намерена в апартамента на Арнолд:

Арнолд, скъпи!

Ти не ми повярва, когато ти казах, че КВХ са толкова лоши. Аз проверих. Наистина са лоши. Преди две години били обвинени в замърсяване на половин Флорида, където са експлоатирали огромен „обект“, но се отървали само с предупреждение. Неоспорими доказателства, представени от ищците, сочели, че КВХ са надхвърлили нормата за концентрация на атмосферни замърсители с 900 процента, което е довело до отравяне на природни резервати, блата, реки и плажове, а вероятно и на млякото във фермите. КВХ извършили подобен подвиг и в Индия, където от отравяне с химически замърсители загинали 200 деца в района на Мадрас. Случаят в Индия ще стигне до съд най-рано след петнайсет години или още по-късно, ако КВХ продължават да пускат бакшиши на когото трябва. Те са известни и като шампиони по продължаване на валидността на патентите на своите препарати в интерес на многострадалните бели милиардери по света. Лека нощ, скъпи. Никога повече не се съмнявай във верността на думите ми. Аз съм безупречна. А също и ти. Т.

Изрезка от финансовата страница на лондонския „Гардиън“:

Щастливите пчелички

Рязкото покачване (с 40% за дванайсет седмици) на пазарната стойност на компанията „Трите пчели“ със седалище в Найроби отразява нарастващото доверие на пазара в резултат от неотдавна придобитите от компанията изключителни права за разпространение на територията на цяла Африка на новия и достъпен препарат за лечение на мултирезистентна туберкулоза „Дипракса“. В интервю, дадено в дома си в Монако, президентът и главен директор на „Трите пчели“ Кенет К. Къртис заяви: „Всичко, което е добро за «Трите пчели», е добро за Африка. А всичко, което е добро за Африка, е добро за Европа, Америка и останалия свят.“

Отделна папка, надписана „ХИПО“ с почерка на Теса, в която се съдържат около трийсет единици кореспонденция — отначало във вид на писма, а по-късно на разпечатки от електронна поща — между Теса и друга жена на име Биргит, която работи в независима агенция за наблюдение и контрол на фармацевтичните компании със седалище в северногерманското градче Билефелд. В логото на официалната бланка, на която са написани писмата, се обяснява, че названието на организацията произлиза от името на гръцкия медик Хипократ, роден около 460 г. пр.н.е., чиято клетва полага всеки съвременен лекар. Първоначално кореспонденцията се води строго официално, но когато започва размяната на електронни писма, тонът се смекчава. Названията на основните играчи бързо са заменени с прякори. КВХ е наречен „Гиганта“, „Дипракса“ става „Хапчето“, Лорбиър — „Златаря“. Източникът, от който Биргит черпи данни за дейността на „Карел, Вита и Хъдсън“, е наречен „Нашия приятел“; неговата самоличност трябва на всяка цена да се пази в тайна, защото информацията, която той й подава, е „изцяло в нарушение на швейцарските закони“.

Разпечатка от електронно писмо от Биргит до Теса:

… заради двете лекарки Емрих и Ковач Златаря основал фирма на остров Ман, може би две отделни фирми, защото това било още по комунистическо време. Нашия приятел казва, че Л. регистрирал фирмите на свое име, за да не създаде на жените неприятности с властите. Оттогава жените са в спор помежду си. Спорът е научен, но също и личен. В „Гиганта“ на никого не се позволява да знае подробности. Преди една година Емрих емигрира в Канада. Ковач живее в Европа, най-вече в Базел. Количката слонче, която изпратихте на Карл, направо го побърка и сега всяка сутрин той тръби като слон, за да ми покаже, че е буден.

Разпечатка от електронно писмо от Биргит до Теса:

Ето още малко предистория относно „Хапчето“. Преди пет години, когато Златаря търсел финансова подкрепа за разработената от жените формула, нещата не вървели много добре. Той се опитал да убеди няколко големи германски фармацевтични компании да спонсорират проекта, но те се възпротивили, тъй като смятали, че той няма да им донесе големи печалби. Проблемът на всички бедни е един и същ: нямат достатъчно пари, за да купуват скъпи лекарства! „Гиганта“ се оставил да бъде въвлечен на по-късен етап, и то само след най-подробни проучвания на пазара. Нашия приятел казва също, че те били сключили много хитра сделка с БББ. Това бил изключителен удар — продават бедна Африка, а задържат богатия западен свят за себе си. Планът е пределно прост, времето — идеално подбрано. „Хапчето“ се подлага на изпитания в Африка в продължение на две-три години, през което време по прогнози на КВХ туберкулозата ще се превърне в сериозен проблем на Запад. Освен това през тези три години БББ ще изпаднат в такава финансова криза, че „Гиганта“ ще може да ги купи на безценица. Следователно според Нашия приятел БББ притежават само задника на коня, докато „Гиганта“ притежава камшика. Карл спи до мен. Скъпа Теса, пожелавам ти и твоето бебче да бъде хубаво като Карл. То ще стане борец като майка си, убедена съм. Чао! Б.

Последна разпечатка от електронната кореспонденцията между Биргит и Теса:

Нашия приятел съобщава за тайнствени действия на „Гиганта“ по отношение на БББ и Африка. Сякаш си разбунила гнездо на оси?! Ковач ще пристигне при пълна секретност в Найроби, където я очаква Златаря. Всички говорят лоши неща за die schune Лара. Била предател, кучка, какво ли не. Как може една скучна корпорация изведнъж така да се оживи? Пази се, Теса. Мисля, че си малко waghalsig, но става късно и с моя английски не мога да ти преведа тази дума, така че помоли твоя добър, любезен съпруг да ти я преведе! Б.

P.S. Ела ми скоро на гости в Билефелд, Теса, това е един красив и малко известен град, направо ще се влюбиш в него! Б.

Вечер е. Теса е в напреднала бременност. Тя крачи нервно напред-назад из всекидневната на къщата им в Найроби, като ту сяда, ту отново става. Арнолд й е казал да не ходи повече в гетото Кибера, докато не роди. Дори работата й на лаптопа вече я изморява. След пет минути пред екрана тя става и отново започва да се разхожда. Джъстин се е върнал по-рано, за да й прави компания.

— Какво или кой е waghalsig? — пита го тя още от вратата.

— Кой е какво?

Теса изговаря думата с пресилено английско произношение. Казва я още два пъти, преди Джъстин да включи.

— Безразсъден — отвръща предпазливо той. — Луда глава. Защо?

— А аз waghalsig ли съм?

— Ти? В никакъв случай.

— Просто един човек току-що ме нарече така. В моето състояние съм само за лудории, няма що.

— Не му вярвай — отвръща предано Джъстин и двамата едновременно избухват в смях.

Писмо от господата Оуки от „Оуки и Фармлоу“, адвокатска кантора, Лондон, Найроби и Хонконг, до: мис Т. Абът, пощенска кутия, Найроби:

Уважаема мис Абът,

Ние представляваме фирмата „Трите пчели“ със седалище в Найроби. Оттам ни бяха предадени няколко писма, адресирани лично от Вас до сър Кенет Къртис, главен изпълнителен директор на споменатата фирма, и до други директори и членове на Управителния съвет.

Възложено ни е да Ви уведомим, че продуктът, за който се повдига въпрос във Вашата кореспонденция, е преминал успешно всички предвидени клинични изпитания, много от които са били проведени при спазване на значително по-високи стандарти от изискуемите според националното и международното законодателство. Както сама правилно отбелязвате, продуктът е изпробван и регистриран в Германия, Полша и Русия. По молба на кенийските здравни власти регистрацията на продукта е потвърдена с независима експертиза от Световната здравна организация; прилагаме копие от съответния сертификат.

Бихме желали да Ви предупредим, че всякакви по-нататъшни сигнали по въпроса, подадени от Вас или от Ваши сътрудници, независимо дали засягат интересите на фирмата „Трите пчели“ или на каквито и да било други юридически и физически лица, ще бъдат изтълкувани като злонамерени и с нищо непредизвикани опити за злепоставяне на този престижен продукт, както и за увреждане на доброто име и пазарните позиции на неговите дистрибутори в лицето на фирмата „Трите пчели“. В такъв случай ние сме предварително упълномощени от нашите клиенти да започнем енергични съдебни действия срещу Вас с цялата строгост на закона и без нужда от допълнителни инструкции от тяхна страна.

Искрено Ваши…

— Здрасти, старче. Само две думи, ако може.

Гласът е на Тим Донъхю. Обектът на това обръщение, разбира се, е самият Джъстин, който възпроизвежда разговора по памет. Играта на „Монопол“ е временно прекъсната, понеже синовете на семейство Удроу закъсняват за урока по карате, а Глория е отишла в кухнята да налее по едно питиенце. Самият Удроу внезапно се е изпарил на път за мисията. В резултат от всичко това Джъстин и Тим са останали сами на градинската маса сред милиони фалшиви лири стерлинги.

— Имаш ли нещо против, ако засегна някои деликатни теми в интерес на по-висшето благо? — пита Донъхю с нисък, напрегнат глас, който достига само дотам, докъдето трябва.

— Ако се налага.

— Налага се. Става въпрос за тази срамна вражда, старче. Враждата на твоята блаженопочивша с Кени Кей. Опитвала се е да го спипа във фермата му, горкия човечец. Звъняла му по телефона по късна доба. Оставяла му оскърбителни писма в клуба.

— Не разбирам за какво говориш!

— Разбира се, че не разбираш. Това не е подходяща тема за разговор тъкмо в този момент. Особено докато ония ченгета се навъртат наоколо. Забрави я, смети я под килима, е нашият съвет. Не си струва. Всички сме доста изнервени напоследък. Включително и Кени. — Гласът му се извисява. — Ти си железен, Джъстин, как се владееш само! Не е ли достоен за всеобщо възхищение, а, Глория?

— Истински свръхчовек. Това си ти, Джъстин — потвърждава на драго сърце Глория, докато слага на масата подноса с джин и тоник.

Нашият съвет, повтаря наум Джъстин, докато гледа втренчено писмото на адвокатите. Не неговият. Техният.

Разпечатка от електронно писмо от Теса до Хам:

Братовчеде! Ангеле мой хранител! Моята приятелка в БББ разправя, че ония здравата я били закършили финансово — много повече, отколкото им личало отвън. Според нея по високите етажи се носели слухове, че Кени Кей се чудел дали да не ипотекира цялата си империя, извън фармацевтичното производство, при някакъв съмнителен латиноамерикански синдикат със седалище в Богота! Въпрос: може ли той да предприеме разпродажба на компанията, без да е уведомил акционерите си? Аз разбирам от фирмено законодателство дори по-малко и от теб, тоест никак! Просвети ме по въпроса.

С много обич, Тес

Само че Хам не бе имал време да я просвети по въпроса, дори иначе да беше в състояние да го стори. Нито пък Джъстин. Внезапно до Джъстин достигна шумът на давещия се мотор на стара кола, която се опитваше да изкачи склона към гаража, последван от силно думкане по входната му врата. Той скочи на крака и надникна през затворническата шпионка. Насреща го гледаше охраненото лице на отец Емилио Дел’Оро, енорийския свещеник, с изражение на състрадателна загриженост. Джъстин отвори вратата.

— Но какво правите, сеньор Джъстин? — възкликна отецът с оперния си бас, като се втурна да го прегърне. — Защо трябва да чувам от Марио, шофьора на такси, че смазаният от скръб съпруг на сеньората се е заключил във вилата и се представя за швед? За какво е свещеникът, о, небеса, ако не за да дава утеха на опечаления, да бъде любещ баща на своя беден, съкрушен син? — Джъстин притеснено промърмори нещо за нуждата от усамотение. — Но ти работиш! — извика свещеникът, като надникна през рамото на Джъстин в осеяната с хартии маслобойна. — Дори сега, в скръбта си, не преставаш да служиш на родината. Не случайно англичаните са владеели по-велика империя от Наполеоновата! — На което Джъстин отвърна с някаква баналност за работата на дипломата, която никога не свършва. — Както и на свещеника, сине мой, както и на свещеника! На всяка душа, която потърси упование в бога, има по сто, които отказват божията помощ. — Той понечи да влезе. — Ала сеньората вярваше в бога, сеньор Джъстин. Също и майка й, докторката, макар да не го признаваха. При толкова любов към ближния, как можеха да запушат ушите си за божието слово?

Джъстин някак си успя да отпъди свещеника от маслобойната, настани го на едно канапе в леденостудения салон на вилата, под ронещите се фрески на сексуално рано съзрели херувимчета, и му предложи чаша от виното на Манзини, после втора, като самият той си наля една за компания. Преглътна уверенията на добрия отец, че Теса вече е в безопасност, под грижите на своя Създател, и прие без възражения идеята му за отслужване на заупокойна литургия в нейна памет на следващия й имен ден, а също и намека му за щедро дарение във фонда за ремонт на енорийската черква и за още едно, за укрепване основите на замъка на хълма, един от бисерите на средновековна Италия, който по думите на археолози и земемери бил обречен скоро да рухне в пропастта, освен ако — с божията помощ — основите и стените му не се укрепят навреме… Когато накрая изпрати добрия човек до колата му, Джъстин толкова нямаше търпение да се отърве от него, че прие без възражения и последната му благословия, след което почти тичешком се върна при Теса.

Тя го очакваше със скръстени ръце.

Отказвам да повярвам в един бог, който позволява невинни деца да страдат.

— Защо тогава се женим в църква?

За да размекнем сърцето му, отвръща тя.

КУЧКО ПРОКЛЕТА. СТИГА СИ МУ ГО ДУХАЛА НА ТВОЯ ЧЕРЕН ДОКТОР! ВЪРНИ СЕ ПРИ ОНЯ ЖАЛЪК СКОПЕЦ, МЪЖА ТИ, И СИ НАЛЯГАЙ ПАРЦАЛИТЕ. ПРЕСТАНИ ДА СИ НАВИРАШ НОСА В ЧУЖДИ РАБОТИ! АКО НЕ ПРЕСТАНЕШ, СВЪРШЕНО Е С ТЕБ. НЕ СЕ БЪЗИКАМЕ.

Обикновеният лист машинописна хартия, който Джъстин държеше в треперещите си ръце, не бе предназначен да размеква ничие сърце. Посланието на него беше отпечатано с тлъсти главни букви, високи по сантиметър и половина. Нямаше подпис, което не бе изненадващо. Нямаше и правописни грешки, което само по себе си го изненада. Посланието подейства на Джъстин като внезапен удар в стомаха, като безмилостно обвинение, като предизвикателство към всичко най-свято. В продължение на няколко ужасни мига той загуби контрол над себе си.

Защо не си ми казала? Защо не си ми го показала? Аз бях твой съпруг, твой закрилник, мъжът на живота ти, другата ти половина!

Предавам се. Отказвам се. Получаваш заплаха за живота си, и то писмена, по пощата. Изваждаш я от кутията и я прочиташ. Прочиташ я веднъж — бррр! После, ако си като мен, я скриваш, не я поглеждаш повече, защото тя е нещо толкова ужасно, толкова физически отблъскващо, че не искаш повече да ти се мярка пред очите. Ала ти я прочиташ повторно. После отново и отново. Докато накрая я научаваш наизуст. Също като мен.

И какво правиш после? Обаждаш ми се по телефона: „Скъпи, случи се нещо ужасно, ела си веднага“, така ли? Скачаш в колата? Караш като луда до мисията, размахваш писмото, нахлуваш при Портър, набутваш и мен в кабинета му? Глупости! Нищо подобно! Както винаги гордостта ти надделява. Не ми показваш писмото, дори не ми споменаваш за него, но не го и изгаряш. Запазваш го в тайна. Старателно скрито на дъното на едно от чекмеджетата на бюрото ти, до което достъпът на външни лица е строго забранен. Правиш тъкмо това, за което би ми се подигравала: съхраняваш го в личния си архив, като същевременно запазваш патрицианско мълчание — твоите собствени думи — по въпроса. Как може да се живее така? Как си живяла с мен, как си живяла със себе си! Кой може да отговори? Един господ знае как си живяла под вечна заплаха, но аз тук не ти се меся. Благодаря ти. Много ти благодаря. Благодаря ти, че доведе брачния ни апартейд докрай. Браво! И още веднъж благодаря.

Яростта го напуска също толкова бързо, колкото го е завладяла, отстъпвайки място на срам и угризения. Непоносима ти е била, нали? Самата идея, че можеш да покажеш това писмо на някого. От това щеше да тръгне една лавина, която нямаше да можеш да спреш. Всичките клюки за Блум, за мен. Множко щеше да ти дойде. Ти се опитваше да ни предпазиш. Всичките. Разбира се, че това ти беше целта. И на Арнолд ли не каза? Разбира се, че и на него. Той щеше да се опита да те убеди да се откажеш.

В съзнанието си Джъстин изостави оневинителния тон.

Твърде наивно като обяснение. Теса далеч не беше толкова мекушава. Тя беше корава жена, а когато я настъпеха, можеше да бъде и зла. Имаше ум на юрист, хладнокръвен и прагматичен. Една корава млада жена, която дебне безмилостно плячката си.

Тя е знаела, че е близо до целта. Смъртната заплаха го доказваше. Никой няма да тръгне да те плаши със смърт, ако сам ти не го заплашваш с нещо. Ако в този момент тя се бе оплакала, бе потърсила закрила, това щеше да означава да се остави в ръцете на властите. Англичаните са безпомощни. Те нямат власт, нямат правомощия над случая. Би могла да покаже писмото единствено на кенийските власти.

Само че Теса нямаше никакво доверие на кенийските власти. Тя беше твърдо убедена, както бе повтаряла неведнъж, че пипалата на империята на Мой са проникнали навсякъде. За добро или за лошо Теса бе предпочела да се довери на англичаните. Защо иначе би се опитала да привлече Удроу на своя страна?

В момента, в който се обърнеше към кенийската полиция, тя трябваше да представи списък на реалните и възможните си врагове. С това всякакви опити за разкриване на голямото престъпление щяха да бъдат мигновено прекъснати. Щяха да я принудят да прекрати разследването. Ала за Теса разкриването на голямото престъпление бе по-важно от собствения й живот.

Е, сега и за мен то е по-важно от живота ми.

Докато Джъстин се опитва да възстанови равновесието си, погледът му пада върху адресиран на ръка плик, който в предишния си живот бе измъкнал слепешката от средното чекмедже на бюрото й в Найроби — същото, в което бе открил и празната кутийка от „Дипракса“. Почеркът му изглежда познат, но не може да си спомни откъде. Пликът е разкъсан. Вътре има лист хартия, официална бланка с герба на Нейно величество. Почеркът е трескав и неравен, текстът сякаш е надраскан от човек, обладан от внезапен порив:

Скъпа моя Теса, която обичам и вечно ще обичам най-много от всичко на света.

Това е единственото нещо, в което съм абсолютно убеден. Днес ти се държа ужасно с мен, но не толкова ужасно, колкото аз с теб. И двамата не съзнавахме какво говорим. Безумно те желая и те боготворя. Искам да съм с теб, стига ти да ме желаеш. Да зарежем нашите два абсурдни брака и да избягаме на края на света, където ти кажеш. Колкото по-далеч, толкова по-добре. Обичам те, обичам те, обичам те.

Този път подпис не липсваше. Името беше изписано изцяло, с тлъсти, четливи букви — по размер като тези на смъртната заплаха: Санди. Казвам се Санди, заявяваше предизвикателно подписът, и ако искаш, можеш да го разкажеш на целия свят.

Имаше и дата, дори час. Макар и обхванат от най-страшни любовни терзания, Санди Удроу си оставаше изряден както винаги.

12.

Джъстин, измаменият съпруг, стои прав и неподвижен на лунната светлина, вперил безжизнен поглед в посребрения морски хоризонт, и бавно вдишва мразовития нощен въздух. Струва му се, че от въздуха му се гади и има нужда да прочисти дробовете си. „Санди е един слабак, който обича да изглежда силен“, бе ми казала някога ти. „Санди мами първо себе си, а после всички останали… Санди е страхливец, който търси защита зад благородни жестове и силни думи, защото в обикновените неща не се чувства достатъчно защитен.“

Ако си го знаела още тогава, какво направи, за бога, за да си причиниш всичко това? Въпросът му е отправен към морето, небето, към плющящия нощен вятър.

Нищо особено, отвръща невъзмутимо тя. Санди погрешно сметна лекия флирт за обещание, точно както бе сметнал доброто ти възпитание за слабост.

И все пак за миг, почти като изкушение, Джъстин позволява на куража си да му измени, както някога бе позволил в най-скритите кътчета на душата му да се прокрадне съмнение относно Арнолд. През цялото време той не спира да рови в паметта си. Опитва се да си спомни нещо, прочетено вчера, предишната вечер. Ала какво беше то? Разпечатка на електронно писмо от Теса до Хам. На пръв поглед твърде интимно, от което кръвта му възмутено кипва, поради което той го отделя настрани, в една папка, предназначена за неразрешени загадки, чийто отговор ще търси, когато има сили за това. Сега той се връща в маслобойната, намира разпечатката и поглежда датата.

Разпечатка от електронно писмо от Теса до Хам с дата и час точно единайсет часа след като Удроу, в нарушение на вътрешните правила за използване на официални бланки, бе обявил страстната си любов към съпругата на свой колега точно върху такава бланка с герба на Нейно величество:

Вече не съм малко момиче, Хам, и е време да се откажа от детинските номера, но никак не е лесно, особено като все ми върви на такива типове… Ето, и сега около мен се е усукало едно истинско влечуго. А в същото време двамата с Арнолд сме открили истинска златна жила, или по-точно истинско смрадливо блато, и имаме нужда от въпросното влечуго да се застъпи за нас в коридорите на властта, което е единственият начин да постигна нещо като жена на Джъстин и предана патриотка, каквато се опитвам да бъда. Чувам те как си казваш, че съм си все същата безогледна кучка, която обича да води мъжете за носа дори когато са супергадняри. Само че, Хам, не ми го казвай, ако обичаш! Не ми го казвай, дори да е така. Млъкни и точка по въпроса. Защото аз трябва да изпълня поетите обещания, а също и ти, скъпи. Затова имам нужда от теб, приятелю, имам нужда да ми помагаш и да ми казваш какво добро момиче съм, защото си е така! А ако не го направиш, ще ти дам най-мократа си целувка след оня ден, когато те тласнах през твоя Рубикон с глупавото ти моряшко костюмче. Обичам те, скъпи. Чао.

Тес

P.S. Гита разправя, че съм завършена уличница, но не може да го каже като хората, а излиза нещо като ули-ци-ца.

С обич: Тес (ули-цицата)

Обвиняемата е призната за невинна по всички точки, каза й той. А аз, както обикновено, мога само да се срамувам от себе си.

Странно успокоен, Джъстин продължава да сглобява късчетата от мозайката.

Извадка от съвместния доклад на Роб и Лесли до Франк Гридли, началник отдел „Задгранични криминални разследвания“ към Скотланд Ярд, относно третото поредно събеседване с мистър Удроу, Александър Хенри, началник на Политическия отдел при Британската мисия в Найроби:

Обектът настойчиво твърди, че цитира официалното становище на сър Бърнард Пелегрин, директор на Африканския отдел на Форин Офис, в смисъл че едно евентуално продължаване на разследването, за каквото се настоява в докладната записка на Теса Куейл, би могло само излишно да застраши отношенията между правителството на Нейно величество и Република Кения и да навреди на търговските интереси на Обединеното кралство… Обектът отказва по съображения за сигурност да разкрие съдържанието на споменатата докладна… Обектът отрича да притежава някаква информация за ново лекарство, разпространявано от „Трите пчели“. Обектът заявява, че всякакви молби за предоставяне на споменатата докладна на Теса Куейл за оглед от следствието би трябвало да се отправят лично към сър Бърнард Пелегрин; същевременно той изказва съмнение, че въпросната докладна все още съществува. Обектът описва Теса Куейл като истерична и досадна личност, чието поведение издава психическа нестабилност по въпросите, свързани с хуманитарната й работа. Според нас с тази характеристика се цели омаловажаване и притъпяване на ефекта от докладната й. С оглед на гореказаното предлагаме при първа възможност да се изпрати официално искане до Форин Офис за предоставяне на следствието на копия от всички документи, които покойната Теса Куейл е предоставила на обекта.

Резолюция с червено мастило, подписана от Ф. Гридли, помощник-комисар:

РАЗГОВАРЯНО СЪС СЪР Б. ПЕЛЕГРИН. МОЛБАТА ОТХВЪРЛЕНА ПО СЪОБРАЖЕНИЯ ЗА НАЦИОНАЛНА СИГУРНОСТ.

Извадки от научни медицински списания, възхваляващи в подходящо уклончив стил сензационните предимства на новия препарат „Дипракса“, пълното „отсъствие на мутагенност“ и „продължителния период на полуразпад у плъхове“.

Цитат от здравното списание „Хаити Джърнъл“, в което се изразяват плахи резерви относно „Дипракса“. Статията е подписана от пакистански лекар, извършил клинични изпитания на препарата в хаитянска университетска болница. Изразът „известен потенциал за токсичност“ е подчертан с червено мастило от Теса; намеци за предизвикани от препарата вътрешни кръвоизливи, чернодробна недостатъчност, световъртеж, увреждане на очния нерв.

Цитати от статия в следващия брой на същото списание, където цяла плеяда светила на медицината с импозантни титли се впускат в унищожителна контраатака, като се позовават на над триста наблюдавани случая. В същата статия нещастният пакистанец се обвинява в „необективност“ и „безотговорно отношение към пациентите му“ и се анатемосва веднъж завинаги.

Ръкописна бележка от Теса в полето:

Всички тези обективни експерти до един са вербувани като слуги на КВХ от високо платени „разузнавателни звена“, чиято цел е да откриват обещаващи разработки в областта на биотехнологиите.

Откъс от книга, озаглавена „Клинични изпитания“ от Стюарт Покок, записан с почерка на Теса като предпочитан от нея начин за запаметяване на текста. Отделни пасажи са подчертани с яркочервено, което странно контрастира със сдържания стил на автора:

Наблюдава се известна тенденция сред студенти и лекари да възприемат публикациите в специализираната медицинска литература с прекомерен респект. Всякакви факти, изнесени в престижни медицински списания като „Лансет“ или „Ню Ингланд Джърнъл ъф Медисин“, се възприемат като окончателни и неоспорими. Подобна наивна вяра в медицинските „библии“ се подхранва вероятно и от догматичния стил, възприет от мнозина автори, при който не се отделя достатъчно внимание на съмненията, присъщи на всяко научно изследване…

(Бележка в полето от Теса: Фармацевтичните компании постоянно подхвърлят поръчкови статии дори в така наречените уважавани издания.)

Що се отнася до презентациите на научни форуми и рекламните кампании на фармацевтичните компании, нужен е още по-голям скептицизъм… понеже възможностите за необективност са огромни…

(Бележка от Теса: Според Арнолд големите фармацевтични компании харчат луди пари, за да купуват учени и лекари, които да им рекламират продуктите. Биргит твърди, че КВХ неотдавна са направили дарение от петдесет милиона долара на една голяма университетска болница в САЩ, плюс заплати и пълно покриване на разноските на трима изтъкнати специалисти и шестима научни сътрудници. Корупцията в университетските среди се извършва още по-лесно: разкриват се катедри, биотехнологични лаборатории, изследователски фондации и какво ли не. „Неподкупно научно мнение се намира все по-трудно“, Арнолд.)

И още от Стюарт Покок:

Винаги съществува риск авторът на публикацията да бъде убеден да постави по-силно ударение върху позитивните резултати от изследванията, отколкото би било обективно оправдано.

(Бележка от Теса: За разлика от останалата световна преса фармацевтичните издания не обичат да публикуват лоши новини.)

Дори и да споменат отрицателни резултати от изпитанията, публикацията се пуска в някое неизвестно списание, а не в основните професионални издания… следователно едно опровержение на предхождащи хвалебствени публикации не може да достигне до широката читателска аудитория.

При много изпитания на лекарствени препарати липсва елементарна организация, която да позволи безпристрастна оценка на хода на лечението от обективни специалисти.

(Бележка от Теса: Изпитанията са предназначени за доказване на предварително зададена теза, а не за нейното опровергаване. Те нямат никакъв практически смисъл.)

Понякога авторите тенденциозно манипулират данните, за да докажат положителния…

(Бележка от Теса: Направо лъжат хората.)

Извадка от статия в лондонския „Сънли Таймс“, озаглавена „Фармацевтична компания излага пациенти на риск по време на клинични изпитания“ с множество подчертавания и бележки от Теса, впоследствие фотокопирана и вероятно изпратена по факса на Арнолд Блум, доколкото личи от ръкописния надпис: „Арни, чете ли това?“

Една от водещите фармацевтични компании в света е изложила стотици пациенти на риск от потенциално смъртоносна зараза, като преди започване на клиничните изпитания на препарата съзнателно е пропуснала да предостави жизненоважна информация за неговата безопасност и странични ефекти на шест болници във Великобритания.

При експеримент, проведен от германския фармацевтичен гигант „Байер“, близо 650 пациенти във Великобритания са били подложени на хирургически операции, въпреки че при предишни изследвания фирмата е разполагала с данни за нежелани реакции между техния препарат и други медикаменти, използвани в хода на лечението, които водели до рязко снижаване на бактерицидното действие на препарата.

Именно резултатите от тези предварителни изследвания, с които редакцията разполага, не са били съобщени на болниците, определени за провеждане на изпитанията.

При изпитанията, за чиято неправомерност не са подозирали нито пациентите, нито членовете на техните семейства, близо половината от болните, оперирани в една от участващите клиники в Саутхемптън, развили всякакви инфекции с опасност за живота.

От „Байер“ категорично отказват да разкрият пълния брой на следоперативните инфекции, довели до смъртни случаи, с довода, че тези данни са поверителни.

„Изпитанията са предварително одобрени от компетентните власти и от всички местни комисии по здравна етика“ — заявява говорител на компанията.

Цветна реклама на цяла страница, откъсната от популярно африканско списание, със заглавие: „АЗ ВЯРВАМ В ЧУДЕСА!“ В средата — млада африканска майка с дълбоко деколтирана бяла блуза, дълга пола и сияйна усмивка. В скута й — щастливо бебе, невинно сложило ръчичка върху гърдите й. Щастливи братчета и сестричета са се скупчили наоколо, а над цялата група се извисява щастливият баща. Всички, и най-вече майката, се радват на пращящото от здраве бебе в скута й. В долната част на страницата се четат думите: „ТРИТЕ ПЧЕЛИ СЪЩО ВЯРВАТ В ЧУДЕСА!“ От устата на хубавичката млада майка излиза балонче с думите: „Когато ми казаха, че моето бебе е болно от туберкулоза, аз започнах да се моля. Когато моят семеен лекар ми каза за «Дипракса», аз разбрах, че небесата са чули молитвата ми!“

Джъстин отново разтваря полицейското досие.

Извадка от доклада на двамата полицейски следователи за събеседването им с Пиърсън, Гита Джанет, местно наета служителка в Политическия отдел на Британската мисия в Найроби:

Проведохме събеседване с обекта в три отделни сеанса от по девет, четирийсет и пет и деветдесет минути. По молба на обекта събеседванията се проведоха на неутрален терен (в дома на нейна приятелка) в условия на дискретност. Обектът е на двайсет и четири години, дъщеря на англичанин и индийка, завършила религиозно (римокатолическо) училище в Обединеното кралство, осиновена от образовани родители (адвокат и лекарка), и двамата вярващи католици. Обектът завършва с отличие Университета в Ексетър (хуманитарен профил); тя е високоинтелигентна на вид, макар и твърде притеснителна. По наши впечатления освен силно разстроена от загубата на приятелката си тя е и много уплашена. Така например обектът направи няколко изказвания, от които впоследствие се отказа, например: „Убиха я, за да й запушат устата“; или: „Фармацевтичните компании са готови да прережат гърлото на всеки, който им се изпречи на пътя.“; или: „Някои фармацевтични компании са търговци на оръжие с бели престилки.“ Когато я притиснахме да поясни какво има предвид с тези изказвания, тя отказа да приведе аргументи и помоли да ги зачеркнем от протокола. Освен това тя решително отхвърля твърдението, че Блум е извършителят на двойното убийство край Туркана. Блум и Куейл, каза тя, не са „проблемът“, те са „най-добрите хора на света“, а всички около тях са с „покварено съзнание“.

На по-нататъшните ни въпроси обектът отказа да даде изчерпателни отговори, като най-напред се позова на Закона за опазване на държавната тайна, а впоследствие — на клетвата си за вярност, дадена пред убитата. На третата ни, последна среща ние възприехме по-твърдо отношение към обекта, като й посочихме, че с укриването на информация тя всъщност прикрива убийците на Теса и възпрепятства издирването на Блум. По-долу прилагаме редактирани протоколи от разпита в Приложение А и Б. Обектът е запознат с протоколите, но отказва да ги подпише.

ПРИЛОЖЕНИЕ А

Въпрос: Участвали ли сте някога или придружавали ли сте Теса Куейл в нейните експедиции и наблюдения?

Отговор: В почивни дни и в свободното си време съм придружавала Арнолд и Теса на няколко обиколки из гетото Кибера и в провинцията с цел оказване помощ на полевите клиники и наблюдение на прилагането на лекарствени средства. Това е конкретната сфера на действие на неправителствената организация на Арнолд. Някои от медикаментите се оказваха с отдавна изтекъл срок на годност, макар да не е изключено да бяха запазили донякъде ефективността си. Други не бяха подходящи за случаите, за които бяха предписани. Констатирахме също така и едно явление, широко разпространено из останалите части на Африка — а именно, че указанията и страничните ефекти на някои лекарствени опаковки са специално редактирани за пазарите на Третия свят с цел разширяване на приложението на препарата извън сферата, за която е лицензиран в развитите страни. Така например едно болкоуспокояващо средство, което в Европа и САЩ се предписва изключително само за облекчаване на страданията на терминално болни от рак, в Африка се дава на жени срещу болки по време на месечния цикъл и болки в ставите, при това без да се споменават каквито и да било странични ефекти. Установихме също така, че дори когато африканските лекари поставят вярна диагноза, те редовно предписват погрешно медикаментозно лечение именно поради липса на надеждни инструкции към лекарствените препарати.

Въпрос: Беше ли фирмата „Трите пчели“ между дистрибуторите, засегнати от тази тенденция?

Отговор: За никого не е тайна, че Африка е боклукчийската кофа на фармацевтичната промишленост, а „Трите пчели“ са един от основните дистрибутори на фармацевтични препарати в Африка.

Въпрос: Следователно и „Трите пчели“ е засегната от тази тенденция?

Отговор: В някой случаи „Трите пчели“ беше официалният дистрибутор.

Въпрос: Носещ отговорността?

Отговор: Е, да.

Въпрос: В колко случаи? В каква част от случаите?

Отговор: (след опит да се измъкне): Във всички.

Въпрос: Бихте ли повторили? Искате да кажете, че във всички случаи, при които са установени нередности с даден фармацевтичен продукт, негов дистрибутор е била фирмата „Трите пчели“?

Отговор: Нямам право да говоря така, докато Арнолд може да е още жив.

ПРИЛОЖЕНИЕ Б

Въпрос: Спомняте ли си Арнолд и Теса да са имали особено отрицателно отношение и силни възражения към определен продукт?

Отговор: Не, не мога повече така. Не бива!

Въпрос: Гита, ние се опитваме да установим защо Теса е била убита, а също и защо вие смятате, че като обсъждаме тези неща, ние застрашаваме още повече сигурността на Арнолд.

Отговор: Беше навсякъде.

Въпрос: Какво беше навсякъде? Гита, защо плачете? Гита!

Отговор: Убиваше хора. В селата. В гетата. Арнолд не се съмняваше в това. Казваше, че препаратът бил добър. Нуждаел се обаче от още пет години изпитания, за да бъде годен за ползване. Бил бързодействащ, ефикасен и лесен за прилагане. Само че онези много бързали. Резултатите от тестовете били представени селективно. Не били взети предвид всички странични ефекти. Препаратът бил изпитван върху бременни плъхове и зайци, и кучета, и маймуни и нямало никакви оплаквания. Когато преминали на хора… е, там имало оплаквания, но хората са такива — все се оплакват. Тъкмо там е сивата зона, която се експлоатира от фармацевтичните компании. Всичко е статистика, а чрез манипулиране на статистическите данни може да се докаже всякаква теза. В случая, разследван от Арнолд, компанията е давала мило и драго, за да пусне първа своя продукт на пазара и да изпревари конкуренцията. При толкова много законови и нормативни разпоредби човек би сметнал, че това е невъзможно, но според Арнолд това е повсеместна практика. Нещата изглеждат по един начин от луксозните кабинети на ООН в Женева и съвсем различно от гетата в Найроби.

Въпрос: Коя беше фирмата производител на препарата?

Отговор: Наистина не искам да навлизам в повече подробности.

Въпрос: Как се наричаше препаратът?

Отговор: Защо не си дадоха труда да го изпитат докрай? Не са виновни кенийците. Ако си държава от Третия свят, не можеш да задаваш въпроси. Взимаш каквото ти се дава, и толкоз.

Въпрос: „Дипракса“ ли се казваше?

Отговор неразбираем.

Въпрос: Гита, успокой се и само това ни кажи. Как се казваше препаратът и кой го произвеждаше?

Отговор: Осемдесет и пет процента от всички заболели от СПИН са в Африка, известно ли ви е това? Колко от тях имат достъп до лекарства? Един процент! Проблемът вече не е хуманитарен, а икономически. Болните — мъже, жени — не могат да работят. Тази болест засяга и двата пола, затова има толкова много сираци. Хората не могат да изхранят семействата си. Нищо не могат да направят. Просто умират!

Въпрос: Значи става въпрос за лекарство срещу СПИН?

Отговор: Нищо повече не мога да кажа, докато Арнолд е жив… Нещата са свързани. При всеки случай на туберкулоза съмненията са за СПИН. И това е истината — невинаги, но почти… Така поне твърди Арнолд.

Въпрос: И Уанза ли беше жертва на същия препарат?

Отговор неразбираем.

Въпрос: Гита, от препарата ли умря Уанза?

Отговор: Нищо няма да кажа, докато Арнолд е жив! Да. От „Дипракса“. А сега се махайте!

Въпрос: Защо бяха тръгнали за разкопките на Лийки?

Отговор: Не знам. Махайте се!

Въпрос: Каква беше причината за пътуването им до Локикоджо? Извън женските сбирки…

Въпрос: Нямаше друго. Престанете!

Въпрос: Кой е Лорбиър?

Отговор неразбираем.

ПРЕПОРЪКА:

Да се отправи официално искане до Британската мисия в Найроби за осигуряване на специална закрила на свидетелката в замяна на пълни показания. Да й бъдат дадени нужните уверения, че всякаква информация, която предостави на следствените органи относно действията на Блум и покойната, ще бъде използвана по начин, който да не представлява заплаха за сигурността на Блум, ако се допусне, че той е все още жив.

ПРЕПОРЪКАТА СЕ ОТХВЪРЛЯ ПО СЪОБРАЖЕНИЯ ЗА СИГУРНОСТ.

Ф. Гридли, помощник-комисар

Подпрял брадичката си с ръка, Джъстин бе вперил невиждащ поглед в стената. Спомняше си за Гита — най-хубавата жена в Найроби след неговата собствена. Самопровъзгласила се за възпитаничка и последователка на Теса, чиято единствена мечта е да помогне за налагането на елементарни стандарти на почтеност в един непочтен свят. „Гита — това съм аз без лошите ми страни“, обичаше да казва Теса.

Гита, последната праведница, и Теса, в напреднала бременност, решават световните проблеми, склонили глави над чаша зелен чай в градината на къщата им в Найроби, докато Джъстин, бъдещият баща със сламената си шапка, абсурдно щастлив в скептицизма си, подрязва, плеви и подкастря храстите и цветята в своите лехи, привързва и полива растенията и се прави на английски смотаняк на средна възраст.

— Гледай си в краката, Джъстин! — предупреждават го те. Имат предвид кръвожадните африкански мравки, които излизат след дъжд в дълги бойни колони, способни да изгризат живо куче или малко дете за секунди благодарение на огромния си брой и на умелите си пълководци. В напредналата си бременност, Теса се бои, че мравките могат да помислят поливането на цветята за непредвиден дъжд.

Гита е вечно шокирана от всичко и от всички — от римокатолическата църква, която е против семейното планиране в Третия свят и устройва демонстративно изгаряне на презервативи на стадиона „Няйо“; от американските тютюневи компании, които примесват цигарите си с лека дрога, за да привикват малолетни пушачи; от сомалийските бунтовници, бомбардиращи беззащитни села, и от оръжейните компании, произвели бомбите.

— Що за хора са това, Теса? — шепне тя, искрено ужасена. — Що за манталитет имат те, кажи ми! Някакъв първороден грях ли изкупуваме? Ако питаш мен, става въпрос за нещо много по-лошо. Първородният грях предполага все пак някакво понятие за невинност. А къде е тук невинността, Теса?

А когато Арнолд спира до тях, което често става през почивните дни, разговорът веднага взима друга насока. Тогава приближават главите си една до друга, лицата им са сериозни и обтегнати, а ако Джъстин все пак решава да полее някое цвете наблизо, те демонстративно си говорят баналности, докато той не се отдалечи на подходящо разстояние.

Доклад на двамата полицейски следователи за срещата им с представители на фирмата „Трите пчели“, Найроби:

Бяхме поискали среща-събеседване със сър Кенет Къртис и ни бе дадено да разберем, че той е готов да ни приеме. При пристигането ни в централния офис на „Трите пчели“ обаче бяхме уведомени, че сър Кенет е извикан на аудиенция при президента Мой, след което трябвало да отлети незабавно за Базел за обсъждане на корпоративната политика с „Карел, Вита и Хъдсън“ (КВХ). Бе ни предложено да отправим въпросите си към директора по маркетинг на фармацевтични продукти, някоя си мис И. Рампури. За съжаление същия ден мис Рампури имала семейни ангажименти и не била в състояние да ни приеме. Посъветваха ни да поискаме среща със сър Кенет или с мис Рампури за по-късна дата. Обяснихме, че времето ни е твърде ограничено, и ни бе предложена среща с „високопоставени представители“ на компанията. След като ни държаха да чакаме още около час, най-после бяхме приети от някоя си мис В. Ебер и от мистър Д. К. Крик, и двамата от Отдела за връзки с клиенти. На срещата присъстваше и някой си мистър П. Р. Оуки, който ни се представи като „лондонски адвокат, който случайно е в Найроби по други дела“.

Мис Вивиан Ебер е висока, привлекателна африканка, наближаваща трийсетте, с диплома по бизнесадминистрация от американски университет.

Мистър Крик, роден в Белфаст, е приблизително на същата възраст, много добре сложен, физически силен, говори с лек ирландски акцент.

При извършените впоследствие проверки се установи, че мистър Оуки, лондонският адвокат, е едно и също лице с Пърси Р. Оуки, кралски съветник, адвокат от лондонската юридическа кантора „Оуки и Фармлоу“. Напоследък мистър Оуки е защитавал успешно няколко големи фармацевтични компании, между които и КВХ, в дела за групови обезщетения.

Виж бележката за мистър Крик в Приложението.

РЕЗЮМЕ НА СРЕЩАТА

1. Извинения от името на сър Кенет Къртис и мис И. Рампури.

2. Съболезнования от името на БББ (Крик) за смъртта на Теса Куейл и загриженост за съдбата на Арнолд Блум.

БББ (Крик): В тая скапана държава става все по-страшно да се живее! Ето, тая история с мисис Куейл, направо ужас! Достойна жена беше, много я уважаваха навсякъде. С какво мога да ви бъда полезен, господа? Само кажете, на ваше разположение съм. Шефът изпраща лични поздрави и ни е дал указания да ви съдействаме с каквото можем. Той много уважава британската полиция.

Следовател: По наши данни Арнолд Блум и Теса Куейл са подали редица сигнали до „Трите пчели“ относно новия противотуберкулозен препарат, който продавате — „Дипракса“.

БББ (Крик): Сериозно? Трябва да проверим за какво става въпрос. Вижте, мис Ебер е по-вътре в нещата, тя отговаря за връзките с обществеността, аз просто замествам временно, докато приключат реорганизациите във фирмата. Шефът има една теория, че всеки, който седи и нищо не прави, само му харчи парите.

Следовател: В резултат от подадените сигнали е организирана среща между Куейл, Блум и ваши местни представители. Бихме желали да видим протоколите от срещата, както и всякакви други свързани с нея документи.

БББ (Крик): Дадено, Роб. Няма проблем. Тук сме, за да помагаме. Само че, като казваш, че е подавала сигнали до „Трите пчели“, имаш ли някаква по-точна представа до кое поделение на фирмата? Защото в тази фирма работят доста пчели, повярвай ми!

Следовател: Мисис Куейл е изпращала писма, електронни съобщения и е звъняла по телефона лично на сър Кенет, до неговия кабинет, както и до мис Рампури, и до всички членове на борда в Найроби. Някои от писмата са изпратени по факса и по пощата. Други са донесени лично от нея.

БББ (Крик): Прекрасно. Значи поне знаем какво търсим. Предполагам, че и вие имате копия от въпросната кореспонденция?

Следовател: Засега не.

БББ (Крик): Но поне знаете кой е присъствал на срещите от наша страна, надявам се?

Следовател: Предполагахме, че вие знаете това.

БББ (Крик): О, боже! Че какво имате тогава?

Следовател: Писмени и устни свидетелски показания, че такива сигнали са били изпращани. Мисис Куейл се видяла принудена лично да посети сър Кенет във фермата му последния път, когато бил в Найроби.

БББ (Крик): Сериозно? За пръв път чувам. Имала ли е предварително уговорена среща?

Следовател: Не.

БББ (Крик): Някой да я е канил?

Следовател: Никой. Просто отишла и това е.

БББ (Крик): Бре-бре! Смело момиче. И успяла ли е да влезе?

Следовател: Не съвсем. Затова после направила опит да пресрещне сър Кенет тук, в офиса, но пак без успех.

БББ (Крик): Я гледай ти! Ама че работа. Е, какво да се прави, шефът е все зает. Пък и много хора го врънкат за услуги. И не всички успяват.

Следовател: В случая не е ставало въпрос за услуга.

БББ (Крик): А за какво?

Следовател: За отговори на нейни въпроси. По наши сведения мисис Куейл е представила на сър Кенет цяла папка с конкретни доказателства за страничните ефекти на препарата върху точно определени пациенти според епикризата.

БББ (Крик): Сериозно? Виж ти. Не знаех, че препаратът има странични ефекти. Тя да не е случайно учен или лекар? Пардон, може би трябваше да кажа: да не е била?

Следовател: Мисис Куейл беше съвестен гражданин, юрист и борец за човешки права. И се занимаваше активно с хуманитарна дейност.

БББ (Крик): Като казвате представила, какво точно имате предвид?

Следовател: Донесла на ръка до тази сграда, лично за сър Кенет.

БББ (Крик): А получила ли е разписка?

Следователят показва разписката.

БББ (Крик): Аха. Е, и? Тук пише: получен пакет. Пита се, какво е имало в пакета? Е, предполагам, че имате копия. От всяка епикриза и така нататък. С положителност имате.

Следовател: Очакваме да ги получим всеки момент.

БББ (Крик): А, така ли? Много ще ни е интересно да ги видим, нали, Вив? Все пак „Дипракса“ е основният ни продукт понастоящем, или както казва шефът, флагманът на фирмата. Толкова щастливи майки и бащи, и малки дечица, излекувани с „Дипракса“… Та ако тази Теса е имала нещо против препарата, ние сме длъжни да се запознаем с въпроса и да предприемем необходимото. Ако шефът беше тук сега, той бездруго щеше точно това да ни нареди. Само че той е от тези, дето буквално живеят в самолета. И все пак съм изненадан, че я е отпратил така. Въобще не е в негов стил. Но пък, съгласете се, ако и вие бяхте зает като него…

БББ (Ебер): Разбираш ли, Роб, ние имаме строго установена процедура за обработка на рекламации относно целия ни фармацевтичен асортимент. Ние сме само дистрибутори. Внасяме и продаваме. След като кенийското правителство е одобрило даден препарат, а болниците не възразяват да го дават на пациентите си, ние сме просто един посредник, нали разбираш? Нашата отговорност свършва дотук. Разбира се, спазваме указанията за съхранение, гледаме да осигуряваме нужната температура и влажност на въздуха и така нататък. Но в общи линии отговорността за действието на препарата е на производителя и на кенийското правителство.

Следовател: А клиническите изпитания? Не трябваше ли да провеждате изпитания на препарата?

БББ (Крик): Никакви изпитания. Страхувам се, че не си си направил добре домашното, Роб. Ако става въпрос за пълния цикъл на изпитания, от химически тестове до мишки и така нататък, ние не се занимаваме с такива работи.

Следовател: А с какво се занимавате тогава?

БББ (Крик): След като един препарат е одобрен веднъж за продажба в дадена страна, например в Кения, ние по принцип не се занимаваме с никакви изпитания. Ако едно лекарство е одобрено и лицензирано от местните власти, в случая от кенийските здравни органи, те стоят зад него и си носят отговорността, точка.

Следовател: При това положение какви тестове, изпитания и така нататък извършвате изобщо?

БББ (Крик): Виж, дай да не се хващаме за думата, какво ще кажеш? Ако става въпрос за събиране на данни за препарата, при това за един прекрасен препарат като този, който подготвяме за разпространение и на други пазари, извън Африка — например за Съединените щати, то наистина в известен смисъл това, което правим тук, може да се нарече, макар и индиректно, изпитания в работна обстановка. Но само в известен смисъл. Като един вид подготовка за по-нататък, когато „Трите пчели“ и КВХ заедно ще навлязат в този нов, многообещаващ пазар, за който намекнах. Схващаш ли?

Следовател: Още не. Чакам да чуя думите „опитни зайчета“.

БББ (Крик): Ще кажа само, че всеки отделен пациент е нещо като обект за изпитване на препарата и това е в интерес на всички, за общото благо. Тук въобще не става дума за никакви опитни зайчета. Оставете ни на мира.

Следовател: Под общото благо се разбира американският пазар, нали така?

БББ (Крик): Ама моля ти се! Казах ти вече — всеки клиничен резултат, всеки пациент се записва и резултатите се съхраняват и могат да се наблюдават по всяко време в Сиатъл, Ванкувър и Базел, както и да бъдат използвани за справка и анализ. Например за евентуално бъдещо одобрение на продукта, когато решим да го лицензираме другаде. Така че тук всякакви грешки са напълно изключени. Освен това кенийските здравни власти стоят плътно зад нас.

Следовател: За какво? Да събират труповете?

Адвокат Оуки: Ти не си казвал това, Роб, и ние не сме го чули. Дъг се опитва да бъде откровен с вас и максимално щедър с информацията. Дори, бих казал, твърде щедър. Какво има, Лесли?

Следовател: А какво правите междувременно с жалбите на пациентите? Право в боклука, а?

БББ (Крик): В общи линии, Лес, препращаме ги директно на производителя — на „Карел, Вита и Хъдсън“. После или ние отговаряме на жалбоподателя по указания на КВХ, или КВХ му отговарят сами, по тяхно усмотрение. Тъй или иначе, принципът е един и същ, Роб. Бих ли могъл да ви услужа с още нещо? Например да ви насроча нова среща, когато най-после разполагате с документите?

Следовател: Един момент, ако обичате. Според информацията, с която разполагаме, Теса Куейл и Арнолд Блум са идвали лично през ноември по ваша покана, по покана на „Трите пчели“, за да обсъдят с вас ефектите — добри или лоши — на препарата „Дипракса“. На срещата те са раздали на вашите представители копия от цялата документация, изпратена преди това лично до сър Кенет Къртис. Да не би да искате да кажете, че не разполагате с никаква информация за такава среща? Нито пък с имената на лицата, участвали в нея от страна на „Трите пчели“?

БББ (Крик): Знаеш ли датата, Роб?

Следовател: Според дневника на пострадалата срещата е била насрочена по предложение на „Трите пчели“ за единайсет часа на осемнайсети ноември. Тя била организирана чрез офиса на мис Рампури, директор по маркетинга, която казвате, че отсъства в момента.

БББ (Крик): Да си призная, за пръв път чувам за такова нещо. А ти, Вив?

БББ (Ебер): И аз, Дъг.

БББ (Крик): Знаете ли какво, защо не проверим тая работа в дневника на Ивон? А, какво ще кажете?

Следовател: Чудесно. Нека да ви помогна.

БББ (Крик): По-полека, по-полека. Най-напред, разбира се, трябва да поискаме разрешение. Ивон е огън момиче. Аз не бих пипал дневника й без позволение, както за нищо на света не бих се докоснал и до твоя, Лес.

Следовател: Ами че позвънете й. Ние ще платим разговора.

БББ (Крик): Не е толкова проста тая работа, Роб.

Следовател: Защо да не е?

БББ (Крик): Ами така. Ивон и приятелят й са на сватба в Момбаса. Нали ви казах, че мис Рампури има семейни ангажименти. От това по-семеен ангажимент — здраве му кажи! Ангажимент и половина, слушай какво ти казвам! Така че за по-рано от понеделник не може и дума да става. Аз не знам дали някой от вас е бил на сватба в Момбаса, но честно ви казвам…

Следовател: Оставете дневника й. Какво стана с документите, които двамата са оставили при нея?

БББ (Крик): Имаш предвид ония така наречени епикризи?

Следовател: Между другото, и тях.

БББ (Крик): В такъв случай, ако това са просто епикризи, истории на заболяването, диагнози, симптоматика, дозировка… странични ефекти и така нататък — цялата техническа информация — те са изпратени директно на производителя. В Базел, в Сиатъл или във Ванкувър. Ами да! Ако не направим това, тоест ако не препратим незабавно документите за експертиза, това би представлявало престъпно нехайство от наша страна! Нали, Вив? Такава е политиката на фирмата. А при нас, в „Трите пчели“, политиката на фирмата е нещо повече от Светото писание, нали, Вив?

БББ (Ебер): Абсолютно! Дума да няма! По указания на шефа. Щом се появи проблем, веднага се обаждаме на КВХ.

Следовател: Какви ги приказвате? Та това е абсурд! Къде са документите тогава?

БББ (Крик): Казвам ви, чухме какво ни питате и веднага ще издирим документацията. Все нещо отнякъде ще изскочи. Ще ви държим в течение. Само че това тук не е държавно учреждение, Роб. Нито пък Скотланд Ярд. Тук е Африка. Ние нямаме време да се ровим по цял ден в някакви въшливи папки, Роб. Имаме много по-важна работа от това, да…

Адвокат Оуки: Тук вече се очертават два проблема. Или по-точно три. Може ли да ви ги изложа един по един? Първо, до каква степен сте сигурни, господа, че срещата, за която намеквате, между мисис Куейл, доктор Блум и представители на „Трите пчели“, действително се е състояла?

Следовател: Както вече ви казах, имаме документни доказателства, с почерка на Блум, че срещата е била насрочена чрез кабинета на мис Рампури за осемнайсети ноември…

Адвокат Оуки: Насрочена е едно, Лесли. Проведена е нещо съвсем друго. Да се надяваме, че паметта на мис Рампури няма да й изневери. Тя провежда страхотно много срещи, уверявам ви. Вторият проблем е в тона. Доколкото разбирам от приказките ви, тези така наречени жалби, или сигнали, за които намеквате, са били съставени с враждебен тон, нали така? Дали това не би могло да доведе до започване на съдопроизводство? За мъртвите или добро… и тъй нататък, но от всичко, което чувам за тази ваша мисис Куейл, тя много-много не си е мерила приказките. Казвате, че била юрист. А доктор Блум, доколкото разбирам, бил нещо като професионален наблюдател на фармацевтичната промишленост. Значи нямаме работа със случайни хора.

Следовател: Дори и да са били с враждебен тон, какво от това? Ако някой умре от дадено лекарство, хората имат право да се държат враждебно.

Адвокат Оуки: Разбира се, Роб, ако мис Рампури или лично шефът са преценили, че цялата история намирисва на съдебен иск — разбира се, ако материалите изобщо са получени, което тепърва трябва да се докаже, — то първата им реакция би била да ги препратят в Юридическия отдел на фирмата. Значи можем да ги потърсим и там, нали, Дъг?

Следовател: Аз пък си казах, че Юридическият отдел — това сте вие.

Адвокат Оуки (шеговито): Аз оставам за накрая, Роб. Не за начало. Прекалено скъпо струвам.

БББ (Крик): Е, ние ще ви се обадим, Роб. Много ни беше приятно. Може пък следващия път да ви поканим на обяд. Само че, пак ви казвам, не очаквайте чудеса. Ние не седим тук по цял ден да подреждаме хартии в папки. Много по-важни неща са ни на главата и както казва шефът, в „Трите пчели“ бизнесът се прави в движение. Само така сме успели да стигнем дотук.

Следовател: Само още един момент, ако позволите, мистър Крик. Бихме желали да поговорим с един господин на име Лорбиър, вероятно доктор Лорбиър, по произход германец, швейцарец или може би холандец. Боя се, че не знаем малкото му име, но подозираме, че е тясно обвързан с историята на „Дипракса“ тук, в Африка.

БББ (Крик): Обвързан от чия страна?

Следовател: Има ли значение?

БББ (Крик): Има, и още как! Ако Лорбиър е лекар, както ми се струва, че мислиш, той по-вероятно е във връзка с производителите, не с нас. Ние не работим с лекари. Ние сме невежи търговци, продаваме каквото ни дадат. Ние сме прости продавачи. Боя се, че трябва все пак да се обърнете към КВХ.

Следовател: Вижте какво, познавате ли Лорбиър, или не? Сега не сме във Ванкувър, Базел или Сиатъл. Тук е Африка. Става въпрос за вашия препарат, за който вие отговаряте. Вие го внасяте, вие го рекламирате, вие сте неговите дистрибутори и крайни продавачи. Казвам ви, че въпросният Лорбиър е замесен в историите около вашия препарат тук, в Африка. Познавате ли Лорбиър, или не?

Адвокат Оуки: Мисля, че вече ти бе отговорено, Роб. Пробвай във фирмата производител.

Следовател: А познавате ли жена на име Ковач, евентуално унгарка?

БББ (Ебер): И тя ли е доктор?

Следовател: Оставете титлата! Чували ли сте името? Някой от вас чувал ли е името Ковач? Жена. Във връзка с продажбите на препарата. А?

БББ (Крик): Защо не погледнеш в телефонния указател, Роб? Аз така бих направил.

Следовател: Бихме желали да говорим също и с някоя си доктор Емрих…

Адвокат Оуки: Струва ми се, че днес нямате късмет, господа. Ужасно съжалявам, че не можем да ви бъдем от полза. Направихме каквото можахме, но днес просто не ви върви.

Бележка, добавена към протокола една седмица след срещата:

Въпреки уверенията на „Трите пчели“, че се извършва издирване, ни бе съобщено, че към настоящия момент не са излезли наяве никакви документи, епикризи, електронна поща или факсове, подадени от Теса Абът или Арнолд Блум. Опитите ни да се свържем повторно с Ебер или Крик също се оказаха неуспешни. Крик бил на „курс за преквалификация в Южна Африка“, а Ебер била „преместена в друг отдел“. Все още не били назначени техни заместници. Мис Рампури щяла да отсъства „до реорганизацията на фирмата“.

ПРЕПОРЪКА:

Скотланд Ярд да призове лично сър Кенет Къртис да даде пълни показания относно отношенията на неговата фирма с починалата и с доктор Блум, да инструктира подчинените си да издирят дневника на мис Рампури и всички останали липсващи документи, а мис Рампури да бъде открита незабавно за събеседване.

(Парафирано от помощник-комисар Гридли, но без последвали действия от страна на когото и да било.)

ПРИЛОЖЕНИЕ

Крик, Дъглас (Дъг) Джеймс, роден в Гибралтар на 10 октомври 1970 г. (съставено по данни от Криминалния архив на МО и Главна прокуратура).

Обектът е незаконороден син на Крик, Дейвид Ангъс, офицер в Кралския флот (дисциплинарно уволнен). Крик старши е лежал седем години в британски затвори за множество престъпления, включително две непредумишлени убийства. Понастоящем живее охолно в Марбеля, Испания.

Крик, Дъглас Джеймс (наричан по-долу „обектът“) пристига в Обединеното кралство от Гибралтар на деветгодишна възраст, придружен от баща си (виж по-горе), който бива арестуван още на границата. Обектът е даден в приют за сираци. По време на престоя си в приюта попада многократно в съд за малолетни престъпници по обвинения в най-различни закононарушения, между които пласиране на наркотици, сбиване с нанасяне на тежки телесни повреди, сводничество и хулиганство. Заподозрян е в групово убийство на две негърчета в Нотингам (1984 г.), но не е подведен под съдебна отговорност.

През 1989 г. обектът обявява, че се е поправил, и подава документи за полицейска служба. От полицията го отхвърлят, но има сведения, че е бил използван като нещатен информатор.

През 1990 г. обектът подава документи за записване като доброволец в Британската армия и бива приет. След преминаване на курс на обучение за специалните части той е прехвърлен към британското разузнаване и получава назначение като цивилен полицай в Северна Ирландия с чин и права на сержант. Обектът служи три години в Ирландия, след което е разжалван в редник и уволнен. Няма никакви други данни за неговата служба.

Макар Д. Дж. Крик (обектът) да ни бе представен като служител за връзки с обществеността във фирмата „Трите пчели“, доскоро той е бил известен по-скоро като един от шефовете на охранителната им служба. Твърди се, че се ползва с личното доверие на сър Кенет Къртис, като в много случаи е изпълнявал функции на негов личен бодигард — например при посещенията му, само за последните дванайсет месеца, в района на Персийския залив, Латинска Америка, Нигерия и Ангола.

„Опитвала се да го спипа във фермата му, горкия човечец“, казва Тим Донъхю, наведен над дъската за „Монопол“ в градината на Глория. „Звъняла му по телефона по късна доба. Оставяла му оскърбителни писма в клуба. Смети я под килима, е нашият съвет.“

„Тия убиват, без да им мигне окото“, съветва го Лесли в тъмния микробус в Челси. „Но ти вече го знаеш.“

С тези спомени, които напират в съзнанието му, Джъстин трябва да е заспал на масата в маслобойната. Събуждат го крясъците на сутрешния въздушен бой между сухоземни птици и чайки, който се оказва не сутрешен, а вечерен — навън се свечерява. Той е напълно съкрушен. Изчел е всичко и вече знае, че без лаптопа на Теса ще продължи да вижда само ъгълчето на картината.

13.

Гидо чакаше на прага на тяхната къщичка, издокаран с черно палто, твърде дълго за неговия ръст, и с ученическата си чанта с презрамки, които едва се захващаха на хилавите му рамене. Тънката му като на насекомо ръка стискаше тенекиената кутия с лекарствата и сандвича. Часът беше шест сутринта. Първите лъчи на пролетното слънце позлатяваха паяжините по тревистия склон. Джъстин приближи джипа до къщичката и докато майката ги наблюдаваше от прозореца, Гидо, без да се облегне на подадената му ръка, пропълзя сам през предната седалка — ръце, колене, чанта, тенекиена кутия, палто — и се строполи отзад в ъгъла, като птиче, останало без сили след първия си полет.

— Отдавна ли ме чакаш? — попита Джъстин, но в отговор Гидо само се намръщи. „Гидо е специалист по поставяне на диагнози“, напомня Теса, силно впечатлена от своето неотдавнашно посещение в детската болница в Милано. „Ако е болен, вика сестрата. Ако е много болен, вика старшата сестра. А когато му се стори, че умира, вика лекуващия лекар. И всички до един начаса се отзовават.“

— Трябва да бъда на училище в девет без пет — каза вдървено Гидо.

— Няма проблем — отвърна Джъстин. Двамата разговаряха на английски заради самочувствието на Гидо.

— Ако закъснея, влизам в час задъхан. Ако подраня, трябва да се мотая наоколо и да ме гледат всички.

— Разбрано — каза Джъстин. В огледалото за обратно виждане лицето на Гидо беше восъчно бледо; по същия начин изглеждаше, когато имаше нужда да му се прелее кръв. — За твое сведение, ще работим в маслобойната, а не във вилата — добави успокояващо той.

Гидо не каза нищо, но докато излязоха на крайбрежния път, цветът на лицето му се възвърна. Понякога и аз не мога да я понасям, помисли си Джъстин.

Столът беше твърде нисък за Гидо, а табуретката от бар плота твърде висока, затова Джъстин отиде сам до вилата и донесе две възглавници. Когато се върна, Гидо вече стоеше прав до чамовото бюро, като ръцете му невъзмутимо опипваха компонентите — телефонния кабел за връзка с модема, трансформаторите на компютъра и принтера, адаптера за принтерния кабел и накрая самия компютър. С демонстративно неуважение той разтвори капака, после натика захранващия кабел в съответния вход на лаптопа, без все още — слава богу! — да включва другия му край в мрежата. Със същото самоуверено достойнство Гидо бутна настрани модема, принтера и останалите части, които засега нямаше да му трябват, и се пльосна върху двете възглавници на стола.

— Хайде — каза той.

— Хайде какво?

— Включвай — подкани той на английски, като кимна към контакта на стената, недалеч от краката му. — Да почваме. — Той подаде на Джъстин щепсела. Чувствителният слух на Джъстин се подразни от престорения му американски акцент.

— Може ли да стане грешка? — попита притеснено той.

— Каква например?

— Да изтрием, без да искаме, всичко или нещо такова?

— Като го включим в мрежата? В никакъв случай.

— Защо?

Ръката на Гидо, безплътна като на плашило, обгърна с величествен жест екрана.

— Всичко, което се намира вътре, е запаметено. Ако не е запаметено, значи не е било важно, значи тя не го е искала. Как ти се струва, има ли смисъл това, което говоря?

Джъстин усети как го залива вълна от враждебност както всеки път, когато някой разговаряше с него с превъзходството на компютърния жаргон.

— Добре тогава. Щом казваш… Включвам. — Коленичил, той с трепереща ръка вкара щепсела в контакта. — Е?

— По дяволите!

Джъстин натисна копчето до щепсела и пусна тока, после с неохота се изправи. На екрана не ставаше нищо. Устата му беше суха, започна да му се гади. Аз съм един нещастен кретен. Къде се навирам, дето не ми е работа? Трябваше да повикам специалист, а не това дете. Трябваше да се науча да ползвам сам тази проклета играчка! Внезапно екранът светна и на него се появи редица от усмихнати чернокожи деца, махащи приятелски с ръце пред някаква клиника с ламаринен покрив; после картината се смени с множество разноцветни правоъгълничета и кръгчета на сиво-син фон.

— Какво е това?

— Десктопът. Основният екран, от който извикваш програмите.

Джъстин надникна през рамото на Гидо и прочете: „Моята директория“… „Мрежа“… „Съкратена пътечка за свързване“…

— А сега?

— Искаш да видиш файловете ли? Сега ще ги видиш. Отиваме на „Файлове“, аз отварям, а ти четеш.

— Искам да знам всичко, което е знаела Теса. Всичко, върху което е работила. Искам да тръгна по стъпките й и да прочета всичко, което е вътре. Струва ми се, че достатъчно ясно се изразих.

Във вълнението си Джъстин се дразнеше от присъствието на Гидо. Искаше Теса само и изцяло за себе си. Дори компютърът му пречеше да я има. Гидо насочи стрелката към прозорче в долната част на екрана.

— Какво има тук?

— Това тук са последните девет файла, с които е работила. Искаш ли да видиш и останалите? Няма проблем, сега ще ги видиш. — Появи се друг прозорец, озаглавен „Отвори файл. Документи на Теса.“ Гидо продължаваше да чука по клавишите. — Тук има двайсет и четири файла само в тази категория.

— Имат ли названия?

Гидо се наведе встрани, за да може Джъстин да види сам.

Фарма

фарма общи

фарма замърсяване

фарма в Третия свят

фарма наблюдатели

фарма подкупи

фарма съдебни дела

фарма пари

фарма протести

фарма лъжи

фарма изпитания на препарати

фарма фалшификации

фарма укриване на факти

Чума

чума история

чума Кения

чума лекарства

чума нови

чума стари

чума шарлатани

Изпитания

Русия

Полша

Кения

Мексико

Германия

известни смъртни случаи

Уанза

Гидо местеше курсора по екрана и не спираше да чука по клавишите.

— Арнолд… Отде се взе изведнъж този Арнолд?

— Неин приятел.

— И на негово име има документи. Охо, и още колко!

— Колко?

— Двайсет. Не, повече! — Пръстите му чукаха по клавиатурата. — „Туй-онуй.“ Това някакъв разговорен израз ли е?

— Да, това е разговорен език. На компютърен би трябвало да се преведе като „Разни“ или нещо такова — отвърна намусено Джъстин. — А това тук какво е? Ама какво правиш? Карай по-бавно!

— Аз карам съвсем бавно, специално заради теб. Проверявам личната й директория, колко поддиректории има в нея. Я гледай! Много са! Първа поддиректория, втора, ето още една… И още! — Той натисна още някакъв клавиш. Престореният му американски акцент вбесяваше Джъстин. Откъде се е научил да говори така? Сигурно гледа прекалено много американски филми това дете. Ще трябва да говоря с директорката. — Виждаш ли това тук? Това е кошчето за боклук. Тук слага всичко, което не й трябва и иска да го изтрие.

— Предполагам, че не е изтрила нищо?

— Това, което е тук, още не е изтрито. — Пръстите му чукнаха още няколко клавиша.

— Какво е това АОЛ? — попита Джъстин.

— „Америка Онлайн“. Всичко, което е свалила от интернет и е искала да запази, е запаметено в тази програма. Също и старата й електронна поща. Всички нови съобщения са още в мрежата и трябва да се включим, за да ги извикаме. Ако искаме да изпратим съобщение, също трябва да се включим.

— Знам това. От само себе си се разбира.

— Искаш ли да се включим?

— Още не. Първо искам да видя какво има вътре.

— Всичко?

— Да.

— Тогава ще има да четеш с дни. Може и седмици. Просто насочваш курсора с мишката и кликваш бутона. Искаш ли да седнеш на мястото ми?

— Сигурен ли си, че не може да стане грешка? — настоя Джъстин, докато се наместваше на стола, а Гидо важно заемаше позиция до него.

— Казах ти вече. Всичко, което е запаметено, е вътре. Иначе какъв е смисълът да се запаметява?

— И не мога да го изтрия, без да искам?

— По дяволите, човече! Можеш, ако кликнеш „Изтриване“. Но дори и тогава програмата те пита: Джъстин, сигурен ли си, че искаш да изтриеш този файл? И ако не си, отговаряш „не“. Натискаш бутона „Не“. Кликваш, и толкоз. Хайде, давай!

Джъстин предпазливо си проправя път през лабиринта от директории, поддиректории, папки и файлове на Теса, докато Гидо, неговият наставник, стои покровителствено отстрани. Когато някоя операция е непозната или прекалено объркваща за Джъстин, той моли за почивка, взима лист хартия и си записва прилежно, стъпка по стъпка, под неумолимата диктовка на Гидо. Пред смаяните му очи се разкриват нови хоризонти на информация. Влез тук, влез там, сега пак се върни тук. Всичко е толкова необятно, ти си толкова далеч пред мен, че аз никога няма да те настигна, казва й той. Дори да чета цяла година, как ще разбера, че съм открил онова, което ти търсеше?

Листовки на Световната здравна организация.

Протоколи от малко известни здравни конгреси, проведени в Женева, Амстердам или Хайделберг под егидата на поредния малко известен орган на все по-разрастващата се здравна империя на ООН.

Проспекти на фирми, възхваляващи чудотворни лекарства с непроизносими названия, които спасяват човешкия живот и го правят щастлив и пълноценен.

Бележки до самата нея. Докладни. Шокиращ цитат от списание „Тайм“, набран с главни букви и подсилен с добавени на ръка удивителни, които привличат погледа на всеки, който има очи да ги види. Едно ужасяващо обобщение, което провокира търсенето на конкретната истина:

При 91 клинични изпитания учените открили 691 неблагоприятни реакции на организма, но докладвали само 39 на Националния здравен институт.

Цяла папка, посветена на ФН. Кой, по дяволите, е ФН, ако изобщо е някой? Джъстин е отчаян. Дайте ми хартията, с която поне мога да се оправя. Но когато кликва върху поддиректория „Туй-онуй“, ФН отново му се облещва в лицето. Още едно кликване, и всичко се изяснява: ФН е съкратено от „Фармацевтичен наблюдател“ — някакво полулегално движение, самообявило се за кибернетична полиция с условно седалище в Канзас и с главна задача „да изобличава злоупотребите и нарушенията във фармацевтичната индустрия“, ако не се смята „нехуманността на така наречените хуманитарни организации, които редовно прецакват най-бедните държави“.

Доклади за така наречени „маргинални“ конференции на протестиращи, които подготвят масови демонстрации в Сиатъл или Вашингтон, за да изразят чувствата си към Световната банка и Международния валутен фонд.

Възвишени клетви по адрес на „голямата корпоративна хидра“ и „чудовището на капитала“. Лекомислена статия, отпечатана бог знае къде, под заглавие „Анархизмът отново на мода“.

Със следващото кликване на мишката попада на масирана атака срещу думата „хуманизъм“. „За мен хуманизъм е мръсна дума — споделя Теса в едно шеговито писмо до Арнолд — и колкото пъти я чуя, толкова пъти се хващам за револвера.“:

Всеки път, когато някоя фармацевтична компания оправдава действията си с хуманизъм, алтруизъм и дълг към човечеството, аз чувствам как ми се повръща, и то не защото съм бременна. А защото в същото време чета как американски фармацевтични гиганти се опитват да продължат срока на своите патенти, за да запазят монополните си позиции и да слагат безобразни цени на лекарствата си, като същевременно използват Държавния департамент, за да плашат държавите в Третия свят и да ги принудят да се откажат от производство на свои собствени версии на марковите лекарства. Е, да, направиха известен компромис с лекарствата срещу СПИН. Но какво ще кажеш…

Всичко това ми е известно, казва си Джъстин и отново кликва с мишката, качва се обратно на главното меню и се прехвърля на „Документи на Арнолд“.

— Ама какво е това? — възкликва внезапно той и вдига ръце от клавиатурата, сякаш се пази да не го обвинят, че е направил нещо нередно. За пръв път през цялото време на тяхната връзка Теса иска от него парола, за да го допусне до себе си. Командата е недвусмислена: „ПАРОЛА“, и примигва нагло насреща му като неонов надпис на публичен дом.

— По дяволите! — възкликва Гидо.

— Когато Теса те учеше на тази машинка, имаше ли парола? — пита Джъстин, който се прави, че не забелязва ругатнята.

Гидо слага ръка пред устата си, навежда се напред и със свободната си ръка натиска пет клавиша.

— Аз — отвръща той.

На екрана се изписват четири звездички, после нищо.

— Какво пишеш? — настоява да знае Джъстин.

— Пиша си името. „GUIDO“.

— Защо?

— Това беше паролата — отвръща той, като в притеснението си несъзнателно минава на многословен италиански. Всъщност „I“-то не е „I“, а единица, както и „О“-то не е „О“, а нула. Теса беше луда по тайни кодове. Във всяка парола настояваше да има поне една цифра.

— А защо на екрана излизат звезди?

— Защото не бива да се вижда, че пише Гидо! Иначе ще надникнеш през рамото ми и ще узнаеш паролата. Не става обаче. Гидо не е сегашната парола. — Той заравя лице в дланите си.

— Значи трябва просто да я отгатнем — опитва се да го успокои Джъстин.

— Да отгатнем какво? Да отгатнем как? Знаеш ли на колко грешки имаш право? На две, а на третия път компютърът просто ще изключи.

— Искаш да кажеш, че ако не отгатнем паролата, не можем да влезем? — Джъстин храбро се опитва да се пошегува: — Ей, ти! Излез оттам! Не се крий!

— Разбира се, че не можем да влезем!

— Добре де. Да помислим малко. Какво други цифри приличат на букви?

— Тройката може да бъде обърнато „Е“. Петицата — „S“. Има още половин дузина комбинации. Повече. Направо ми призлява! — Лицето му беше заровено в дланите.

— А какво става, когато изчерпим всички възможности?

— Компютърът се заключва и повече не реагира. А ти какво си мислеше, че става?

— Изобщо ли?

— Изобщо.

Джъстин долавя лъжата в гласа му и вътрешно се усмихва.

— Значи имаме право на три опита.

— Виж какво, аз не съм енциклопедия, разбра ли? Не съм наръчник за компютри. Каквото не знам, не говоря. Може да са три. Може да са десет. Трябва да тръгвам на училище. Защо не се обадиш на софтуерната поддръжка?

— Помисли. След Гидо кого или какво обичаше тя най-много?

Най-после Гидо престава да крие лицето си в дланите.

— Теб! Кого мислиш? Джъстин!

— Тя не би направила такова нещо.

— Защо?

— Защото компютърът си беше неин. Нейна територия, не моя.

— Само предполагаш. Я не ставай смешен. Опитай с Джъстин. Знам, че съм прав!

— Слушай сега. След Джъстин, кого обичаше на трето място?

— Не аз бях женен за нея, а ти! Ясно ли е?

Джъстин прехвърля в съзнанието си „Арнолд“, после „Уанза“, опитва с „Гита“, като вместо „I“-то слага единица. Нищо. Изпръхтява презрително, сякаш иска да покаже, че е под достойнството му да се занимава с подобни детинщини, но мозъкът му е напрегнат докрай и не знае какво решение да вземе. Продължава с „Гарт“, нейния мъртъв баща, и „Гарт“, техния мъртъв син, но отхвърля тази възможност като естетически и емоционален абсурд. Спира се за миг на „Теса“, но тя не е такъв егоист. Мислено преминава през „Арнолд“, но си казва, че тя едва ли би имала нахалството да защити директорията на „Арнолд“ с парола „Арнолд“. Заиграва се с „Мария“ — името на майка й, после с „Мустафа“, после с „Хамънд“, но нито едно от трите не му звучи достатъчно убедително като парола. Поглежда надолу в отворения й гроб, докато червената пръст закрива букета от жълти фрезии. Пред очите му е Мустафа, застанал в кухнята на Удроу с кошница в ръка. Вижда себе си, със сламена шапка, унесен в работа в градината им в Найроби и после тук, на остров Елба. Набира думата „фрезия“, като още веднъж вместо „I“-то поставя „1“. На екрана излизат седем звездички, по една за всяка буква — „FREESIA“, но не се случва нищо. Той още веднъж задава паролата, като този път и вместо „S“ пише „5“.

— Дали имам още опити? — пита той.

— Аз съм на дванайсет години, Джъстин! На дванайсет! — После Гидо се смилява. — Имаш може би още един опит. Последен. И край. Аз се отказвам. Компютърът е неин. Твой. Не ме занимавай повече.

Джъстин написва още веднъж „фрезия“ с „5“ вместо „S“, но този път променя единицата обратно в „I“. На екрана пред него изведнъж се появява недовършено полемично есе. С помощта на жълтите фрезии е успял да влезе в поддиректорията „Арнолд“ и да попадне на негов трактат за човешките права. Гидо танцува из стаята.

— Познахме! Не ти ли казах? Ние сме страхотни! Теса е страхотна!

Защо хомосексуалистите в Африка не смеят да излязат на показ?

Да видим какво мисли по въпроса големият арбитър на общественото приличие, президентът Даниел Арап Мой:

„Думи като лесбийство и педерастия не съществуват в африканските езици.“

Мой, 1995 г.

„Хомосексуализмът е против африканските норми и религия и дори в религиозното учение се смята за голям грях.“

Мой, 1998 г.

Едва ли е изненадващо, че Наказателният кодекс на Кения раболепно увековечи в закон прозренията на Мой. В раздел 162–165 се предвиждат срокове за лишаване от свобода между пет и четиринайсет години за „противоестествени плътски прояви“. По-нататък законът гласи:

— Кенийското законодателство разглежда всякакви сексуални контакти между мъже като криминално деяние.

— За сексуални деяния между жени дори не може да се говори.

Какви са социалните последици на подобно допотопно отношение към сексуалността?

— Хомосексуалисти се женят или установяват извънбрачни връзки с жени, за да прикрият сексуалната си ориентация.

— Техният живот и този на съпругите им е истински ад.

— Не се предвижда сексуално обучение за хомосексуалисти въпреки върлуващата в Африка епидемия от СПИН.

— Големи групи от кенийското общество са принудени да живеят в условия на постоянна лъжа. Лекари, юристи, бизнесмени, свещеници и дори политици прекарват дните си в непрестанен страх от изнудване и арест.

— Създава се един порочен кръг от корупция и потисничество, който води кенийското общество все по-дълбоко в тресавището.

На това място статията прекъсва. Защо ли? И защо, за бога, ти е трябвало да запаметяваш незавършена полемична статия за правата на хомосексуалистите в поддиректория „Арнолд“ и да й слагаш парола? Джъстин усеща присъствието на Гидо до себе си. Момчето е завършило триумфалната си разходка из стаята и сега наднича любопитно зад рамото му.

— Време е да те закарам на училище — казва Джъстин.

— Рано е да тръгваме. Имаме още цели десет минути. Кой е този Арнолд? Той педераст ли е? Какво всъщност правят педерастите? Мама пощръклява, като й задам такъв въпрос.

— Тръгваме. Може да попаднем зад някой трактор по шосето.

— Виж какво. Нека да отворя пощенската й кутия. Става ли? Някой може да й е писал. Може да е и Арнолд. Не искаш ли да проверим пощенската й кутия? Може тя да ти е писала писмо и ти да не си го чел. Нека да й отворя пощенската кутия! Може ли?

Джъстин нежно слага ръка на рамото му.

— Всичко е наред. Никой няма да ти се смее. Всички деца отсъстват понякога от училище. Това не значи, че си инвалид. Значи, че си като всички останали. Ще проверим пощенската й кутия, когато се върнеш.

Пътят до училището на Гидо и обратно отне на Джъстин цял час, през което време той съзнателно сдържаше полета на въображението си и се опитваше да не мисли. Когато отново зае мястото си в маслобойната, той посегна не към компютъра, а към купчината документи, които Лесли му бе дала в микробуса пред киното. С книжни документи той се справяше много по-лесно, отколкото с лаптопа, и бързо откри едно фотокопие на писмо, несръчно написано на ръка върху карирана хартия, което бе привлякло погледа му и преди. Писмото беше без дата. Било „попаднало на вниманието“ на двамата следователи, според прикрепения протокол с подписа на Роб, между страниците на медицинска енциклопедия, открита на кухненския под в апартамента на Блум, очевидно запокитена там от онези, които безуспешно бяха тършували из апартамента. В протокола се казваше още, че хартията на оригинала била стара и избеляла. Пликът бил адресиран до пощенската кутия на организацията на Блум. Клеймото било от остров Ламу, някога изходен пункт на търговията с роби.

Скъпи, единствен мой Арни,

Никога няма да забравя нашата любов и нашите прегрътки и твойта добрина скъпи приятельо. Какво щастие че ти одостои нашия красив остров с честа да си караш отпуската при нас! Искам да ти кажа благодаря, но първо трябва да благодаря на бога за твойта любов и щедри подараци и за знанието което ще предобия чрез учението си благодарение на теб а също и за мото-циклета. За теб скъпи мой, аз работя ден и нош, винаги със щасливото съзнание че моя любим е до мене и ме прегръща и обича за винаги.

Джъстин, както и Роб преди него, напразно се опитваше да разчете подписа. Почеркът, както се посочваше и в прикрепения от Роб протокол, наподобяваше арабски, сякаш авторът бе привикнал с разтеглените и закръглени отдолу знаци на арабското писмо. Подписът, положен със замах и богато украсен с финтифлюшки, изглеждаше, сякаш на латиница се състои от две съгласни в двата края, по средата с гласна: Пип? Пет? Пат? Дот? Безсмислено беше да се гадае. Всеки би казал, че това е просто един арабски подпис.

Ала дали авторът на писмото беше мъж или жена? Дали една необразована арабка от Ламу би дръзнала да пише толкова открито? Дали такава жена би карала мотоциклет?

Джъстин прекоси стаята и седна пред лаптопа, но вместо отново да извика „Арнолд“, втренчено се загледа в празния екран.

— И кого всъщност обича Арнолд? — пита я той с престорено безгрижие, докато лежат един до друг в леглото си в Найроби през една топла неделна вечер. Същия ден сутринта Арнолд и Теса са се върнали от първото си съвместно пътуване. Теса заявява, че това било едно от най-интересните преживявания в живота й.

— Арнолд обича целия човешки род — отвръща лениво тя. — Без изключения.

— Може би и спи с целия човешки род?

— Може би. Не съм го питала. Да го попитам ли?

— По-скоро не. Може аз да го попитам лично.

— Няма нужда.

— Сигурна ли си?

— Абсолютно.

И го целува. И отново. Докато с целувките си го възвръща към живота.

— И никога повече не ми задавай този въпрос — добавя тя, скрила лице в гънката на рамото му, обгърнала тялото му с крак и ръка. — Ще ти кажа само, че сърцето на Арнолд е завинаги в Момбаса. — И тя се притиска към него с приведена глава и изпънати назад рамене.

В Момбаса ли?

Или може би в Ламу, на двеста и петдесет километра нагоре по крайбрежието?

Джъстин се върна на масата с книжата и отгърна сводката на Лесли, озаглавена: „БЛУМ, Арнолд Мойс, МД, безследно изчезнал или заподозрян в убийство?“ Сводката не съдържаше никакви скандални факти, никакви данни за семейно положение, за известна на следствието приятелка или законна съпруга. В град Алжир обектът живял в общежитие за млади лекари и от двата пола, но в самостоятелна стая. Няма данни за близък(ка) приятел(ка) в състава на неправителствената организация, в която работи. Като най-близък роднина е посочена полусестрата, дъщеря на неговите осиновители, белгийка, живееща в Брюж. Арнолд никога не е искал пътни и дневни за придружител при пътуванията си, като винаги е резервирал само единична стая. Претършуваният от крадци апартамент на обекта в Найроби се описва като „монашески, в който всичко говори за умереност и въздържание“. Обектът е живял сам, без слуги. „В личния си живот обектът доброволно се е лишавал от елементарни удобства, като например течаща топла вода.“

— Целият клуб „Мутайга“ са убедени, че нашето бебе е от Арнолд — приятелски съобщава Джъстин на Теса, докато двамата дояждат рибата си в един индийски ресторант в покрайнините на града. Тя е бременна в четвъртия месец и макар от тона на разговора им това по нищо да не личи, той е по-влюбен в нея отвсякога.

— Кои са целият клуб „Мутайга“? — настоява да знае тя.

— Елена гъркинята, предполагам. Подшушнато на Глория, а от нея на Удроу — продължава весело той. — Какво мога да направя по въпроса? Да те закарам в клуба и да се любим върху билярдната маса, ако си навита?

— Това значи двойна заплаха, не е ли така? — казва замислено тя. — И двойна предубеденост.

— Двойна ли? Защо пък двойна?

Тя не отговаря веднага, навежда очи и леко поклаща глава.

— Това са едни ограничени, тесногръди, тъпи копелета. Не им обръщай внимание.

Навремето той бе постъпил точно така. Не им бе обръщал внимание. Но никога повече.

Защо двойна заплаха? Защо двойна предубеденост? — пита се сега Джъстин, вперил поглед в екрана.

Под единична заплаха се разбира евентуалното прелюбодеяние с Арнолд. Но под двойна? Какво трябва да се разбира под двойна заплаха? Неговата раса? Арнолд е жертва на дискриминация заради предполагаемо прелюбодеяние и заради расата си? Оттам и двойната предубеденост?

Не е изключено. Освен ако…

Освен ако юристът в нея не е проговорил още веднъж, юристът с хладния поглед, решен да пренебрегне смъртната заплаха в търсенето на справедливост.

Освен ако първото предубеждение е било насочено не срещу чернокожия, преспал с омъжена бяла жена, а срещу хомосексуалистите въобще, какъвто — без враговете му да подозират за това — е и Блум.

В такъв случай юристът с хладен поглед и горещо сърце би разсъждавал по следния начин:

Първа заплаха: Арнолд е хомосексуалист, но местните предразсъдъци не му позволяват да признае това открито. Ако си го признае, няма да бъде в състояние да продължи хуманитарната си дейност, понеже Мой мрази неправителствените организации точно толкова, колкото ненавижда и хомосексуалистите, и в най-добрия случай ще заповяда Арнолд да бъде изритан незабавно от страната.

Втора заплаха: Арнолд е принуден да живее в измама, като вместо да разкрие сексуалната си ориентация, се опитва да се прави на плейбой и женкар, навличайки си омразата на пуританите расисти.

Следователно — двойна заплаха.

И най-накрая — защо ли Теса за пореден път не споделя тази тайна със своя любим и любещ съпруг, като вместо това допуска той да се измъчва от непочтени подозрения, които се срамува да сподели дори със самия себе си? — пита Джъстин екрана.

И изведнъж си спомня името на индийския ресторант, който тя толкова много обичаше. „Хаанди“.

Приливът на ревност, който Джъстин с такива отчаяни усилия се бе опитвал да задържи, изведнъж проби бента и го заля с мръсната си мътилка. Но това бе ревност от нов вид — ревност, че наред с многото тайни, които бяха споделяли помежду си, Теса и Арнолд бяха запазили в тайна от него дори това; че нарочно го бяха изключили от своя неприкосновен кръг от двама, оставяйки го да наднича отстрани като съкрушен воайор, без да е сигурен въпреки всичките им уверения, че няма и никога не ще има нищо за гледане; че, както Гита се бе опитала да обясни на Роб и Лесли, преди да се свие в черупката си, между тях двамата никога не бе прехвръкнала искра; че единствената връзка помежду им беше обичта между брат и сестра, в което Джъстин разпалено бе уверявал Хам, без сам да си вярва дълбоко в сърцето си.

Съвършеният мъж — така някога Теса бе нарекла Блум. Дори Джъстин, заклетият скептик, го бе възприемал само по този начин. Един мъж, който докосва хомоеротичната струна в душата на всички нас, бе отбелязал веднъж той, блажен в своята невинност. Красив и с приятни обноски. Еднакво любезен с приятели и непознати. Всичко в него беше красиво — от мекия, леко дрезгав глас, до заоблената метално сива брада и леко изпъкналите африкански очи с дълги мигли, които никога не се отделяха от лицето на събеседника му. Красив с редките си, но добре премерени жестове, с които акцентираше ясните си, прецизно формулирани, интелигентни становища. Красив с изящните си ръце с деликатно изваяни кокалчета, с грациозното си, безплътно тяло, източено и гъвкаво като на танцьор и също така дисциплинирано в сдържаността на жестовете си. Никога непроявяващ невежество, самонадеяност или жестокост въпреки многобройните си сблъсъци с посредствеността и арогантността на Запада, от които Джъстин толкова се срамуваше. Дори ветераните в „Мутайга“ казваха: я го виж тоя приятел Блум, по наше време чернокожите не бяха такива — нищо чудно, че булката на Джъстин е толкова хлътнала по него.

Защо, за бога, в името на всичко свято между нас, защо не ми спести мъките? — пита той яростно Теса или по-скоро екрана.

Защото аз ти вярвах и очаквах и ти на свой ред да ми вярваш.

Ако ми вярваше, защо не ми казваше всичко?

Защото аз никога не мамя доверието на приятелите си и искам от теб да уважаваш това и да ми се възхищаваш. Много и завинаги. Защото аз съм юрист и когато става въпрос за опазване на тайни — както обичаше да казва тя, — в сравнение с мен гробът е кречетало.

14.

А че туберкулозата носи купища пари — питайте за това „Карел, Вита и Хъдсън“. В най-близко бъдеще богатите държави ще бъдат изправени пред световна туберкулозна епидемия и тогава „Дипракса“ ще пожъне милиарди долари, ще се превърне в сбъдната мечта за всеки акционер. Бялата чума, жълтата гостенка, капитан Смърт вече не е привилегия на бедните и окаяните. Вече е заплаха за всички, точно както преди сто години. Надвиснала е като вонящ, мръсен облак на собствения хоризонт на Запада, макар засега там бедните и окаяните да са първите му жертви.

— Една трета от населението на света е заразено с бацила

Споделя Теса със своя компютър, като подчертава по-важните пасажи.

— В Съединените щати заболеваемостта от туберкулоза е нараснала с двайсет процента за седем години…

— Всеки болен, който не получава лечение, заразява средно между десет и петнайсет души годишно…

— Здравните власти в Ню Йорк имат право да задържат принудително болни от туберкулоза, които отказват карантина…

— Трийсет процента от всички регистрирани случаи на туберкулоза понастоящем са резистентни на медикаментозно лечение…

Бялата чума не се заражда вътре в нас, продължава да чете Джъстин. Тя се внася в организма ни изкуствено, чрез спарен въздух, ужасни условия на живот, лоша хигиена, замърсена вода и административно нехайство.

Богатите държави ненавиждат туберкулозата, понеже е оскърбление за тяхната цивилизованост; бедните я ненавиждат, понеже за тях тя е синоним на СПИН. Някои държави отказват изобщо да признаят, че на тяхна територия има случаи на туберкулоза, като предпочитат да живеят в отрицание, вместо да приемат петното на срама. А в Кения, както и в други африкански държави, заболеваемостта от туберкулоза се е увеличила четирикратно с разпространението на СПИН.

В пространно електронно писмо от Арнолд се изброяват практическите трудности при лечението на болестта:

— Диагностицирането е трудно и отнема време. Пациентите трябва да носят проби от храчки в продължение на няколко последователни дни.

— Лабораторните изследвания са задължителни, но микроскопите често са повредени или откраднати.

— Липсва специален оцветител за откриване на бацила. Оцветителят се краде, пие, продава, често просто свършва и не се набавя нов.

— Лечението отнема осем месеца. Още след първия месец обаче някои пациенти усещат подобрение и спират лечението или продават лекарствата си. После болестта отново се връща, но във вид, резистентен на медикаментозно лечение.

— Противотуберкулозните препарати се продават на черния пазар в Африка като средства за лечение на венерически болести. Световната здравна организация настоява лекуваният пациент да се наблюдава, докато глътне таблетката. Резултат: на черния пазар таблетките се продават „сухи“ или „мокри“ в зависимост от това дали вече са били в устата на някого.

И лаконичният постскриптум:

Туберкулозата убива повече майки от която и да било друга болест. В Африка винаги жените плащат за всичко. Уанза беше използвана за опитно зайче и стана жертва.

Цели села в Африка са населени с Уанзи, които са били използвани за опитни зайчета.

Извадки от статия на четвърта страница в „Интернешънъл Хералд Трибюн“:

Западът предупреждава, че той също е уязвим за резистентни щамове на туберкулоза

Някои абзаци са подчертани от Теса:

АМСТЕРДАМ. Смъртоносни щамове туберкулозни бацили, резистентни на медикаментозно лечение, се срещат все по-често не само в бедните страни, но и в богати западни държави според доклад на Световната здравна организация и други организации за борба с ТБ.

„Посланието е: отваряйте си очите, положението е сериозно — твърди доктор Маркъс Еспинал, ръководител на екипа, подготвил доклада. — Съществува потенциал за сериозна криза в бъдеще…“

Но най-мощното оръжие за набиране на средства в арсенала на международната медицинска общност си остава страхът, че оставен без контрол, взривът от заболявания в Третия свят ще създаде голямо разнообразие от щамове на бацила, които могат да се смесят в нещо абсолютно неизлечимо, което после да залее Запада.

Бележка под линия от Теса, написана на ръка със странно сдържан почерк, сякаш тя съзнателно се опитва да не се поддаде на сензацията:

Според Арнолд руските имигранти в САЩ, особено тези, които идват направо от трудовите лагери, са носители на всевъзможни полирезистентни щамове на ТБ — всъщност на повече, отколкото се срещат в Кения, където полирезистентен не е синоним на ХИВ-позитивен. Негов приятел лекува много тежки случаи на ТБ в квартала Бей Ридж в Бруклин, където честотата на заболяването придобива застрашителни размери. Смята се, че заболеваемостта в САЩ, особено сред малцинствата, населяващи свръхпренаселените централни квартали в големите градове, непрестанно нараства.

Или преведено на борсовия език, разбираем в целия свят: ако пазарът на ТБ се задържи в рамките на очакванията, ще бъдат реализирани многомилиардни печалби, като най-печеливш играч се очертава да бъде „Дипракса“, разбира се, ако лицемерното бръщолевене около предварителните изпитания в Африка не произведе някакви непредвидени странични ефекти.

Точно тази мисъл кара Джъстин бързо да се върне към болницата „Ухуру“ в Найроби. Той се заравя в полицейските досиета на масата и с треперещи ръце измъква шест фотокопирани страници, гъсто изписани с треперещата ръка на Теса, която се е опитвала, борейки се с треската, да запише на детски език историята на Уанза.

Уанза е самотна майка. Тя не може да чете и да пише.

Запознах се с нея в родното й село, после я срещнах отново в гетото Кибера. Беше бременна от вуйчо си, който я изнасилил, а после твърдял, че тя го била съблазнила. Това й беше първа бременност. Уанза напуснала селото, за да не бъде изнасилена повторно от вуйчо си, а също и от един друг мъж, който я задявал.

Уанза казва, че много хора от селото й били болни от задушаваща кашлица. Много мъже, а и жени имали СПИН. Неотдавна две бременни жени умрели. Също като Уанза, и те ходили в някакъв здравен пункт на десет километра от селото. Уанза не искала повече да ходи в този здравен пункт. Страхувала се, че хапчетата им не струват. Това показва, че Уанза е интелигентно момиче, понеже повечето местни хора вярват сляпо в докторите, макар да имат повече доверие на инжекции, отколкото на хапчета.

В Кибера дошли да я видят мъж и жена, и двамата бели. Били с бели престилки, затова тя ги помислила за доктори. Знаели от кое село е. Дали й някакви хапчета — същите, които взима и сега в болницата.

Според Уанза името на мъжа било Лубер. Накарах я да го повтори много пъти. Лобер? Лоубир? Лорбиър? Бялата жена, която дошла с него, не казала нищо, но прегледала Уанза и й взела кръв, урина и храчка за изследване.

Двамата дошли още два пъти да я видят в Кибера. Не обръщали никакво внимание на останалите хора в колибата й. Казали й, че ще роди детето си в болница, защото е болна. Уанза се притеснила. В Кибера много жени са болни, но не раждат в болница.

Лорбиър я уверил, че няма да плаща нищо. Тя не попитала кой ще плати. Казва, че мъжът и жената изглеждали много разтревожени. Това не й се харесало. Опитала се да се пошегува, но те не се засмели.

На другия ден дошла кола да я вземе. Тя вече била близо до термина за раждане. За пръв път в живота си се возела на кола. След два дни брат й Киоко дошъл в болницата, за да бъде до нея. Чул, че е в болница, и пристигнал. Киоко може да чете и да пише и е много умен. Братът и сестрата много се обичат. Уанза е на петнайсет години.

Киоко разказва, че когато друга бременна жена в селото умирала, двамата бели дошли и по същия начин й взели проби за изследване. По време на едно от посещенията си в селото чули, че Уанза е избягала в Кибера. Киоко казва, че това предизвикало любопитството им, те попитали как могат да я намерят и си записали всичко в една тетрадка. По този начин белите мъж и жена открили Уанза в гетото Кибера и я настанили в болницата „Ухуру“ за наблюдения. Уанза е африканско опитно зайче, една от многото жертви на „Дипракса“.

Теса му говори през масата, сложена за закуска. Бременна е в седмия месец. Мустафа е застанал на стратегическия си пост, до вратата на кухнята, откъдето чува всяка дума и винаги е готов да се притече с още чай или препечени филийки. Утрините са най-блаженото време от деня. Също и вечерите. Но сутрин разговорът тече още по-непринудено.

— Джъстин?

— Теса!

— Готов ли си?

— Целият съм в слух.

— Ако изведнъж извикам „Лорбиър“, просто ей така, какво ти говори това?

— Лаврово дръвче.

— Още?

— Лавров венец. Корона. Цезар. Император. Олимпийски шампион. Победител.

— Още?

— Лауреат. Увенчан с лаври. Почиващ на лаврите си, дафиново дръвче, дафинов лист… Лор-биър. Аха, лаврови зърна. Защо не се смееш?

— Значи Лорбиър може да е немска дума?

— Защо не? Съществително от мъжки род.

— Как се пише според теб?

Той й го произнася буква по буква.

— А не може ли да е на холандски?

— Бих казал, че да. Макар че едва ли се пише точно по същия начин. Във всеки случай е близко. Да не си почнала да съставяш кръстословици?

— Вече приключих с кръстословиците — отвръща замислено тя. И както често се случва с юриста Теса, това е краят на разговора. В сравнение с мен гробът е кречетало.

„Няма Дж., няма А., няма Г.“, продължават бележките й. Това означава, че нито Джъстин, нито Арнолд, нито Гита са при нея в момента. Тя е сама в болничната стая с Уанза.

15,23 ч. Появяват се бял мъж с червендалесто лице и бяла жена, прилича на славянка, и двамата с бели престилки, тази на славянката отворена отпред. Още трима мъже стоят отстрани. На джобовете им — откраднатите пчелички на Наполеон. Отиват до леглото на Уанза и я зяпат тъпо.

Аз: Кои сте вие? Какво й правите? Вие лекари ли сте?

Те не ми обръщат внимание, гледат Уанза, слушат я как диша, прислушват я, мерят й пулса, температурата, гледат й очите, викат я по име: „Уанза!“ Тя не отговаря.

Аз: Вие ли сте Лорбиър? Кои сте вие? Как се казвате?

Славянката: Това не ви засяга.

Излизат.

Славянката е нагла кучка. С черна боядисана коса, дългокрака, върти задник — какво да се прави, природа!

Гузен като крадец, хванат на местопрестъплението, Джъстин бързо напъхва бележките на Теса под най-близката купчина хартия, скача на крака и се извръща към вратата на маслобойната. Някой думка по нея с всички сили. Вратата видимо се тресе под ударите, а отвън се чува до болка познат, гърлен, назидателен глас на англичанин от управляващата класа.

— Джъстин! Излез, момчето ми! Не се крий! Знаем, че си вътре. Двама стари приятели са дошли да ти донесат подаръци и утеха!

Замръзнал на мястото си, Джъстин не знае какво да отговори.

— Стига си се крил, момче! Не се прави на Грета Гарбо! Няма нужда. Ние сме. Бет и Ейдриън! Приятели!

Джъстин грабва ключовете от ниския бюфет и като осъден на смърт излиза, примигвайки на ярката слънчева светлина, за да види пред себе си Бет и Ейдриън Тъпър, най-великата писателска двойка на епохата, световноизвестното дуо Тъпър от Тоскана.

— Бет! Ейдриън! Каква мила изненада! — обявява той, като затръшва вратата зад себе си.

Ейдриън Тъпър го хваща за раменете и драматично понижава глас:

— Милото ми момче. Джъстин. Любимецът на боговете. Аха! Олицетворение на мъжествеността. Аха! Аха! Само дето — добавя той с поверителна нотка на съчувствие, — си сам. Ужасно сам. Не, не говори! — Оставил се безропотно в прегръдките му, Джъстин вижда как двете малки, дълбоко поставени очички на Тъпър шарят жадно зад гърба му.

— О, Джъстин, ние толкова я обичахме — измяуква Бет, разтяга малката си устичка в съчувствена извивка, след което отново я свива на фунийка, за да го целуне.

— Къде е твоят Луиджи? — пита Ейдриън.

— В Неапол. С годеницата си. Ще се женят. През юни — добавя глупаво Джъстин.

— Трябва да е тук, да ти помага. Какви времена доживяхме, момчето ми! Няма вече лоялност. Няма вече предани слуги.

— Голямата е за нашата скъпа Теса, лека й пръст, а малката е за Гарт, да са си все заедно — изчуруликва Бет с изкуствено пискливо тенекиено гласче като на механична играчка. — Решихме да ги засадим в тяхна памет, нали, Ейдриън?

Във вътрешния двор на вилата е паркиран семейният пикап, нарочно натоварен с дървесни трупи за консумация на читателите на Ейдриън, които би трябвало да повярват, че той сам ги е отсякъл. Отгоре са привързани две прасковени фиданки, чиито корени са увити в пластмасови чувалчета.

— Моята Бет е толкова чувствителна! — дудне гласът на Ейдриън. — Като камертон, момчето ми. Като антена, вечно настроена на вярната вълна, нали, скъпа? „Да му занесем дръвчета“, вика. Разбира ги тя тия работи, ей, много ги разбира!

— Да ги засадим сега, че да се хванат, а, какво ще кажеш? — пита Бет.

— След обяда — казва твърдо Ейдриън.

Обедът е скромна селска закуска — каквото бог дал, както казва Бет: хляб, маслини и по една пъстърва на човек, от нашата сушилня, скъпи, по едничка за тримца ни, пък ако речеш да извадиш и едно шише вино от избата на Манзини…

Възпитан до смърт, Джъстин ги кани да влязат във вилата.

— Не можеш да жалиш вечно, момчето ми. Евреите например оплакват мъртвите седем дни. След това продължават нататък. Така е по техния религиозен закон, нали разбираш, скъпа? — обяснява Ейдриън на жена си, сякаш е дебилна. Тримата седят в салона под херувимите и лапат пъстървата с ръце от скута си съгласно представата на Бет за селска закуска на тревата. — При тях всичко е написано в дебелите книги. Какво се прави, кой го прави, колко време се прави. После ставаш и тръгваш. И Джъстин трябва да прави така. Няма какво да се офлянкваш, Джъстин. Човек не може цял живот да се офлянква. Признак е на лошо отношение.

— О, аз не се офлянквам — опитва се да възрази Джъстин, като се ругае вътрешно, задето е отворил втора бутилка.

— Че какво правиш тогава? — настоява да знае Тъпър, а малките му очички се забиват в Джъстин като свредели.

— Ами, вижте, Теса остави доста недовършени дела — започва неубедително Джъстин. — Например, ъъъ, имението, разбира се. Благотворителната й фондация… И тъй нататък.

— Имаш ли компютър? — пита Тъпър. Видял си го, извиква наум Джъстин, втрещен от ужас. Не, не си го видял. Аз те изпреварих, знам, че те изпреварих! — Най-важното изобретение след печатарската преса, момчето ми. Не е ли тъй, Бет? Не ти трябва ни секретарка, ни жена, ни дявол. Какъв компютър използваш? Ние, да ти кажа, отначало се дърпахме. Нали, Бет? Голяма грешка!

— Откъде да знаем! — оправдава се Бет, като яко отпива от виното. Глътката й е доста солидна за дребна женичка като нея.

— Ами какъвто ми попадне — отвръща Джъстин, след като се посъвзема. — Адвокатите на Теса ми набутаха някакви дискети. В имението си имаше компютър, ама кой ти го гледа какъв е.

— Значи, свършил си добра работа. Време е да си тръгваш. Не се офлянквай, върви! Родината те зове.

— В интерес на истината, още не съм свършил, Ейдриън. Смятам да поостана още ден-два.

— От Форин Офис знаят ли, че си тук?

— Сигурно — отвръща Джъстин. Тоя Ейдриън сякаш нарочно го прави, мисли си той. Как може да се навира така в личния ми живот? Той няма никакво право, а пък аз го допускам като някакъв идиот.

Следва мораториум върху темата, през което време за свое огромно облекчение Джъстин е подложен на убийствено отегчителна лекция относно това как най-великата писателска двойка на епохата са се оставили да бъдат обърнати в правата вяра, в религията на интернет; без съмнение всичко това ще бъде записано като поредна вълнуваща глава от епопеята „Разкази от Тоскана“, заради което ще получат втори безплатен компютър с комплиментите на производителя.

— Ти се опитваш да избягаш, момчето ми — предупреждава го сурово Ейдриън, докато двамата свалят прасковените фиданки от пикапа и ги влачат към избата, откъдето Джъстин ще ги вземе по-късно, за да ги засади. — А има нещо, което се нарича дълг. Доста старомодна думичка напоследък. Колкото повече отлагаш, толкова по-нанагорно ще ти дойде. Върни се у дома. Ще те посрещнат с разтворени обятия.

— Защо да не ги засадим сега? — пита Бет.

— Прекалено вълнуващо е, скъпа. Нека човекът да си ги засади сам. Вечно на вярната вълна, нали така, момчето ми? Е, бог да те пази!

Какво означаваше всичко това? — пита Джъстин отдалечаващата се задница на пикапа. Случайност или заговор? Сам ли дойде, или те пратиха? Какво те доведе при мен — миризмата на мърша или заповедта на Пелегрин? В различни етапи от широко рекламираната си кариера Тъпър бе удостоил с присъствието си Би Би Си, както и един долнопробен вестник. Наред с това обаче се бе подвизавал доста време из тайните коридори на Уайтхол. Джъстин си припомни една хаплива забележка на Теса: „Какво, мислиш, прави Ейдриън с всичкия шпионаж, който не описва в романите си?“

Той се върна при Уанза, но скоро откри, че историята на болестта й, записана в дневника на Теса, завършва без убедителен край. Лорбиър и екипът му посещават още три пъти болничната стая. На два пъти Арнолд се опитва да ги разпита, но Теса не чува какво си говорят. Не Лорбиър, а сексапилната славянка преглежда Уанза, докато Лорбиър и лакеите му само гледат отстрани. Главното се извършва през нощта, докато Теса спи. Тя се събужда, изпищява и повиква сестрата, но никой не идва. Всички от персонала са твърде уплашени. С големи усилия Теса успява да ги открие и те признават, че Уанза е мъртва, а детето й е върнато в селото.

След като внимателно постави страниците на мястото им в полицейското досие, Джъстин отново се обърна към компютъра. В устата си чувстваше метален вкус, сякаш бе болен от жлъчка. Бе изпил твърде много вино. Пъстървата тежеше като каучук в стомаха му. Той натисна няколко клавиша и си каза, че трябва да отиде във вилата и да изпие литър минерална вода. Внезапно впери очи в екрана на компютъра, ужасен и невярващ. Затвори очи, разтърка ги, зарови лице в дланите си и отново се взря в екрана. Съобщението си беше още там:

ТАЗИ ПРОГРАМА Е ИЗВЪРШИЛА ПОГРЕШНА ОПЕРАЦИЯ.

МОЖЕ ДА ЗАГУБИТЕ ВСЯКАКВИ НЕЗАПАМЕТЕНИ ДАННИ ВЪВ ВСИЧКИ ТЕКУЩО ОТВОРЕНИ ПРОЗОРЦИ.

А под смъртната присъда — ред правоъгълничета, подредени като ковчези за масово погребение. Кликнете с мишката върху онзи, в който искате да ви погребат. Джъстин отпусна безжизнено ръце край тялото си, повъртя глава на всички страни със затворени очи, после се оттласна с пети от бюрото заедно със стола си.

— Проклет да си, Тъпър! — прошепна той. — Проклет да си, проклет, проклет! — Всъщност искаше да каже: проклет да съм аз. Сигурно съм направил нещо или пък съм забравил да направя. Трябваше да я изключа тая дяволска машинка!

Гидо. Къде е Гидо?

Той погледна часовника си. Училището свършваше след двайсет минути, но Гидо му бе отказал да го прибере с колата си. Предпочитал да вземе училищния автобус като всички здрави деца и щял да помоли шофьора да свирне с клаксона, когато му спре до портала. Едва оттам Джъстин можел да го качи с джипа. Няма какво да се прави, ще чакам, каза си той. Ако сега карам бясно, за да изпреваря автобуса, сигурно ще стигна малко след него и ще трябва пак да карам бясно, за да го изпреваря и на връщане. Като остави компютъра да се цупи на себе си, той се върна на масата с документите и с видимо облекчение се зарови в хартията, която далеч предпочиташе пред компютърния екран.

Телеграфна агенция ПАНА (24.09.1997)

По данни на Световната здравна организация към 1995 г. в африканския континент южно от Сахара е регистриран най-голям брой нови случаи на туберкулоза в сравнение с който и да било друг район на света, а също и най-висок процент комбинирано заразяване с ХИВ и ТБ.

Благодаря, вече знам това, помисли си той.

Тропическите свръхградове — ад на земята

След като екосистемите в Третия свят се рушат в резултат на незаконна сеч, замърсяване на водата и почвата и неконтролиран петролодобив, все повече хора от селски общности в развиващите се държави се принуждават да търсят работа и оцеляване в големите градове. Според специалистите това ще доведе до възникването на десетки, по-вероятно стотици многомилионни градове гета с население, съставено почти изключително от нископлатени черноработници, които ще се превърнат в огнища на безпрецедентна концентрация на смъртоносни заболявания, като например туберкулоза.

Джъстин чу далечен клаксон на автобус.

— Прецака се значи — каза самодоволно Гидо, когато Джъстин го отведе до мястото на катастрофата. — Влезе ли в пощенската кутия? — Пръстите му вече чукаха по клавишите.

— Не, разбира се. Откъде да знам как? Какво правиш сега?

— Добавял ли си нещо, без да го запаметиш?

— Абсолютно не. Не и не. За нищо на света.

— Значи нищо не е станало. Не си загубил нищо — каза Гидо с професионално равнодушие с още няколко умели натискания на клавишите върна компютъра към живот. — Може ли сега да се свържем с мрежата? Моля ти се! — помоли той.

— Защо да се свързваме?

— За да проверим пощата, за бога! Всеки ден се получават стотици електронни писма, а няма кой да ги чете. Ами ако някой е решил да ти изпрати на теб поздрави и съчувствие? Не искаш ли да ги получиш? Сигурно има съобщения и от мен, на които тя така и не отговори. Явно не ги е чела!

Гидо щеше да се разплаче. Джъстин нежно го хвана за раменете и го сложи да седне на високата табуретка пред клавиатурата.

— Кажи ми, какъв е рискът? — помоли той. — Какво би станало в най-лошия случай?

— Няма риск. Всичко е запаметено. С този компютър в момента изпълняваме само най-прости операции. Ако пак се получи засечка, ще го рестартираме и толкоз. Ако има нови съобщения, ще ги запаметим. Теса си е запаметила всичко останало. Имай ми доверие. — Гидо свързва лаптопа с модема и подава на Джъстин края на някакъв кабел. — Включи това в телефонната розетка. Тогава можем да започваме.

Джъстин изпълнява, каквото се иска от него. Гидо чуква няколко клавиша и застава в очакване. Джъстин наднича през рамото му. Някакви йероглифи, после прозорец, после още йероглифи. Пауза за съсредоточаване и молитва, последвана от съобщение на цял екран, което мига като неонова реклама на бар. Гидо възкликва от ужас и отвращение.

ОПАСНА ЗОНА!!!

ОФИЦИАЛНО ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ:

НАВЛИЗАНЕТО В ТАЗИ ЗОНА Е ОПАСНО ЗА ЗДРАВЕТО.

НЕ СЕ ПРИБЛИЖАВАЙТЕ ПОВЕЧЕ. ПРИ КЛИНИЧНИ ИЗПИТАНИЯ Е УСТАНОВЕНО, ЧЕ ВСЯКАКВИ ПО-НАТАТЪШНИ РАЗСЛЕДВАНИЯ МОГАТ ДА ДОВЕДАТ ДО ФАТАЛНИ ПОСЛЕДИЦИ ЗА ИЗВЪРШИТЕЛЯ.

В ИМЕТО НА ВАШАТА ЛИЧНА БЕЗОПАСНОСТ И СПОКОЙСТВИЕ ТВЪРДИЯТ ВИ ДИСК Е ПОЧИСТЕН ОТ ТОКСИЧНИ МАТЕРИАЛИ.

В продължение на няколко блажени секунди Джъстин наивно си мисли, че всичко е наред. Той дори си казва, че при по-спокойни обстоятелства може би трябва да напише на съставителите на програмата гневно писмо, с което да протестира срещу надутия им стил. Гидо току-що му е демонстрирал как тия засечки, при цялата помпозност на излизащите съобщения, всъщност се оправят с няколко натискания на клавишите. Той тъкмо се кани да възкликне нещо като: „Хайде стига бе! Омръзнаха ми тия скапани програми!“, когато поглежда Гидо. Главата на детето е потънала в раменете му, сякаш някой го е ударил с юмрук в тила. Дланите му са обърнати нагоре, костеливите пръсти едва помръдват като пипала на умиращи паяци. Лицето му — тази част от него, която се вижда — е възвърнало предишната си бледност, сякаш отново има нужда от кръвопреливане.

— Нещо лошо ли стана? — пита меко Джъстин.

Гидо рязко се навежда напред като пилот, чийто самолет губи управление, и започва трескаво да изпълнява спасителните процедури. Явно всичко е напразно, защото той отново се изправя, удря се с длан по челото, затваря очи и издава ужасен стон.

— Кажи, какво става? — моли Джъстин. — Няма нищо страшно, нали, Гидо? Кажи ми. — И когато Гидо не отговаря: — Ама ти го гасиш. Нали?

Гидо кима като хипнотизиран.

— А сега изключваш модема?

Ново кимване. Детето не издава звук.

— Защо правиш това?

— Рестартирам.

— Какво значи това?

— Да почакаме една минута.

— Защо?

— По-добре две.

— Какво ще стане дотогава?

— Да му дадем време да забрави. Да се възстанови. Това, което стана, не е нормално, Джъстин. Напротив, много е лошо. — Той отново превключва на дразнещия компютърен жаргон с американски акцент. — Това не са някакви хулигани, които си правят майтап с теб. Повярвай ми, този, който ти го е погодил, е истински злодей!

— На мен или на Теса?

Гидо поклаща глава.

— Явно е някой, който много те мрази. — Той отново включва компютъра, поизправя се на табуретката и поема дълбоко дъх, като дълга въздишка, но в обратен ред. За своя радост Джъстин вижда махащите с ръце чернокожи дечица на екрана.

— Оправи го! — възкликва той. — Ти си гений, Гидо!

Още докато казва това, образите на децата се заменят от нахално пясъчно часовниче, промушено с бяла диагонална стрелка. После и то изчезва, като на негово място остава само синьочерна безкрайност.

— Убиха го — прошепва Гидо.

— Как?

— Пуснали са ти вирус. Казали са на вируса да изтрие изцяло твърдия диск и са ти изпратили съобщение, за да знаеш какво е станало.

— Значи ти нямаш никаква вина — казва искрено Джъстин.

— Тя архивираше ли?

— Всичко, което имаше на разпечатки, вече съм го чел.

— Не ти говоря за разпечатки! Сваляше ли файловете на дискети?

— Не можахме да ги открием. Предполагам, че ги е взела със себе си на север.

— Къде на север? Защо не ги е изпратила по електронна поща на север? Защо е трябвало да носи дисковете със себе си? Нищо не разбирам.

Джъстин си мисли за Гидо, но се сеща за Хам. В компютъра на Хам също имаше вирус.

— Тя казваше, че често ти праща съобщения — казва той.

— Веднъж седмично. Ако пропуснеше седмица, на следващата пишеше два пъти. — Гидо сега говори на италиански. Отново е малко, изгубено дете — както в деня, когато го намери Теса.

— Проверявал ли си пощата си, откакто я убиха?

Гидо клати глава в яростно отрицание. Не, не е могъл. Щяло да му дойде твърде много.

— Сега можеш ли да си идеш в къщи и да провериш? Имаш ли нещо против? Нали не ти се бъркам прекалено?

Докато се изкачваха с джипа през тунела от притъмнели дървета, Джъстин си мислеше само за Гидо. Гидо беше неговият наранен приятел и единствената му цел бе да го откара у дома, при майка му, да възстанови спокойствието му и да направи така, че от този момент нататък Гидо да престане да скърби, да излезе от апатията и да се превърне отново в здрав, арогантен малък гений на дванайсет години, вместо да остане завинаги инвалид, чийто живот е приключил със смъртта на Теса. А ако онези — които и да бяха — са сторили с компютъра на Гидо същото, което и с неговия, и с този на Хам, да го утеши и доколкото е възможно, да го успокои. Това бе главната му задача в този час, която изключваше всичките му останали цели и чувства, защото да се остави на тях би означавало да загуби контрол над себе си. Би означавало да се отклони от пътя на рационалното изследване и да обърка търсенето на Теса с търсене на отмъщение.

Той паркира и решително хвана Гидо под ръка. Този път Гидо не се опита да освободи ръката си. Майка му бе приготвила яхния и опекла хляб, с който много се гордееше, и по настояване на Джъстин те първо се нахраниха, само двамата, докато майката ги наблюдаваше отстрани. После Гидо донесе компютъра от спалнята си и известно време не се свързаха с мрежата, просто поседяха заедно, рамо до рамо, зачетени в разказите на Теса за сънените лъвове, които бе видяла при експедициите си, за ужасно игривите слонове, които за малко да седнат върху джипа и да го сплескат, но тя не им бе позволила, за надменните жирафи, които се щастливи само когато някой се възхищава от елегантните им шии.

— Искаш ли всичките й писма на дискета? — попита Гидо, когато прецени, че Джъстин вече е видял достатъчно.

— Много мило от твоя страна — отвърна учтиво Джъстин. — В такъв случай бих желал да получа копия и от твоите работи, за да си ги чета на спокойствие. Домашни, съчинения — всичко, което би желал Теса да види.

Когато дискетите бяха готови, Гидо включи модема в телефонната розетка и двамата проследиха заедно прекрасното стадо газели, които пробягаха през екрана, преди той да угасне и да потъмнее. Гидо се опита да извика десктопа, но бе принуден да обяви с дрезгав глас, че и неговият твърд диск е изтрит по същия начин както на Теса, само без онова предупреждение за клиничните тестове и отровите.

— Тя не ти ли беше изпратила нещо да й го пазиш? — попита Джъстин; стори му се, че тонът му е заядлив като на митничар.

Гидо поклати глава.

— Нещо, което да предадеш на някой друг? С други думи, не те ли използваше за куриер?

Повторно поклащане на главата.

— Какви важни материали загуби сега?

— Само последните й писма.

— Е, станахме двама в това положение. — Или трима, ако броим Хам, помисли си той. — Щом аз мога да го понеса, можеш и ти. Понеже аз бях женен за нея. Нали? Може би в нейния компютър е имало вирус, който е заразил твоя. Възможно ли е? Тя е прихванала нещо и ти го е предала по погрешка. А? Не знам какво говоря, така ли? Просто гадая. Искам да кажа, никога няма да разберем истината. Затова просто да си кажем, че е нещастна случайност, и да си живеем живота. И двамата. А, какво ще кажеш? А ти ще си поръчаш всичко, което ти е нужно, за да си възстановиш компютъра. Нали? Аз ще предупредя офиса в Милано.

След като се убеди, доколкото бе възможно, че Гидо се е поуспокоил, Джъстин си тръгна; той се спусна с джипа до вилата, паркира го във вътрешния двор, където го бе заварил, взе компютъра на Теса от маслобойната и отиде на брега на морето. Чувал бе по разни курсове, че има умни хора, способни да възстановят текст от уж напълно изтрит твърд диск. Само че тези хора, доколкото ги имаше, работеха на разни официални места, с каквито той вече нямаше нищо общо. Хрумна му да се свърже по някакъв начин с Роб и Лесли и да ги помоли за съдействие, но не искаше да ги поставя в неудобно положение. Освен това, ако трябваше да бъде честен със себе си, в компютъра на Теса имаше нещо мръсно, някаква зараза, от която той искаше да се освободи физически.

На светлината на полускритата луна той стигна до края на разбития пристан за лодки. По пътя си подмина някаква стара табела с истеричен надпис, че всеки, който пристъпи по-нататък, прави това на свой собствен риск. От ръба на пристана той предаде лаптопа на дълбините, след което се върна в маслобойната и изля душата си в писане до зори.

Драги Хам,

Това е първото от една, надявам се, дълга поредица писма до твоята любезна леля. Не бих желал да ти прозвучи сълзливо, но ако случайно ме блъсне автобус, бих желал лично да предадеш цялата документация на най-кръвожадния и неустрашим представител на твоята професия, да му платиш, каквото поиска, и да задвижиш нещата. Така и двамата ще направим на Теса една добра последна услуга.

Твой както винаги,

Джъстин

15.

До късно през нощта, когато уискито най-после го надви, Санди Удроу остана доблестно на поста си в Британската мисия, зает с дописване, дооформяне и доизпипване на предстоящата си изява пред утрешното съвещание на Политическия отдел; съзнанието му ту прехвърляше материала нагоре към по-висшия му разум, ту го връщаше стремително обратно в дълбините на другия му разум, като противотежест на неуправляем асансьор, който без предупреждение го влечеше със себе си през лудешкия лабиринт от обвиняващи призраци, принуждавайки го да се надвиква с тях: вие не съществувате, вие сте просто поредица от несвързани случайности; вие нямате никакво отношение към внезапното и окончателно отпътуване на Портър Колъридж за Лондон със съпругата и детето му под твърде спорния претекст, че изведнъж били решили, ей така просто, да си вземат отпуск и да търсят специално училище за Роузи.

Понякога мислите му се втурваха без посока и той обикновено ги настигаше, заровени в пагубни идеи, като например развод по взаимно съгласие, и дали Гита Пиърсън или онова новото момиче, Тара еди-коя си от Търговския отдел, би била подходяща за партньорка в живота, а също и коя от двете биха харесали повече синовете му. Или пък дали все пак не е по-добре да си живее живота като вълк-единак, както досега, да си мечтае за някаква връзка, която все да не намира, и да гледа как мечтата все повече му се изплъзва. Докато шофираше към къщи със заключени врати на колата и вдигнати докрай стъкла, той се видя още веднъж отстрани — верният съпруг, баща и стълб на семейството (наистина леко податлив на чужд чар, но кой ли пък мъж не е?), но в крайна сметка неизменно почтеният, непоклатим, мъдър офицерски син, в когото Глория се бе влюбила до уши преди толкова много години. Ето защо, когато влезе в дома си, той се изненада, да не кажем обиди, когато откри, че в отплата за всичките му най-благородни намерения Глория не бе благоволила да го дочака, приласкае и нахрани, а се бе оттеглила в спалнята, оставяйки го да се самообслужи от хладилника. В края на краищата, дявол да го вземе, аз съм временно изпълняващият длъжността върховен комисар! И като такъв ми се полага малко уважение, поне в собствения ми дом!

— Нещо по телевизията? — извика той с жален глас, докато дъвчеше студеното говеждо в недостойна за един държавен мъж самота.

Тънката бетонна плоча, служеща за таван на трапезарията им, беше също така и под на тяхната спалня.

— Не слушате ли новините в службата? — изкрещя Глория в отговор.

— Ако си мислиш, че по цял ден седим там и само радио слушаме, лъжеш се — отвърна Удроу, с което не много деликатно намекна, че Глория само това прави. След което вилицата му отново замръзна във въздуха в очакване на отговора.

— Убили са още двама бели фермери в Зимбабве, ако това изобщо е новина — съобщи Глория след кратко мълчание.

— На мен ли ми разправяш? Пелегрин цял ден все за това ни натиска. Как така, моля ви се, да не можем да накараме Мой да стегне юздите на Мугабе?! Точно както не можем да накараме Мой сам да си стегне юздите! — Удроу напразно зачака да чуе обичайното „Бедничкият ми, как те мъчат!“, но горе се бе възцарило тайнствено, заплашително затишие. — И нищо друго? — запита той. — По новините. Това ли беше?

— Ти какво очакваш?

Какво й става на тая вещица? — зачуди се намусено той, докато си наливаше втора чаша кларет. Не беше такава жена. Откакто оня овдовял красавец се изнесе за Англия, тя само броди из къщи като болна крава. Не ще да ядем, нито да пием по чаша заедно, дори не ме поглежда в очите. А за оная работа да не говорим, не че изобщо някога я е бивало кой знае колко. Дори не си дава труд да си цапоти лицето, да й се неначудиш просто!

Все пак той се зарадва, че Глория не е дочула други новини. За пръв път от доста време разполагаше с новина, за която тя нямаше представа. Рядко се случваше в Лондон да се мъти нещо наистина важно, без някакъв идиот от Информационния отдел да го изпее преждевременно на вестниците. Ако само можеха да удържат фронта до утре сутрин, това щеше да му даде известна преднина. Тъкмо затова бе молил Пелегрин по телефона.

— Става въпрос за духа на личния състав, Бърнард — беше го предупредил той с най-твърдия си офицерски тон. — Тук има поне двама души, които няма да го приемат никак леко. Бих желал аз пръв да им го съобщя. Особено сега, когато Портър го няма.

Винаги е полезно да им се напомня кой командва парада. Предпазливост, съчетана с твърда ръка — това харесва Форин Офис у най-добрите си служители. Не че смяташе да вдига излишен шум около себе си — по-добре в Лондон сами да оценят колко гладко вървят нещата, като го няма Портър Колъридж да пуфти и да се вайка за всяка запетайка.

Честно казано, цялата тази нерешителност започваше да му действа на нервите. Ха така, ха инак! Резиденцията на върховния комисар е само на сто метра, прислугата е в пълен състав и бойна готовност, даймлерът чака в гаража — без знаменце, но какво пък? От една страна, имаме Портър Колъридж, отсъстващият върховен комисар. От друга — бедният аз, който му върша всичката работа, и то доста по-добре от него, и чакам ден и нощ да благоволят да решат, след като и без това съм му влязъл във функциите, дали ще продължавам да ги изпълнявам като временно изпълняващ или като официално назначен негов приемник, с всички привилегии на поста: резиденция, даймлер, личен кабинет, Милдрен, още трийсет и пет хиляди лири годишно за представителни, плюс още няколко стъпки по-близо до заветното рицарско звание.

Съществуваше обаче една сериозна пречка. От Форин Офис по принцип избягваха да повишават служителите си en poste. Предпочитаха да ги отзоват, да ги подготвят в родината и тогава да им дадат официално назначение за новото място. Разбира се, имаше и изключения, но те бяха малко…

Мислите му се върнаха към Глория. Лейди Удроу — това поне ще й оправи настроението. Нещо не я свърта напоследък. Така е, като по цял ден нищичко не пипва. Трябваше да й направя още две дечица, за да има с какво да се занимава. Е, веднъж да се нанесем в резиденцията, ще си намери занимания, в това поне не се съмнявам. Ако има късмет, ще й остава по една свободна вечер в седмицата. Пък е станала и една такава заядлива… Миналата седмица щеше да оскубе косите на Джума заради глупости — как да се пооправи малко долният етаж за гости. А в понеделник (мислех, че никога няма да доживея да го видя с очите си) намери начин да се сдърпа и с оная суперкучка Ел; поводът — неизвестен.

— Не е ли време да поканим Ел и мъжа й на вечеря, скъпа? — бе предложил галантно той тогава. — Май не сме се събирали с тях от месеци.

— Ако толкова са ти притрябвали, покани ги ти — бе изсъскала в отговор Глория. Той, разбира се, не ги покани. Липсата на Ел обаче започваше да се усеща. Глория без приятелка беше като двигател без скоростна кутия. Обстоятелството, невероятно само по себе си, че бе успяла да постигне някакво временно примирие с Гита Пиърсън — онази с очите на кошута, — никак не го радваше. Само допреди два месеца Глория презрително отхвърляше Гита като ни риба, ни рак. „Не мога да имам за приятелка дъщеря на брамин, получила образованието си в Англия, която говори като нас, а се облича като някой дервиш — бе казала тя на Ел така, че Удроу да я чуе. — А и онази Куейл много лошо й влияе.“ Е, онази Куейл беше вече мъртва, а Елена бе заминала по служба в Ковънтри. Затова пък същата Гита, която се обличаше като дервиш, бе привлечена да разведе Глория на обиколка из гетото Кибера с намерението да й намери работа като доброволец в някоя хуманитарна организация. И всичко това в един момент, когато поведението на Гита започваше сериозно да плаши Удроу.

Най-напред да вземем оня цирк на погребението. Не че има правилник за поведението на погребения, но все пак според Удроу държанието на Гита показа пълно незачитане на околните. Последва период на агресивност, уж породена от скръбта, през който тя бродеше из Политическия отдел като зомби, отказвайки да срещне погледа му, докато в миналото той бе свикнал да я възприема като… като потенциален обект. И накрая миналия петък тя бе помолила за почивен ден, без да му даде каквито и да било обяснения, макар че като нов, при това най-младши служител на Политическия отдел все още не й се полагаха почивни дни. От чиста добросърдечност той й бе отвърнал: „Ами добре, Гита, ползвай един ден, не възразявам, само не му взимай здравето!“ Нищо обидно, невинна шега между по-възрастен, при това женен мъж и хубава млада колежка. В отговор тя така го изгледа, че направо го изпепели с поглед.

А за какво бе оползотворила свободния ден, дето й го бе дал? За да отиде с чартърен полет до онова проклето езеро Туркана, при това с цяла тумба женища от някакъв си Клуб за солидарност с Теса Куейл, и да поднасят венци, моля ви се, да пеят химни и да думкат тъпани на мястото, където са били убити Теса и Ноуа! Удроу научи за това чак в понеделник сутрин, когато разгърна „Найроби Стандарт“ на закуска и какво да види? Гита на първа страница, между две дебели африканки, които той смътно си спомняше от погребението.

— Ама че тъпа патка е тая Гита Пиърсън — бе изръмжал той, докато подаваше вестника през масата на Глория. — Дявол да ги вземе, да оставят мъртвите на мира, стига са ги вадили от гроба и разнасяли като чучела насам-натам! Аз пък все си мислех, че тя се точи на Джъстин.

— Ако не ни беше на гости италианският посланик, и аз щях да ида с тях! — тросна се Глория; гласът й преливаше от презрение.

Когато се качи горе, лампата в спалнята не светеше. Глория се правеше на заспала.

— Дами и господа, моля, заемете местата си!

От горния етаж се чуваше вой на електрическа бормашина. Удроу изпрати Милдрен да въдвори тишина, докато той си даде вид, че е изцяло погълнат от книжата на бюрото си. Воят секна. Без да бърза, Удроу вдигна поглед; всички бяха налице, включително и Милдрен, леко задъхан. По изключение бяха поканени също и Тим Донъхю, и помощничката му Шийла. Сега, когато временно не се провеждаха седмични съвещания с върховния комисар, Удроу бе настоял целият личен състав да присъства на неговото. Поканени бяха и военният аташе, и шефът на специалните служби, и Барни Лонг от Търговския отдел. Там беше също и бедната Сали Ейткън, заекваща и вечно изчервяваща се, с временно преназначение от Министерството на земеделието и рибните ресурси. Гита както винаги се бе сгушила в най-далечния ъгъл, където след смъртта на Теса се опитваше да мине за невидима. Той с раздразнение си отбеляза наум, че все още носеше около врата си черния копринен шал, който така силно му напомняше на изцапаната превръзка около шията на Теса. Дали погледите, които скришом му хвърляше, изразяваха презрение или кокетство? С тия азиатски красавици никога не се знае, каза си той.

— Боя се, че имам тъжна новина, момчета и момичета — започна престорено безгрижно Удроу. — Барни, би ли се заел с вратата, както казват в Америка? Не, не я демонтирай, просто я заключи…

Смях. Обаче напрегнат.

Той мина направо на темата, точно както си бе запланувал. Хвани бика за рогата, всички сме професионалисти, режи до кокал! Има нещо сдържано-героично в нашия временно изпълняващ длъжността върховен комисар, нещо неустоимо мъжествено в начина, по който поглежда бележките пред себе си, после ги почуква с тъпото на молива, преди по военному да изправи рамене и да се обърне към строя:

— Имам да ви казвам две неща. Първото е под ембарго, докато не бъде съобщено официално по новините, независимо дали тук или в Англия. В дванайсет днес на обяд кенийската полиция ще издаде заповед за задържане на доктор Арнолд Блум за предумишлено убийство на Теса Куейл и шофьора Ноуа. Кенийците действат съгласувано с белгийското правителство, като работодателите на Блум ще бъдат уведомени своевременно. Ние имаме преднина поради прякото участие на Скотланд Ярд, които ще предадат досието на Блум на Интерпол. — От бомбата на чутото не последва взривна вълна, не проскърца дори стол. Никакви шумни протести, никакви викове на изумление. Само загадъчните очи на Гита най-после са вперени право в него, с обожание или ненавист. — Знам, че за всички вас, особено за тези, които познаваха и обичаха Арнолд, шокът сигурно е голям. Ако искате да го споделите в семействата си, имате разрешението ми да го сторите по своя преценка. — За миг си представи Глория, която до смъртта на Теса бе наричала Блум нафукан жиголо, но сега изглеждаше загадъчно загрижена за неговото благополучие. — Не мога да се преструвам, че лично мен това развитие на ситуацията ме радва — призна си Удроу, рицарят на сдържаността. — Разбира се, в пресата ще бъде пълно с всякакви обяснения за мотива. Вестниците ще се ровят във връзката между Теса и Блум до умопобъркване. А ако изобщо го хванат, ще има шумен процес. Така че от гледна точка на мисията ситуацията не би могла да бъде по-лоша. Засега нямам информация за неоспоримостта на уликите. Твърди се, че доказателствата са железни, но какво ли друго могат да кажат? — В шегата му се долови същата напрегнатост, както и в техния смях. — Има ли въпроси?

Явно нямаше. Всички бяха като поразени от чутото. Дори Милдрен, който пръв бе получил информацията предишната вечер, не се сещаше какво друго да прави и почесваше замислено върха на носа си.

— Втората новина, която имам да ви съобщя, не е без връзка с първата, но е много по-деликатна. Тя не може да бъде споделяна с близките ви без моето изрично разрешение. Нисшият персонал ще бъде информиран селективно и само в случай на нужда. От мен или от върховния комисар, ако и когато се върне. Не от вас, много ви моля. Ясно ли се изразявам? — По-ясно не би и могло да бъде. Кравешките погледи отстъпиха място на разбиращо кимане. Очите на всички бяха приковани в него, а погледът на Гита не го беше изпускал през цялото време. Господи, тая да не ме бройка нещо?! Ако е така, няма отърване! Удроу проследи мисълта си докрай. Ами да, разбира се! Затова се увърта около Глория! Най-напред Джъстин, сега пък аз. Истинска разтурикъща — не мирясва, докато не омотае съпругата! Той се опомни и продължи с информационния бюлетин: — С най-голямо съжаление трябва да ви уведомя, че нашият бивш колега Джъстин Куейл се е самоотлъчил от дипломатическа служба. Вие вероятно сте чули как той отказал всякакво съдействие на министерството при завръщането си в Лондон, като обяснил, че предпочита да се оправя сам. Наистина, отишъл на среща в „Кадри“, после на обяд с Пелегрин, като и в двата случая участвалите лица го описват като свръхнапрегнат, навъсен и враждебен, горкият човек! Предложено му било усамотено място за възстановяване и психологическа помощ, но той отказал. А междувременно напуснал кораба.

На този етап от изложението си Удроу поглеждаше по-често към Донъхю, отколкото към Гита. Разбира се, той умело създаваше впечатление, че погледът му се рее между пространството пред него и бележките на бюрото му, но в действителност с периферното си зрение фиксираше Донъхю, докато почти се убеди, че и този път шпионинът, както и онази мърла Шийла, са получили информацията преди него. Те вече знаеха, че Джъстин е дезертирал.

— В деня на пристигането си в Англия, по-точно вечерта на същия ден, Джъстин изпратил не особено убедително писмо на шефа на „Кадри“, в което се казвало, че си взима отпуск, за да урежда делата на съпругата си. Писмото било изпратено с обикновена поща, което на практика му давало три дни преднина. Докато от „Кадри“ се размърдат да го озаптят — за негово добро, смея да добавя, — той вече бил изчезнал в неизвестна посока. По всичко изглежда, че е положил значителни усилия, за да прикрие следите си. Смята се, че известно време е бил на остров Елба, където Теса има наследствени имоти, но преди от Форин Офис да го надушат, той вече бил изчезнал и оттам. Къде е сега, един господ знае, но има известни предположения. Разбира се, Куейл не е подавал официална молба за отпуск, а от Форин Офис били готови на какво ли не, за да му помогнат, включително да му намерят някъде синекурно местенце, където да си ближе раните година-две. — Повдигане на раменете, колкото да покаже, че в днешния свят не можеш да очакваш благодарност. — С други думи, каквото и да прави, го прави сам. И в никакъв случай то не е в наша полза.

Той изгледа мрачно публиката, после отново заби нос в бележките си.

— В цялата история има и съображения за сигурност, които по очевидни причини не мога да споделя с вас, но във всеки случай във Форин Офис са сериозно разтревожени какъв ли ще бъде следващият му ход. Тревожат се и за самия него, както, убеден съм, и всички ние. Докато служеше при нас, той беше максимално сдържан и се владееше, но явно напрежението му е дошло твърде много. — Наближаваше деликатният момент, но всички вече бяха претръпнали и седяха, готови да го чуят. — Постъпват различни тълкувания на случая от специалистите и се боя, че от наша гледна точка не са много оптимистични.

Генералският син си пое дъх и храбро продължи:

— Една вероятност според хора, по-умни от нас, е, че Джъстин е във фаза на отричане; той отказва да приеме факта, че жена му е мъртва, и е тръгнал да я търси. Това е много болезнено състояние, но става въпрос за изкривена логика на човек с временно помрачен разсъдък. Поне се надяваме, че е временно. Друга теория, еднакво вероятна или еднакво невероятна според гледната точка, е, че той е тръгнал да си отмъщава, че търси Блум, за да го накаже. Възможно е Пелегрин, воден от най-добри чувства, просто да му е подхвърлил, че Блум стои зад убийството на Теса. А Джъстин се е хванал за думите му и е решил да действа. Много тъжно. Много, много тъжно.

За миг в променящата се с бързина на калейдоскоп представа за себе си самият Удроу се почувства носител на тази тъга. Пример за почтения държавен служител, винаги загрижен за ближния. Римски трибун, който бавно съди и още по-бавно осъжда. Светски лъв, който не се страхува от трудни решения, но в крайна сметка винаги слуша сърцето си. Придобил смелост от артистичната си дарба, той се почувства свободен да импровизира:

— Има данни, че хора в състоянието на Джъстин често осъществяват някаква програма, за която едва ли и сами си дават сметка. Те функционират на автопилот, като само чакат повод да приведат в изпълнение това, което несъзнателно са планирали от дълго време. Така е при самоубийствата. Някой най-невинно се пошегува нещо, и — бум! — механизмът се е задействал.

Не говореше ли твърде много? Или твърде малко? Не се ли отклоняваше от темата? Гита го изгаряше с поглед като разгневена вещица, а и в жълтите подпухнали очи на Донъхю проблясваше нещо, което Удроу не можеше напълно да дешифрира. Презрение? Ярост? Или вечното неодобрително изражение на някой, чиито цели и пътища се разминават изцяло с твоите.

— Боя се, че най-правдоподобната теория за това, което става понастоящем в главата на Джъстин, теорията, която най-много се доближава до известните нам факти; теорията, разработена от психолозите на Форин Офис, гласи, че Джъстин вярва в съществуването на някаква конспирация. Ако това е вярно, то може да доведе до много сериозни последици. Когато човек не успее да се справи с действителността, започва да вярва в конспирации. Ако не искаме да приемем, че майка ни е умряла от рак, най-лесно е да обвиним лекуващия лекар. Или хирурга. Или анестезиолога. Или сестрата. Техните действия, разбира се, не са случайни. Заедно са се наговорили да я премахнат. Сега изглежда, че точно това изпитва Джъстин по отношение на смъртта на Теса. Тя не е била просто изнасилена и убита. Тя е станала жертва на международен заговор. Не е умряла поради своята младост, фатална привлекателност или лош късмет, а защото те са искали тя да умре. А кои са те — боя се, че всеки може сам да си отговори. Те могат да бъдат всеки — и кварталният бакалин, и лелката от Армията на спасението, която е звъняла на входната ви врата и е предлагала своите листовки. Всички са замесени. Всички заедно са се наговорили да убият Теса.

Притеснено хихикане. Дали не каза повече, отколкото беше нужно? Дали не му се присмиваха? Стегни се, Санди! Говориш твърде общо.

— В случая на Джъстин те може да са и момчетата на Мой, и едрият бизнес, и Форин Офис, и всеки един от нас в тази стая. Всички ние сме врагът. Всички участваме в заговора. А Джъстин е единственият, който го знае — това е елемент от неговата параноя. В неговите очи жертвата не е Теса, а самият той. Ако бяхте на мястото на Джъстин, кой щеше да бъде врагът? Зависи от човека, с когото последно сте говорили, от вестниците и книгите, които сте чели наскоро, от филмите, които сте гледали, от фазата в биоритмите ви. Между другото, чувам, че напоследък Джъстин много пиел. Не мисля, че беше така, докато още работеше тук. Пелегрин разправя, че обядът за двама в неговия клуб му струвал една месечна заплата.

Още нервен кикот, в който се включват почти всички освен Гита. Удроу вдъхновено продължава виртуозните си словесни пируети, като честичко поспира, за да се наслади сам на себе си. Ето, това най-много мразеше ти в мен, казва той на Теса, докато прави поредния пирует и се връща задъхан при нея. „Това е гласът, който съсипа Англия“, беше ми казала закачливо ти, докато танцувахме. „Това е гласът, който потопи хиляда кораба, и всичките бяха наши.“ Много смешно. Я ме чуй сега, малката! Я ме чуй само как умело и последователно стъпквам в калта доброто име на съпруга ти, с любезното съдействие на Пелегрин и с опита на петте деформиращи съзнанието години в Информационния отдел на Форин Офис.

Изведнъж усети, че му се гади; в този миг мразеше всяка безчувствена фибра от собствената си парадоксална природа. От гаденето му идваше да побегне от стаята, да се престори, че има неотложен телефонен разговор или важна телесна нужда, само и само да се махне по-далеч от себе си. Или пък да се дотътри до бюрото си, да измъкне официална бланка с герба на Нейно величество и да запълни празнотата в себе си с излияния в любов и обещания за безразсъдство. Кой ми причини всичко това? — запита се той, докато устата му не спираше да говори. Кой ме създаде такъв? Англия? Баща ми? Училищата, които завърших? Моята жалка, вечно уплашена майчица? Седемнайсет години лъжи в името на отечеството? „Всички рано или късно стигаме до една възраст, Санди — беше ми казала ти, — когато детството престава да бъде извинение. Бедата е там, че в твоя случай тази възраст е някъде към деветдесет и пет години.“

Той продължаваше да говори — блестящ както преди:

— Каква точно е конспирацията, която Джъстин си е въобразил, и каква е нашата роля в нея, на служителите на Британската мисия — дали сме в съюз с масоните, с йезуитите, със Световната банка или с Ку-Клукс-Клан, — боя се, че не мога да отговоря на този въпрос. Това, което мога със сигурност да ви кажа обаче, е: той ни е обявил война. Вече е направил някои доста сериозни инсинуации, все още е много убедителен, много представителен — кога ли не е бил? — и е твърде възможно още утре или след три месеца да намине насам. — Гласът му отново стана твърд. — В такъв случай всички вие, заедно и поотделно, сте инструктирани (моля те, Гита, това не е молба — боя се, че е заповед!), каквито и да са личните ви чувства към Джъстин — а, повярвайте ми, и аз мисля като вас, че той е един прекрасен човек, много мил, добър и великодушен, всички знаем това, — незабавно, по всяко време на денонощието, да докладвате на мен. Или на Портър, когато се върне. Или — придружено с поглед към съответния обект — на Майк Милдрен. — За малко не каза „Милдред“. — Или ако това стане през нощта, на дежурния в мисията, незабавно. Преди още да са надушили нещо от пресата, полицията и така нататък, незабавно докладвайте на нас.

Очите на Гита, към която поглеждаше крадешком, бяха станали по-тъмни и отнесени отвсякога, а тези на Донъхю — още по-подпухнали и болнави. Погледът на вечно раздърпаната Шийла беше твърд като диамант и немигащ.

— За удобство при обмена на информация и по съображения за сигурност от Лондон са дали на Джъстин прозвище „Холандеца“. Като „Летящия холандец“. Ако случайно — което ми се струва малко вероятно, но нека не забравяме, че става дума за побъркан човек, разполагащ с неограничени средства, — ако случайно се натъкнете на него, пряко или непряко, ако чуете, усетите нещо и така нататък или ако някой от вас вече разполага с някаква информация, то моля ви, за ваше и негово добро, вдигнете телефона, където и да се намирате, и кажете: „Става въпрос за Холандеца; имам бележка от Холандеца; Холандеца ми се обади по телефона или ми прати факс от еди-къде си; Холандеца се намира в хола ми и седи на канапето.“ Надявам се, че всичко е напълно ясно. Някакви въпроси? Да, Барни!

— Ти спомена нещо за сериозни инсинуации. Инсинуации за какво? Пред кого?

Навлизаха в опасна зона. Удроу обаче вече беше говорил за това с Пелегрин по секретния телефон на Портър Колъридж.

— В неговите инсинуации няма видима логика. Той е обладан от фиксидеи за някакви си фармацевтични продукти. Доколкото можем да гадаем, Джъстин си е наумил, че производителите — а също и изобретателите — на определен лекарствен препарат са отговорни за убийството на Теса.

— Значи си мисли, че тя не е заклана? Ами че той разпозна трупа! — Това отново беше Барни — отвратен.

— Боя се, че тази история с препарата датира от злощастния престой на Теса в болницата. Препаратът убива детето й. Това е първият удар на заговорниците. Теса се оплаква на производителите, които после премахват и нея.

— Опасен ли е? — Въпросът на Шийла явно имаше за цел да убеди присъстващите, че тя и Донъхю не разполагат с информация по други линии.

— Би могъл да бъде. Така поне се твърди от Лондон. Главната му цел е фармацевтичната компания, произвела отровата. После учените, които са я разработили. После идва ред на хората, които я прилагат, което в нашия случай включва и официалния вносител или по-конкретно фирмата „Трите пчели“, така че може да ни се наложи да ги предупредим. — Донъхю не трепна. — Позволете ми да повторя, че имаме работа с привидно рационален и напълно уравновесен британски дипломат. Не си представяйте някакъв луд със сламки в косите и пяна на устата. Външно това е същият човек, когото всички помним и обичаме. Изискан, добре облечен, красив и ужасно учтив. И в един момент започва да крещи за световни конспирации, довели до смъртта на детето и жена му. — Кратка пауза преди личното отношение: — Това е истинска трагедия. По-лошо от трагедия. Сигурен съм, че всички ние, които бяхме близки с него, мислим и чувстваме едно и също. Но тъкмо затова съм длъжен да бия тъпана. Никакви чувства, умолявам ви! Ако Холандеца ви се изпречи насреща, ние сме длъжни да знаем незабавно. Нали, колеги? Благодаря ви. Други въпроси, докато всички сме тук? Да, Гита!

Ако на Удроу му беше трудно да дешифрира чувствата на Гита Пиърсън, за момент и тя се оказа в неговото състояние. Гита започна да се изправя на крака, докато останалите, включително и Удроу, още седяха по местата си. Това поне бе сигурно. Както и другото — че се изправи, за да бъде видяна. Най-вече ставаше на крака, защото никога през живота си не бе чувала накуп толкова злонамерени, гадни лъжи и защото нещо отвътре не й позволяваше да слуша повече седнала. И ето я, стоеше права в знак на протест, потрес и възмущение, за да заклейми Удроу в лицето като лъжец; защото през целия си кратък, объркан живот никога не бе познавала по-добри хора от Теса, Арнолд и Джъстин.

Това поне Гита го разбираше в този момент. Но когато погледът й се впи — над строгите лица на военния аташе, на търговския аташе и на Милдрен, личния секретар на върховния комисар, които вече се бяха извърнали към нея — в другия край на стаята, право в лъжливите, измамнически очи на Санди Удроу, тя разбра и нещо друго: че не това е пътят. Че трябва да намери друг път. Пътя на Теса. Не от страх, а от хитрост.

Да нарече тъкмо сега Удроу лъжец в лицето щеше да й осигури една минута на съмнителна слава, последвана от незабавно уволнение. И какво щеше да докаже? Нищо. Лъжите му не бяха пълни измислици, а приличаха на майсторски изработено криво огледало, което деформираше фактите, превръщайки ги в чудовища, без напълно да престанат да приличат на факти.

— Да, скъпа?

С отметната назад глава, повдигнати вежди и полуотворена уста, Удроу приличаше на хоров диригент, който се готви да даде тон. За момент тя отклони поглед от него. Лицето на тоя старец Донъхю е цялото набраздено от бръчки, помисли си тя. Сестра Мари в пансиона имаше куче, което много приличаше на него. Снощи играхме бадминтон с Шийла, а как ме гледа сега. За свое изумление Гита чу гласа си, който се изказваше на съвещанието.

— Едва ли е подходящ моментът да повдигам въпроса, Санди. Може би след няколко дни — започна нерешително тя. — Сега, в тая суматоха…

— Какво след няколко дни? Не ни дръж в напрежение, Гита.

— Ами това запитване, дето постъпи чрез Световната програма за изхранване. Настойчиво ни агитират да изпратим представител на КЕРДИА да вземе участие в следващата работна група по самодостатъчност на потребителите.

Това беше лъжа. Правдоподобна, напълно приемлива лъжа, която свърши работа. По някакво чудо Гита успя да изрови от паметта си една отдавнашна циркулярна покана за участие и да я превърне в нетърпящ отлагане проблем. Ако Удроу бе поискал да види кореспонденцията, тя нямаше да знае какво да прави. Но той не поиска.

— Това нещо като самозадоволяване ли е, Гита? — запита той сред благия, пречистващ смях на присъстващите.

— Официалното понятие е оптимизация на оползотворяването на помощта с оглед постигане на бъдеща самодостатъчност, Санди — отвърна неумолимо Гита, цитирайки по памет жаргона на въпросния циркуляр. — Тоест как една общност, която е получила достатъчни количества хуманитарна и медицинска помощ, може да се приучи на самостоятелност, след като един ден агенциите се оттеглят. Това е темата на работната група, както и мерките, които трябва да се вземат от страна на дарителите, за да се осигури рационалното използване на ресурсите без пилеене и без лишаване на отделни общностни групи. Явно придават голямо значение на проблема.

— И правилно, Гита. Та колко ще продължи тая дандания?

— Три пълни дни, Санди. Вторник, сряда и четвъртък, с възможност за продължение в петък. Работата е там, Санди, че откакто Джъстин си замина, нямаме представител на КЕРДИА.

— И сега ме питаш дали не би могла ти да идеш на негово място? — засмя се Удроу, тънък познавач на прищевките на красивите жени. — Къде се провежда, Гита? В Града на греха? — Това беше любимото му прозвище на комплекса на ООН.

— В Локикоджо, Санди — отвърна Гита.

Скъпа Гита,

Така и не успях да ти кажа колко много те обичаше Теса, колко ценеше вашите срещи и времето, прекарано заедно. Но ти го знаеш и без това. Благодаря ти за всичко, което й даде.

Имам една молба към теб, но това е само молба и не искам в никакъв случай да ти причинявам излишни главоболия. Ако някога се случи да имаш път към Локикоджо, моля те, обади се на една жена на име Сара от Судан, която беше приятелка на Теса. Тя говори английски и е била нещо като домашна прислужница на английско семейство по време на британския мандат. Тя би могла евентуално да хвърли светлина върху причините, отвели Теса и Арнолд в Локи. Това е само мое предположение, но като си помисля, сега ми се струва, че като нищо са ги мотивирали по-важни дела от половото осъзнаване на суданските жени! Ако това е така, Сара вероятно ще знае.

Теса почти не спа в нощта преди пътуването, а когато се сбогувахме на сутринта, тя се държеше така, сякаш се разделяме завинаги — или както казва Овидий, „сбогом за последен път!“, макар че едва ли някой от нас тогава го е знаел. Прилагам и един адрес в Италия, до който можеш да ми пишеш при случай. Моля те, не се затруднявай излишно. Още веднъж благодаря.

С обич,

Джъстин

Не Холандеца. Джъстин.

16.

Джъстин пристигна в градчето Билефелд недалеч от Хановер след два тревожни дни, прекарани в пътуване с влак. Той се разписа като Аткинсън в книгата за гости на скромния хотел срещу гарата, поразгледа града и хапна нещо, колкото да не е гладен. А когато се стъмни, достави писмото. Така постъпват всички шпиони, каза си той, докато крадешком се приближаваше към неосветената ъглова къща. Тази наблюдателност се научава още в люлката. Така се пресича тъмна улица, оглеждат се всички входове, завива се зад ъгъла — мен ли чакате, моля? Не съм ли ви виждал някъде? Но едва бе пуснал писмото в кутията, когато здравият му разум се обади: какъв шпионин си ти, кретен такъв, можеше да изпратиш писмото по някое такси! А сега, докато отново приближаваше към същата ъглова къща, но вече по светло, пак го загризаха страхове, но този път различни: къщата не се ли наблюдава? Дали не са ме видели снощи? Дали няма да ме арестуват веднага щом стигна? Дали някой не се е обадил в „Дейли Телеграф“ и не са открили, че не съществувам?

По време на пътуването с влака той бе спал много малко, а последната нощ в хотела изобщо не мигна. Този път не носеше със себе си обемисти папки хартия — никакви платнени куфари повече, никакъв лаптоп с принадлежности. Всичко, което трябваше да се запази, бе изпратено на страховитата леля на Хам в Милано. Това, без което можеше да се мине, лежеше на три и половина метра дълбочина на дъното на Средиземно море. Освободен от товара си, той се движеше със символична лекота. Чертите на лицето му бяха изопнати, очите му блестяха. Беше доволен, че най-после мисията на Теса бе станала и негова.

Къщата на ъгъла се оказа пететажен тевтонски замък с кулички. Приземният етаж беше нашарен на райета като джунгла; на дневна светлина райетата се оказаха яркозелени и оранжеви. Предишната вечер в светлината на натриевата улична лампа му се бяха сторили черни и мъртвешки бели. Един от горните етажи беше украсен със стенопис на щастливо ухилени деца от различни раси, които му напомниха махащите дечица от лаптопа на Теса. Същите деца го гледаха на живо от прозореца на приземния етаж, седнали в полукръг около изтормозената си учителка. На съседния прозорец имаше нагледно табло с въпрос — как расте шоколадът? — и отговор във вид на нагърчени от времето фотоси на какаови зърна.

Като си даваше вид, че търси нещо друго, Джъстин подмина сградата, после зави рязко вляво и продължи да крачи по улицата, зачетен в табелките с имена на съмнителни медици и психиатри. В една цивилизована държава никога не се знае. Покрай него премина полицейска кола, гумите й разплискаха локвите. Двамата полицаи, мъж и жена, го изгледаха с безизразни лица. На отсрещния тротоар двама възрастни мъже с меки шапки и черни шлифери имаха вид, сякаш очакват погребална процесия. Прозорецът зад тях беше със спуснати завеси. Три жени на тротинетки плавно се спускаха по склона. Надпис със спрей на една стена изразяваше подкрепа за палестинската кауза. Той се върна до многоцветния замък и застана пред входната врата с изрисуван зелен хипопотам. Същия хипопотам, но по-малък, имаше и до бутона на звънеца. Отгоре, издаден напред като нос на древен кораб, го гледаше богато украсен еркерен прозорец. Предишната вечер бе стоял на същото място, за да пусне писмото си. Кой ли го бе видял тогава през прозореца? Изтормозената учителка му направи знак да мине през другата врата, но тя се оказа заключена и залостена. Той й обясни с извинителен жест положението.

— Трябвало е да я оставят отворена — изсъска неумилостивена тя, след като плъзна тежките резета и го пусна да влезе.

Джъстин отново се извини и предпазливо запристъпва между насядалите дечица, като ги поздравяваше с „gruss dich“ и „guten Tag“, но нуждата да бъде нащрек бързо изчерпа запаса му от любезности. Той се изкачи по стълбището, задръстено с подпрени велосипеди и детска количка, и се озова в един коридор, който за бдителния му взор изглеждаше мебелиран само с най-необходимото: чешмичка за пиене на вода, фотокопирна машина, голи полици, купища справочна литература и сгънати кашони, натрупани направо на пода. През отворената врата се виждаше млада жена с рогови очила и поло, вперила поглед в компютърен екран.

— Аз съм Аткинсън — каза той на английски. — Питър Аткинсън. Имам уговорена среща с Биргит от „Хипо“.

— Защо не телефонирахте?

— Пристигнах в града късно снощи. Казах си, че е по-добре да оставя бележка. Може ли да я видя?

— Не знам. Питайте нея.

Той я последва до края на коридора, където имаше две двойни врати.

— Твоят журналист е дошъл — обяви жената на немски, сякаш под журналист трябваше да се разбира таен любовник, и се върна на поста си.

Биргит беше дребна и подвижна, с розови бузи, руса коса и закачливо-присмехулно изражение на лицето. Усмихваше се често и заразително. Стаята й беше почти гола като коридора, със същата безлична спартанска атмосфера.

— В десет е нашето съвещание — обясни тя леко задъхано, докато стискаше ръката му. Говоримият й английски беше същият като този на писмата й. Той нямаше нищо против. Мистър Аткинсън не желаеше да привлича излишно внимание със своя немски.

— Искате ли чай?

— Благодаря. Няма нужда.

Тя придърпа два стола до ниската маса и седна на единия.

— Ако е за обира, нямам какво да кажа.

— Какъв обир?

— Няма значение. Взети бяха няколко неща. Може би имахме твърде много вещи. Сега вече нямаме толкова.

— Кога беше това?

Тя вдигна рамене.

— Отдавна. Миналата седмица.

Джъстин извади бележник от джоба си и го разгърна на коляно, както бе виждал да прави Лесли.

— Искам да ви питам за вашата работа — започна той. — Моят вестник планира серия от статии за фармацевтичните компании и Третия свят. Работното заглавие е „Търговците в медицината“. Как в страните от Третия свят потребителят няма думата. Как, от една страна, има страшни болести, а от друга — тлъсти печалби. — Той се опитваше да говори като журналист, но не беше убеден, че се получава. — „Бедните нямат пари, затова нека мрат. Докога ще продължава всичко това? Средствата са налице, липсва само добра воля.“ Нещо такова.

За негова изненада тя се усмихваше широко.

— И очаквате отговор на тези няколко прости въпроса преди десет?

— Ако можете просто да ми кажете, с какво точно се занимава „Хипо“? Кой ви финансира, каква е сферата ви на дейност, така да се каже? — каза важно той.

Докато тя говореше, той си записваше на коляно в бележника. Тя бодро зарецитира наизустените декларации, а той си даваше вид, че я слуша внимателно и си води бележки. В същото време си мислеше, че тази жена е била приятелка и съюзник на Теса, без изобщо да се познават, и че ако се бяха запознали, и двете щяха да се поздравят за избора си. Мислеше си, че за един обир би могло да има най-различни причини, между другото и като прикритие за монтиране на устройства, произвеждащи определен вид продукция, каквато във Форин Офис се използва за определени цели и до която имат достъп само определени хора… Спомни си как по време на специалния курс ги бяха водили в някаква мрачна лаборатория в едно мазе зад Карлтън Гардънс, където курсистите с възхищение се бяха запознали с най-новите местенца за монтиране на свръхминиатюрни подслушвателни устройства. Саксии, лампиони, телефонни розетки, гипсови орнаменти и рамки за картини бяха вече минало; сега електронен бръмбар може да се сложи практически във всичко, от телбода на бюрото на Биргит до канадката й, закачена на куката на вратата.

Той си бе записал това, което му беше необходимо, както и тя явно си бе изрецитирала всичко, което й се струваше важно; сега Биргит се надигна от стола си и започна да рови в нагледните материали по лавиците, за да му даде нещо за домашно четене на изпроводяк. Съвещанието в десет щеше да започне всеки момент. Докато търсеше, тя разсеяно спомена германската Федерална лекарствена агенция, като уточни, че това е само плашило за наивници. А пък Световната здравна организация получава парите си главно от Америка, добави презрително тя, затова се кланя на големите корпорации, уважава само печалбите и се плаши от всякакви радикални решения.

— Идете на който и да било форум на СЗО, и какво ще видите? — запита реторично тя, като му навря в ръката стиска дипляни. — Лобисти. С дузини. Рекламни агенти на фармацевтични компании. Поне от една голяма фирма, най-често от три-четири. „Заповядайте на обяд. Заповядайте в нашия клуб през почивните дни. Четохте ли онази прекрасна статия от професор еди-кой си?“ А и хората в Третия свят не са много проницателни. Нямат нито пари, нито опит. С дипломатичен език и повече гъвкавост големите компании винаги могат да ги надхитрят.

Изведнъж тя спря да говори и се намръщи. Джъстин държеше бележника си разтворен, за да може Биргит да прочете написаното. Държеше го близо до лицето си, за да се вижда изражението му; надяваше се, че то ще я успокои и ще й вдъхне доверие. С показалеца на свободната си ръка той й направи знак да мълчи.

АЗ СЪМ СЪПРУГЪТ НА ТЕСА КУЕЙЛ И НЯМАМ ДОВЕРИЕ НА ТЕЗИ СТЕНИ. МОЖЕМ ЛИ ДА СЕ СРЕЩНЕМ В ПЕТ И ПОЛОВИНА ПРИВЕЧЕР ПРЕД СТАРАТА КРЕПОСТ?

Тя прочете посланието, погледът й се плъзна по вдигнатия пръст и се спря в очите му, докато той запълни тишината с първото, което му дойде наум:

— Значи според вас е необходимо да се създаде независима световна институция, която да има контролни функции и да служи за коректив на тези компании? — запита той, неволно повишил тон. — Да ограничи влиянието им?

— Да — отвърна тя напълно спокойно. — Мисля, че това е една прекрасна идея.

На излизане той мина покрай жената с полото и приветливо й махна за сбогом, както му се струваше, че подобава на журналист.

— Приключих — увери я той. — Тъкмо си тръгвам. Благодаря за съдействието. — И да не ви хрумне да се обаждате в полицията, че при вас има някой, който не е това, за което се представя, добави той наум.

Джъстин премина на пръсти през класната стая и се опита още веднъж да си изпроси усмивка от изтормозената учителка. „За последен път“ — промърмори извинително той, но единствените, които му се усмихнаха, бяха децата.

На улицата двамата възрастни мъже с шлифери и меки шапки още чакаха своята погребална процесия. В паркирано до тротоара ауди две млади жени разучаваха географска карта. Джъстин се прибра в хотела и внезапно му хрумна да попита на рецепцията дали няма поща за него. Нямаше. Когато се качи в стаята, той откъсна компрометиращата страница от бележника си, после и следващата, защото написаното се беше отпечатало и на нея от натискането на молива. Изгори и двете страници в мивката и пусна аспиратора, за да разкара дима. После легна на кревата, като се питаше какво ли правят шпионите, за да си убиват времето. Беше задрямал, когато звънна телефонът. Вдигна слушалката и се сети да каже: „Аткинсън“. Беше домакинката на хотела. Просто проверявала, обясни тя; извинете, моля. Проверява какво, за бога? Но шпионите не задават такива въпроси на глас. Те гледат да не ги забелязват излишно. Шпионите лежат на бели чаршафи в сиви градчета и чакат.

Старата крепост на град Билефелд се издигаше на висок зелен хълм, от който се виждаха други хълмове, вечно забулени в облаци. Паркинги, маси за пикници, тревни площи, оформени от общината под обраслите в бръшлян зъбери. През летния сезон крепостта беше любимо място за отмора на местните граждани, които се разхождаха, без да бързат, по сенчестите алеи, наслаждаваха се на цветните лехи и обилно поливаха с бира обяда си в Ловния ресторант. Но през сивите дъждовни месеци цялата местност имаше тъжен и запустял вид; така беше и тази вечер, когато Джъстин, подранил с двайсет минути, плати на шофьора на таксито и тръгна да разузнае мястото на срещата. Празните паркинги, наместени в извивките на крепостните стени, бяха изровени от дъжда. По подгизналите ливади стърчаха ръждиви табелки, които го предупреждаваха да държи кучето си на каишка. На една пейка под надвисналите бойници седяха двама ветерани, увити в шалове, и го наблюдаваха. Дали не бяха същите двама мъже с меки шапки, които тази сутрин бяха чакали закъснялата погребална процесия? Какво ме зяпат така? Да не им приличам на евреин? Или на поляк? Колко време трябва да мине, докато тази ваша Германия стане една обикновена, скучна европейска държава?

Към крепостта водеше само един път и Джъстин закрачи по него, като се опитваше да избягва канавките, пълни с гниещи листа. Когато пристигне, ще я изчакам да паркира, преди да я заговоря, реши той. И колите имат уши. Само че тази на Биргит нямаше, защото не беше кола, а велосипед. Отдалеч тя му заприлича на призрачна ездачка, пришпорваща своя противящ се жребец нагоре по склона, докато вятърът издуваше пластмасовия дъждобран на гърба й. Светлоотражателните каишки, кръстосани на гърдите й, напомняха щит на кръстоносец. Скоро привидението се превърна в същество от плът и кръв — не призрачен ангел, нито задъхан вестоносец от някоя далечна битка, а млада майка. От дъждобрана надничаха не една, а две глави; втората беше русата главичка на малко момченце, завързано с ремъци в детско столче на багажника; неопитното око на Джъстин го оцени на не повече от осемнайсет месеца по скалата на Рихтер.

Видът на двамата беше толкова неизказано приятен, абсурден и сгряващ душата, че за пръв път след смъртта на Теса той избухна в искрен, гърлен, невъздържан смях.

— Но нима очаквахте да намеря гледачка толкова бързо? — запита Биргит, леко засегната от неговата веселост.

— Не, не съм очаквал. Няма нищо, всичко е прекрасно. Как се казва?

— Карл. А вие?

Карл ти праща много здраве… Количката слонче, която изпрати на Карл, направо го побърка… Пожелавам ти и твоето бебче да бъде хубаво като Карл.

Той й показа паспорта на Джъстин Куейл. Тя го прелисти — име, възраст, снимка, особени белези, — като през цялото време поглеждаше към него за сравнение.

— Бяхте й казали, че е waghalsig — подметна той и видя как угрижените й черти се разтегнаха в широка усмивка; тя свали със замах дъждобрана си, сгъна го и му подаде да държи велосипеда, докато свали Карл от детската седалка. На гърба си беше препасала раничка. След като постави детето на земята, тя разкопча багажните чанти на велосипеда и се извърна, за да може Джъстин да прехвърли в джобовете на раничката й съдържанието на чантите: биберона на Карл, пакет бисквити, резервни памперси и два сандвича с шунка и жълто сирене, завити поотделно във восъчна хартия.

— Днес ял ли си, Джъстин?

— Не много.

— Ето. Можем да хапнем. Така няма да сме толкова нервни. Карлхен, du machst das bitte nicht! Не прави това, моля те! Да се поразходим. Карл може да ходи безкрайно.

Нервни ли? Кой е нервен? Като се правеше, че оглежда надвисналите дъждовни облаци, Джъстин се извъртя на токовете си с вдигната нагоре глава и погледна косо назад. Двамата възрастни часови бяха на поста си.

— Въобще не знам колко и какво точно се изтри — оплака се той на Биргит, след като й разказа историята за лаптопа на Теса. — Струва ми се, че вътре имаше още много кореспонденция между вас двете, която тя не си бе дала труд да разпечата.

— Прочетохте ли за Емрих?

— Да, че емигрирала в Канада. Но че все още работела за КВХ.

— Не знаете ли в каква ситуация е сега тя? За проблема й?

— Знам, че с Ковач са скарани.

— Ковач не е никой. Емрих е скарана с КВХ.

— За какво, по дяволите?!

— Заради „Дипракса“. Тя смята, че е констатирала някои много негативни странични ефекти. От КВХ смятат обратното.

— Направили ли са нещо по въпроса? — попита Джъстин.

— Засега само са провалили кариерата и репутацията й.

— И това е всичко?

— Да.

Известно време вървяха, без да разговарят; Карл подтичваше пред тях, събираше гнили диви кестени по алеята и трябваше да му ги вадят от ръцете, преди да си ги сложи в устата. Заоблените върхове на хълмовете стърчаха като острови над спусналата се вечерна мъгла.

— Кога е станало това?

— Сега, в момента. Тя е уволнена от КВХ, съкратена е от ректората на университета „Доуз“ в Саскечуан и е извадена от състава на университетската болница. Опитала се да публикува статия в медицинско списание със своите заключения за „Дипракса“, но в договора й с КВХ имало клауза за конфиденциалност, така че те я дали на съд, също и списанието дали на съд и сега не се разрешава да се продава броят.

— Под съд. Не на съд, под съд.

— Все едно.

— И ти разказа ли на Теса всичко това? Тя сигурно е изпаднала в шок.

— Разбира се. Разказах й.

— Кога?

Биргит вдигна рамене.

— Може би преди три седмици. А може би преди две. Нашата кореспонденция също се загуби.

— Искаш да кажеш, че са заразили и твоя компютър?

— Откраднаха го. При обира. Аз не бях свалила писмата й на дискети, нито ги бях отпечатала. Та така.

Та така, съгласи се мълчаливо Джъстин.

— Имаш ли представа кой го е откраднал?

— Никой. Така е с корпорациите — никога никой не е виновен. Големият бос се обажда на по-малкия бос, а той на заместника си, който разговаря с шефа на охраната, а той със своя заместник, който разговаря с приятелите си, които разговарят с техните приятели. Така стават тия неща. И после никой нищо не е направил. Не и корпорацията. Нито босът, нито по-малкият бос, нито заместникът му, нито шефът на охраната, нито неговият заместник. Няма документи, няма чекове, няма договор. Никой нищо не знае. Никой не е бил там, но извършеното е извършено.

— А какво казва полицията?

— О, германската полиция е страшно заета. Ако ви се е загубил компютър, уведомете застрахователната компания и си купете нов. Не занимавайте полицията. Ти познаваш ли Уанза?

— Само от болницата. Беше вече много болна. Теса писа ли ти за Уанза?

— Писа, че била отровена. Че Лорбиър и Ковач я посещавали в болницата и че бебето оживяло, но Уанза починала. Че лекарството я убило. Може би в комбинация с други. Може би е била твърде слаба, не е имала достатъчно подкожна тлъстина, за да се справи с лекарството. Може би, ако й бяха дали по-малка доза, е щяла да оживее. Може би в КВХ ще оправят фармакокинетиката, преди да почнат да продават препарата в Америка.

— Така ли каза? Имам предвид Теса.

— Точно така. „Уанза беше едно опитно зайче. Аз я обичах, а те я убиха. Теса“

Джъстин запротестира:

— За бога, Биргит, ами Емрих? Ако Емрих, като един от откривателите на препарата, го е обявила за опасен, то какво остава…

Биргит го прекъсна:

— Емрих преувеличава. Питай Ковач. Питай КВХ. Приносът на Емрих за разработване на формулата на „Дипракса“ е минимален. Ковач е изобретателят, Лара Емрих е била просто асистент, а Лорбиър е техният зъл гений. Разбира се, понеже Емрих е била и любовница на Лорбиър, нейната роля в проекта е силно преувеличена.

— Къде е Лорбиър понастоящем?

— Не се знае. Емрих не знае, КВХ не знаят — така поне твърдят; през последните пет месеца Лорбиър е напълно невидим. Може да са го убили и него.

— Къде е Ковач?

— Пътува. Пътува толкова много, че в КВХ никога не знаят къде е точно или къде ще бъде. Миналата седмица била в Хаити, преди три седмици в Буенос Айрес или Тимбукту. Къде ще е утре или след седмица, това никой не знае. Домашният й адрес е фирмена тайна, също и телефонният й номер.

Карл беше гладен. Само допреди минута мирно и тихо си бе ровил с клонче в локвата, а изведнъж ревна, сякаш го колеха. Тримата седнаха на една пейка и Биргит му подаде биберона.

— Ако не беше ти, щеше да се храни сам — каза гордо тя. Щеше да ходи по земята като някой пияница, с биберона в уста. Но сега, пред непознатия чичко, иска да бъде център на вниманието. — Още докато казваше това, Биргит се сети за загубата на Джъстин. — Извинявай — промърмори смутено тя. — Как можах да изтърся такова нещо! — Тя се поправи толкова бързо, че не бе нужно Джъстин да казва „благодаря ти“ или „да, наистина“, или „много си мила“, или някоя от останалите безсмислици, които се бе научил да произнася, щом някой споменеше неизказуемото.

Двамата отново крачеха един до друг и Биргит изживяваше повторно обира.

— Пристигам сутринта в офиса, моят колега Роланд е на конференция в Рио, иначе си е най-обикновен работен ден. Вратите са заключени, та трябва да отключа както обикновено. Отначало нищо не забелязвам. Там е работата. Кой крадец заключва вратите след себе си на излизане? От полицията ми зададоха същия въпрос. Но вратите си бяха заключени, няма съмнение. Помещението е в безпорядък, но то си е така винаги. В „Хипо“ всеки сам си чисти стаята. Не можем да си позволим чистачка, а понякога ни мързи или сме твърде заети, за да си почистим сами. — Три жени на тротинетки тържествено ги подминаха, направиха един кръг около паркинга и на връщане отново минаха покрай тях. Джъстин се сети за трите колоездачки, които бе видял сутринта. — Отивам да проверя телефонния секретар. При нас в „Хипо“ се обаждат хора от цял свят, не може без телефонен секретар. Той е най-обикновен, струва сто марки, но все пак е нещо; гледам — седи си, никой не го е пипал. Само дето касетата я няма. По дяволите, викам си, кой може да задигне една тъпа касета? Отивам във външния офис да търся нова касета. Гледам — компютъра го няма. По дяволите, викам си пак, кой идиот е преместил компютъра и къде ли го е сложил? Компютърът беше висок, но понеже беше на колелца, лесно се местеше. При нас има едно ново момиче, стажант-юристка, много е добра, но е още зелена. „Беате, скъпа — викам й. — Къде, за бога, е компютърът?“ Почваме да търсим. Компютър. Касетки. Дискети. Документи. Папки. Всичко изчезнало, а вратата заключена. Нищо друго не са взели. Нито парите в касичката, нито кафемашината, нито радиото, телевизора или касетофона. Не са наркомани. Не са професионални крадци. Полицията казва, че не са и престъпници. Защо му е на един престъпник да заключва вратата след себе си? Може би ти се сещаш защо?

— За да ни покаже — казва Джъстин след дълга пауза.

— Моля? Да ни покаже какво? Не разбирам.

— И след Теса вратите бяха заключени.

— Обясни ми, моля. Какви врати?

— На джипа. Когато я убиха. Вратите на джипа бяха затворени, за да не разкъсат хиени труповете.

— Защо?

— С това искаха да ни покажат, че трябва да се боим. Също и с посланието, което изпратиха до лаптопа на Теса. Адресирано до нея или до мен. „Предупреждаваме ви. Откажете се от това, което правите.“ На нея й изпратиха и писмо със смъртна заплаха. Научих го едва преди няколко дни, тя така и не ми беше казала.

— Значи е била много смела — каза Биргит. Изведнъж тя се сети за сандвичите. Седнаха на друга пейка и започнаха да се хранят, докато Карл гризеше бисквитка и си пееше, а двамата възрастни часови крачеха надолу по склона, без повече да поглеждат към тях.

— Имаше ли логика в подбора на откраднатите предмети, или бяха вземали наред?

— По принцип бяха вземали наред, но имаше и известна логика. Роланд казва, че не е имало, но Роланд е много спокоен. Той винаги е много спокоен. Роланд е като атлет, чийто пулс е два пъти по-бавен от нормално, за да може да бяга два пъти по-бързо от всеки друг. Но само когато поиска. Когато има полза от бързане, той бърза. Когато нищо не може да се направи, дори не става от леглото.

— Каква беше логиката? — запита той.

Тя се мръщи също като Теса, отбеляза си мислено той. Като човек, който прави професионална преценка. Както и преди с Теса, той не се опита да наруши мълчанието й.

— Как преведохте думата waghalsig? — запита накрая тя.

— Като безразсъден, доколкото си спомням. Луда глава, нещо такова. Защо?

— Значи и аз съм била waghalsig — каза Биргит.

Карл искаше да го вземат на ръце; тя заяви, че това е нечувано. Джъстин не виждаше нищо лошо в това да й предложи да си поделят товара; тя се засуети с каишките на раничката и едва когато се убеди, че е закрепена плътно на раменете му, повдигна Карл и спусна крачетата му в нея, като го предупреди да се държи прилично с новия чичко.

— Бях нещо повече от waghalsig — продължи Биргит. — Бях пълен идиот. — Тя прехапа устни; мразеше се заради това, което се готвеше да каже. — Миналата седмица се получи писмо. В четвъртък. По куриер от Найроби. Не писмо, а цял документ. Седемдесет страници. Все за „Дипракса“. История, особености, странични ефекти. Положителни и отрицателни страни, най-вече отрицателни, с оглед на смъртните случаи и всевъзможните усложнения. Без подпис. В някои отношения документът беше научно обективен, в други — малко смахнат. Адресиран до „Хипо“ — не до конкретно лице, а просто така, до „Хипо“. До дамите и господата от „Хипо“.

— На английски ли беше?

— На английски, но не го беше писал англичанин. Напечатан, за да не разпознаем почерка. Авторът многократно споменаваше бог. Ти набожен ли си?

— Не.

— Лорбиър обаче е набожен.

Мократа мъгла започна да се превръща в редки, но големи дъждовни капки. Биргит седеше на пейка. Бяха се спрели до едни люлки, снабдени с предпазни ограничители на седалките, за да не изпаднат децата. Карл имаше нужда някой да го вдигне до седалката и след това да го залюлее. Спеше му се. Изглеждаше някак мекичък, като малко коте. С притворени очи той се усмихваше, докато Джъстин с изключителна предпазливост го залюля. Бял мерцедес с хамбургски номера се изкачи бавно по склона, подмина ги, обиколи залетия с вода паркинг и без да бърза, се върна обратно. Шофьор и пътник, и двамата мъже. Джъстин си спомни за двете жени в паркираното ауди сутринта, докато излизаше от хотела. Мерцедесът заслиза обратно по склона.

— Теса казваше, че говориш на всички езици — каза Биргит.

— Това не значи, че имам какво да кажа на който и да било от тях. Защо казваш, че си била waghalsig?

— Направо кажи глупава.

— Защо казваш, че си била глупава?

— Глупава бях, защото, когато куриерът донесе документа от Найроби, аз много се развълнувах, телефонирах на Лара Емрих в Саскечуан и й казах: „Лара, скъпа, слушай сега, тук се получи дълга, анонимна, много загадъчна, много смахната история за «Дипракса» — без адрес, без дата, написана от някой, който може да е Маркъс Лорбиър. Разказва се за смъртни случаи в комбинация с други лекарства и мисля, че това силно подкрепя твоята теза.“ Бях ужасно щастлива, защото материалът дори носеше нейното име. Озаглавен беше „Доктор Лара Емрих е права“. „Налудничаво е — казах й аз. — Но звучи гневно и категорично като политическа декларация. Освен това материалът е много полемичен, религиозен и може ужасно да навреди на Лорбиър.“ — „Значи е от Лорбиър — вика тя. — Маркъс е почнал да се самобичува. Напълно в реда на нещата.“

— Познавате ли се лично с Емрих? Срещали ли сте се?

— Както с Теса. Само чрез електронната поща. В документа се казваше, че Лорбиър бил шест години в Русия, от които две години при комунизма и четири при сегашния хаос. Аз казах това на Лара, но тя вече го знаеше. Казах й още, че според изложението Лорбиър е бил агент на някои западни фармацевтични компании, като задачата му била да лобира сред правителствените среди в Русия и да им продава западни медикаменти. За шест години работил с осем различни министри на здравеопазването. В материала се разказва един виц за руския министър на здравеопазването и тъкмо да го кажа на Лара, когато тя ме прекъсва и ми го казва, точно както е написан: „Руският министър на здравеопазването пристига с лада и си тръгва с мерцедес.“ Любимият виц на Лорбиър, казва тя. Това само потвърждава, че Лорбиър е авторът на изложението. Този документ е неговата мазохистична изповед. Също от Лара научавам, че бащата на Лорбиър бил германски лютеран, надъхан калвинист, с много строги разбирания, което обяснява набожността на сина и желанието му да се изповяда. Разбираш ли от медицина? От химия? Може би малко от биология?

— Боя се, че образованието, което съм получил, е прекалено скъпо, за да включва подобни предмети.

— Лорбиър твърди в изявлението си, че докато е работил за КВХ в Русия, бил издействал официално одобрение за „Дипракса“ чрез ласкателства и рушвети. Той описва как е подкупвал висши служители в Министерството на здравеопазването, как е претупвал клинични изпитания, как е получавал регистрация на лекарствени средства и лицензи за внос срещу рушвети, как е давал подкупи на всички, които му се изпречвали на пътя. В Москва официалното одобрение на лекарствен препарат от авторитетен специалист струвало двайсет и пет хиляди долара. Така го е написал. Проблемът е там, че като дадеш на един, трябва да дадеш и на останалите — на тези, които изобщо не си молил за одобрение, защото иначе ще оплюят формулата ти от чиста завист. В Полша било абсолютно същото, само тарифите били по-високи. В Германия купуването на влияние ставало по по-деликатен начин, но не чак толкова деликатен. Лорбиър описва един пикантен случай, когато от името на КВХ наел цял боинг за осемдесет изтъкнати германски доктори за образователна екскурзия до Тайланд. — Докато разказваше историйката, тя се усмихна. — Образователната част от програмата била по време на пътуването и се състояла от лекции и видеофилми, обилно гарнирани с черен хайвер и отлежало уиски и коняк. Всичко било от най-високо качество, пише той, защото германските доктори били много разглезени. Само шампанско отдавна вече не им стигало. В Тайланд имало свободна програма, като за желаещите били устроени забавления с млади компаньонки. Лорбиър лично поръчал хеликоптери да ръсят орхидеи над плажа, на който отмаряли докторите с компаньонките си. По време на обратния полет нямало образователна програма. Всички били вече достатъчно образовани. От тях се искало само да запомнят името на препарата за статиите и рецептите си. — Макар да се смееше, Биргит беше видимо смутена от разказа си и се постара да заглади впечатлението. — Това в никакъв случай не означава, че „Дипракса“ е лошо лекарство, Джъстин. „Дипракса“ е много добро лекарство, което обаче не е изпитано докрай. Не всеки лекар може да бъде изкушен, не всички фармацевтични компании са толкова алчни и безотговорни. — Тя се спря; струваше й се, че е казала вече твърде много, но Джъстин не се опита да я отклони от темата. Биргит продължи: — Съвременната фармацевтична промишленост е само на шейсет и пет години. В нея работят достойни мъже и жени, тя е постигнала чудеса, но колективната й съвест все още е недостатъчно развита. Лорбиър пише, че фармацевтичните компании са обърнали гръб на бога. Изложението му е пълно с цитати от Библията, които не разбирам. Може би защото не разбирам и бог.

Карл бе заспал на люлката. Джъстин го вдигна, нежно обгърна топлото телце и тръгна по асфалта.

— Каза ми, че си телефонирала на Лара Емрих — напомни й той.

— Да, но нарочно се отклоних, защото ме е срам от глупостта ми. Удобно ли ти е да носиш Карл, или аз да го взема?

— Много съм си добре.

Белият мерцедес бе спрял в подножието на хълма. Двамата мъже още седяха в него.

— В „Хипо“ сме приели, че телефоните ни се подслушват от години, и дори се гордеем с това. От време на време и кореспонденцията ни се чете. Изпращали сме писма до себе си, които са пристигали със закъснение и явно са били отваряни. Често сме се изкушавали да подхвърлим подвеждаща информация на Органите.

— На кого?

— Лара въведе тази дума. Това е понятие от времето на Съветския съюз. Органите на държавата.

— Ще го пусна незабавно в употреба.

— Та най-вероятно Органите са ни чули как се смеем и ликуваме по телефона, докато й обещавах още веднага да й изпратя копие от документа в Канада. Лара каза, че за съжаление няма факс, понеже е похарчила всичките си пари по адвокати, а й е забранено да стъпва в болниците. Ако тя имаше факс, днес нямаше да имаме този проблем. Тя щеше да е получила изповедта на Лорбиър, дори ние да не я бяхме получили. Всичко щеше да се запази. Може би. Нищо не е сигурно.

— А няма ли адрес в интернет?

— Вече не. В деня след като се опитала да публикува статията си, компютърът й получил инфаркт и не се възстановил повече.

Тя седеше на пейката, неподвижна и зачервена от гняв.

— После? — подкани я Джъстин.

— После няма документ. Откраднаха го заедно с компютъра, папките и касетите. Аз телефонирах на Лара привечер, около пет часа немско време. Разговорът ни продължи може би до шест без двайсет. Тя беше възбудена и много щастлива. Аз също. „Ще видиш какво ще стане, като научи Ковач“ — повтаряше тя. Говорихме, смяхме се, а аз така и не се сетих да направя копие от изповедта на Лорбиър. Заключих материала в сейфа за следващата сутрин. Сейфът не е голям, но е много здрав. Крадците са имали ключ. Както бяха заключили всички врати, преди да си тръгнат, така бяха заключили и сейфа, след като бяха отмъкнали материала. Всичко е съвсем ясно. Какво би направил един великан, когато му трябва ключ? Той ще изпрати джуджетата си да разберат какъв точно ти е сейфът. После ще се обади на великана, който е произвел сейфа, и той ще нареди на своите джуджета да извадят точно копие от ключа. В света на великаните това е съвсем нормално.

Белият мерцедес не помръдваше. Може би и това беше съвсем нормално.

Двамата са открили ламаринен навес. От двете им страни са наредени дълги редици сгъваеми столове, привързани с вериги като каторжници. Дъждът потропва по ламаринения покрив и се стича на ручейчета в краката им. Карл е отново при майка си и кротко спи, склонил глава на гърдите й. Тя държи чадър над главата му. Джъстин седи малко встрани на пейката, сключил ръце в молитвена поза между коленете си, наклонил глава встрани. Със смъртта си Гарт ме лиши от по-нататъшно образование, мисли си той.

— Лорбиър пишел роман — внезапно казва тя. — И в него хепиендът бил в началото. Имало едно време две хубави млади лекарки на име Ковач и Емрих. Те били стажантки в Лайпцигския университет в Източна Германия. В университета имало голяма болница. Те провеждали различни изследвания под ръководството на мъдри професори и си мечтаели, че един ден ще направят важно откритие, което ще спаси света. Никой не говорел за бога Печалба, освен ако от това не печелело цялото човечество. В университетската болница постъпвали много руски германци, които се завръщали от Сибир с туберкулоза. В съветските лагери имало много висок процент туберкулозно болни. Всички пациенти били бедни, всички били болни и беззащитни, много били заразени с полирезистентни щамове на ТБ, някои умирали. Готови били да подпишат каквото ги накарат; готови били да опитват каквото им се даде; нямало да създават никакви проблеми. Напълно естествено двете млади лекарки започнали да изолират туберкулозни бацили и да експериментират с медикаменти в начален стадий на развитие. Отначало върху животни, после — вероятно — върху студенти или върху други стажанти. Студентите по медицина нямат пари. При това те самите се готвят да станат лекари и им е интересно да участват в експериментите. Всичко се извършвало под ръководството на Oberarzt…

— Главният лекар — подсказва Джъстин.

— Начело на екипа бил самият главен лекар, който бил много въодушевен. Целият екип иска признание, затова всички участват в експериментите. Нищо лошо, нищо престъпно. Това са млади мечтатели, материята е обещаваща, а пациентите отчаяно се нуждаят от помощ. Защо не?

— Защо не? — промърморва Джъстин.

— А Ковач си има приятел. Тази Ковач винаги си има приятел. Много приятели. Въпросният приятел е поляк, добро момче. Женен е, но нищо. При това има лаборатория. Малка, но добре оборудвана, модерна лаборатория в Гданск. Толкова е влюбен в Ковач, че я кани да идва, когато си поиска, и да работи в лабораторията му в Гданск. Кани я да доведе и още някого, та тя води своята красива приятелка и колежка Емрих. Ковач и Емрих си правят изследванията, Ковач и полякът правят любов, всички са доволни. Никой не споменава за бога Печалба. Това са млади хора, които работят само за чест и слава и евентуално за повишение. А пък изследванията им носят добри резултати. Пациентите продължават да мрат, но те и без това си мрат. Дори някои, които иначе биха умрели, оживяват. Ковач и Емрих се гордеят с това. Пишат статии за медицинските списания. Професорът им пише статии, с които ги подкрепя. Други професори подкрепят техния професор, всички са доволни, всички се поздравяват един друг, никой не завижда. Поне засега.

Карл се размърдва в ръцете й. Тя го потупва по гръбчето и леко духва в ухото му. Той се усмихва и отново заспива.

— Емрих също си има любовник. Тя си има и съпруг, мистър Емрих, но той вече не я задоволява, това е Източна Европа, всеки е бил женен за всички останали. Любовникът се казва Маркъс Лорбиър. Има кръщелно свидетелство от Южна Африка, баща германец и майка холандка, а самият той живее в Москва и работи като агент на фармацевтична компания, на свободна практика, но същевременно и като… предприемач, който открива и разработва интересни възможности в областта на биотехнологиите.

— Ловец на таланти.

— Лорбиър е по-възрастен от Лара с около петнайсет години, от стара коза яре, както се вика, но и двамата са мечтатели. Той обича науката, но не е станал учен. Обича бог и цялото човечество, но също и твърдата валута, и бога Печалба. Ето какво пише: „Младият Лорбиър е вярващ, той почита християнския бог, почита жените, но почита също и бога Печалба.“ И там е неговото падение. Вярва в бог, но често го забравя. Аз лично не приемам такова отношение, но нищо. За един хуманист бог е само претекст за отклоняване от хуманизма. Нека бъдем хуманисти в отвъдното, а тук, на земята, да трупаме печалби. Няма значение. „Лорбиър взе дара на божията мъдрост — предполагам, че има предвид формулата — и го продаде на Дявола.“ Сигурно под Дявола се разбира КВХ. По-нататък пише, че когато Теса се срещнала с него в пустинята, той й се изповядал напълно за греховете си.

Джъстин внезапно се изправя на пейката.

— Така ли пише? Че е казал на Теса? Кога? В болницата? Къде другаде се е срещала с него? В каква пустиня? Какви ги приказва?

— Както ти казах, целият материал е малко налудничав. Той я нарича „Абата“ — от Абът. „Когато Абата дойде да навести Лорбиър в пустинята, Лорбиър заплака.“ Може всичко да е просто една басня. Лорбиър е разкаян отшелник, който се е оттеглил в пустинята, нещо като светец или пророк. Доста е гадничко всъщност. „Абата призова Лорбиър да се отчете пред бога. Затова на срещата в пустинята Лорбиър разкри пред Абата всички свои грехове.“ Така пише. Явно, че греховете му са били много. Не ги помня всичките. Между тях са грехът на самозаблудата и грехът на лъжата. После идва грехът на горделивостта, а след него — грехът на малодушието. Затова той изобщо не се опитва да се оневини, което всъщност ме радва. Вероятно и той се радва, дори е щастлив. Лара казва, че Лорбиър е щастлив само когато прави любов или се изповядва.

— Той е написал всичко това на английски?

Тя кимна.

— Един абзац звучи като библейски текст; следващият съдържа изключително технически данни — за съзнателно неспазени условия на обективно провеждане на клиническите изпитания на препарата, за споровете между Ковач и Емрих, за проблемите, възникнали при комбиниране на „Дипракса“ с други медикаменти. Само много информиран специалист би могъл да знае всички тези подробности. И тъкмо този Лорбиър ми е много по-симпатичен от Лорбиър Гръмовержеца, ако трябва да бъда честна.

— С малка буква ли е написано „абата“?

— С главна: „Абата си записваше всичко, което й казвах.“ Той обаче си признава още един грях — че я е убил.

Джъстин не отделяше очи от спящия Карл.

— Може би не пряко, тук той се изразява много двусмислено. „Лорбиър я уби със своето предателство. Той извърши греха на Юда, преряза гърлото й с голи ръце и прикова Блум към дървото.“ Когато прочетох това на Лара, аз я запитах: „Лара, какво иска да каже Маркъс? Че той лично е убил Теса Куейл?“

— И тя какво отвърна?

— Че Маркъс не би могъл да убие и най-злия си враг. И тъкмо там била бедата му — че е злодей със съвест. Тя е рускиня, много е потисната.

— Но ако е убил Теса, той все пак е злодей, нали?

— Лара се кълне, че това е невъзможно. Тя има много писма от него. Тя може само да обича безнадеждно. Той й се е изповядвал за много неща, но не и за това, естествено. Маркъс много се гордее с греховете си, казва тя. Той обаче е суетен и склонен да ги преувеличава. Освен това е сложна натура, може би леко откачен, и тъкмо затова тя го обича.

— Но не знае къде е?

— Не.

Невиждащият поглед на Джъстин беше вперен право напред, в измамния здрач.

— Юда никого не е убил — възрази той. — Просто е извършил предателство.

— Но ефектът е един и същ. Юда е убил с предателството си.

Джъстин упорито съзерцаваше здрача.

— Липсва някой. Ако Лорбиър е предал Теса, на кого я е предал?

— Не е ясно. Може би на силите на Мрака. Цитирам по памет.

— На силите на Мрака?!

— В писмото си говори много за силите на Мрака. Ненавиждам тази терминология. Дали има предвид КВХ? Може да познава и други сили.

— В материала споменава ли се Арнолд?

— Абатът е имал водач. В документа той е наречен Светеца. Светеца се явил на Лорбиър в болницата и му казал, че лекарството „Дипракса“ е оръдие на смъртта. Светеца бил по-предпазлив от Абата, тъй като бил лекар, а също и по-толерантен, защото познавал отблизо човешката злонамереност. Но най-важната истина е у Емрих. В това Лорбиър е сигурен. Емрих знае всичко, затова й е забранено да говори. Силите на Мрака са твърдо решени да не позволят истината да излезе наяве. Ето защо Абата е трябвало да бъде убит, а Светеца разпнат.

— Разпнат? Арнолд?

— В баснята на Лорбиър силите на Мрака отвличат Блум и го приковават към едно дърво.

И двамата замълчаха някак засрамено.

— Лара казва също, че Лорбиър пиел като руснак — добави тя сякаш извинително, но Джъстин не допусна да бъде умилостивен.

— Лорбиър уж пише в пустинята, а използва куриерска служба в Найроби — възрази той.

— Адресът е написан на машина, но куриерският фиш е попълнен на ръка. Пакетът е изпратен от хотел „Норфък“ в Найроби. Името на подателя се чете трудно, но прилича на Маккензи. Това шотландско име ли е? В случай че пакетът не бъде доставен, да не се връща в Кения, а да бъде унищожен.

— Куриерският фиш положително е имал номер.

— Той беше прикрепен към пакета. Преди да заключа пакета в сейфа, аз откъснах фиша и го поставих в плика. Разбира се, пликът също бе откраднат.

— Обади се на куриерската служба. Те сигурно имат копие.

— В куриерската служба няма никакви документни следи от пакета. Нито в Найроби, нито в Хановер.

— Как мога да я открия?

— Лара ли?

Дъждът потропваше по ламаринения покрив, а оранжевото сияние на града ту се усилваше, ту отслабваше в мъглата. Биргит откъсна лист от дневника си и написа дълъг телефонен номер.

— Тя живее в къща, но няма да е за дълго. Иначе можеш да я потърсиш в университета, но внимавай, защото там я мразят.

— Лорбиър и с двете ли спеше?

— За него не би било чудно. Но аз си мисля, че конфликтът между двете жени не е бил заради секса, а заради формулата. — Тя замълча и проследи погледа му. Той гледаше в далечината, но там нямаше нищо освен върховете на хълмовете, които се подаваха като острови над мъглата. — Теса често ми пишеше колко много те обича — промълви тя към извърнатото му лице. — Не направо, не беше и нужно. Пишеше, че си човек на честта и че когато се наложи, ще постъпиш почтено.

Тя се готвеше да си тръгва. Той й подаде раничката, двамата заедно привързаха Карл към бебешката седалка на велосипеда и нагласиха найлоновия дъждобран така, че главичката му да се подава отгоре. Тя стоеше права срещу него.

— И така… — каза тя — Пеша ли ще вървиш?

— Да.

Тя извади от джоба на якето си някакъв плик.

— Това е всичко, което помня от романа на Лорбиър. Записала съм ти го. Почеркът ми е много лош, но се надявам да го разчетеш.

— Много си любезна. — Той пъхна плика под шлифера си.

— Е, приятна разходка тогава.

Биргит се готвеше да му подаде ръка, но внезапно промени решението си и го целуна по устата — една строга, целенасочена, неизбежно несръчна целувка на обич и раздяла, докато държеше с ръце велосипеда. После Джъстин го задържа, докато тя нагласи каишката на шлема под брадата си, качи се на седлото и подкара надолу по склона.

Тръгвам.

И той тръгна, като се стараеше да върви по средата на шосето, докато погледът му опипваше притъмнелите рододендронови храсти от двете страни. На всеки петдесет метра горяха ярки натриеви лампи, но той се взираше в неосветените пространства между тях. Нощният въздух ухаеше на ябълки. В подножието на хълма се доближи до паркирания мерцедес, като мина на десетина метра от предния му капак. Вътрешността на колата беше тъмна. Отпред седяха двама мъже, но силуетите им му се сториха различни от преди. Той продължи да върви и след малко колата го задмина. Той не погледна към мъжете, но по-скоро във въображението си видя как те го огледаха внимателно. На първото кръстовище мерцедесът зави наляво. Джъстин зави надясно, към сиянието на града. Застигна го едно такси и шофьорът му подвикна.

— Благодаря, много благодаря — отвърна сърдечно той. — Но предпочитам да се поразходя.

Шофьорът не отговори. Под краката му вече имаше паваж; Джъстин се стараеше да ходи по ръба на платното. На следващото кръстовище свърна в една ярко осветена странична улица. Момчета и момичета с мъртвешки очи клечаха във входовете. Мъже с кожени якета стояха по ъглите, разперили лакти, и говореха по мобилни телефони. След още две кръстовища той видя хотела пред себе си.

Във фоайето цареше неизбежната вечерна суматоха. Току-що бе пристигнала някаква японска делегация, бляскаха светкавици на фотоапарати, пиколата трупаха скъпи куфари в единствения асансьор. След като се нареди на опашката за асансьора, Джъстин свали шлифера и го преметна върху ръката си, като внимаваше да не изпадне пликът от вътрешния му джоб. Асансьорът се спусна обратно и той се дръпна встрани, за да влязат първо жените; беше единственият, който слезе на третия етаж. Мрачният коридор с луминесцентните тръби на тавана му напомни болницата „Ухуру“. Във всички стаи гърмяха телевизори. Неговата стая беше номер 311, а ключът за нея представляваше правоъгълно парче пластмаса с отпечатана черна стрелка. Шумът от телевизорите го вбесяваше; реши да се оплаче на някого. Как ще пиша сега на Хам при този шум? Той влезе в стаята си, сложи шлифера на облегалката на стола и видя, че собственият му телевизор е виновен за шума. Сигурно камериерките са го включили, когато са оправяли стаята, и после са забравили да го изключат. Той се приближи към апарата, който в момента предаваше най-омразното му шоу. Полугола певица врещеше с пълен глас в микрофона за радост на публиката от изпаднали в екстаз тийнейджъри; през екрана се стелеше ярко осветен разноцветен сняг.

Това беше последното нещо, което Джъстин видя, преди светлината да угасне: цветните снежинки, които валяха от екрана на телевизора. После върху него се спусна мрак; той усети как някакви ръце едновременно го удрят и душат. Собствените му ръце бяха приковани в стоманена хватка отстрани на тялото, а устата му бе запушена с парче груб плат, свит на топка. Други ръце го хванаха през коленете и го събориха на пода; стори му се, че ще получи инфаркт. Последва силен удар в стомаха, който изкара и последния останал в дробовете му въздух. Опита се да извика, но не можеше да издаде и звук; нямаше нито въздух, нито глас, а от топката плат в устата му се гадеше.

Усети как някой коленичи върху гърдите му. Около врата му се пристегна примка и Джъстин реши, че ще го бесят. Ясно си представи Блум, прикован към дървото. Замириса му на мъжки одеколон и си спомни за телесната миризма на Удроу и как бе подушил писмото му до Теса, за да види дали не мирише на същото. За момент в паметта му не остана място за Теса. Лежеше на пода върху лявата си страна, когато същият предмет, който преди малко го бе ударил в стомаха, сега безжалостно се стовари в слабините му. Главата му беше покрита с платнена качулка, но поне засега никой не се опитваше да го беси. От топката груб плат му се повръщаше, но понеже устата му беше запушена, повърнатото се стичаше обратно в гърлото му. Обърнаха го по гръб и изпружиха ръцете му над главата, с кокалчетата на килима и с дланите нагоре. Ще ме разпънат като Арнолд, помисли си той. Но те не бързаха да го разпъват, поне засега. Вместо това, докато притискаха ръцете му към пода, те започнаха да ги извиват; болката беше много по-силна, отколкото човек можеше да си представи — боляха го едновременно ставите, гръдният кош, краката и слабините. Моля ви, помисли си той. Недейте да чупите лявата ми ръка, иначе как ще пиша на Хам? Сигурно бяха чули молбата му, защото болката престана и той чу мъжки глас, със северногермански акцент — вероятно берлинчанин, звучеше доста културно. Гласът заповяда на някого да обърне тая свиня на една страна и да му върже ръцете зад гърба; заповедта незабавно бе изпълнена.

— Мистър Куейл! Чувате ли ме? — Същият глас, но вече на английски. Джъстин не отговори. Но не поради невъзпитание, а защото бе успял да изплюе топката плат и отново повръщаше; този път повърнатото изпълваше качулката и се стичаше надолу до стегнатата връв на врата му. Звукът на телевизора значително бе отслабнал.

— Стига вече, мистър Куейл. Трябва да престанете, разбирате ли? Или ще ви сполети същото, както и жена ви. Чувате ли ме? Или може би искате още малко, мистър Куейл?

При поредното споменаване на името му последва нов убийствен ритник в слабините.

— Сигурно сте оглушали нещо. Оставяме ви една бележка. На леглото. Като се събудите, прочетете бележката и хубаво я запомнете. И си вървете право в Англия, чувате ли? Престанете да задавате неудобни въпроси. Вървете си у дома и бъдете добро момче. Иначе следващия път ще ви убием като Блум. Бавно и доста мъчително. Чувате ли какво ви говоря?

Още един ритник в слабините за онагледяване на урока. Джъстин чу как вратата се затваря.

Той лежеше сам в своя собствен мрак, сред съдържанието на стомаха си, обърнат на лявата страна, с колене, придърпани към брадата, и с ръце, пристегнати отзад на гърба; в черепа му гореше огън от изгарящата болка, която преминаваше като електрически вълни по цялото му тяло. Лежеше в непрогледния, агонизиращ мрак и се опитваше да преброи като на вечерна проверка частите на тялото си: стъпала, пищяли, колене, слабини, корем, сърце, длани; всичко беше налице, макар и не в изряден вид. Той се опита да се раздвижи във въжетата; усещането бе, сякаш го въргаляха в разпалена жарава. Отново застана неподвижен, внезапно обхванат от тържество, от победната, светла топлина на самопознанието. Те ми сториха всичко това, но аз си останах този, който съм. Аз вече съм закален. Аз мога. Човекът вътре в мен е недокоснат. Дори да се върнат и да повторят всичко отначало, те не могат да достигнат до човека в мен. Преминах изпита, от който се опитвах да изклинча през целия си живот. Финалният изпит по издръжливост на болка.

Или болката започваше да отслабва, или природата си казваше своето, защото Джъстин задряма, стиснал устни, като се опитваше да диша през носа в смрадливия подгизнал мрак на качулката си. Телевизорът все още работеше, той ясно чуваше звука. И ако чувството му за ориентация не го лъжеше, лицето му беше обърнато право към него. Но качулката му сигурно беше с подплата, защото през нея не се виждаше нищо, а когато с цената на пареща болка в китките и дланите си успя да се обърне по гръб, светлината на полилея също не проникваше през плата, макар да нямаше спомен от щракване на копчето, когато мъчителите му си тръгваха. Той отново се претърколи настрани и за момент изпадна в паника, докато чакаше силите му да се възвърнат. Мисли, човече! Използвай тъпата си глава — тя е единственото, което ти пощадиха! А защо ти я пощадиха? Защото не са искали скандал. Тоест този, който ги е пратил, не е искал скандал. „Следващия път ще те убием като Блум!“ Само че сега не беше следващия път, сега беше този път, колкото и да им се е искало да го направят. Значи викам. Това ли правя? Търкалям се по пода, блъскам се в мебелите, ритам с крака стените, събарям телевизора и въобще се държа като умопобъркан, докато някой се сети, че тази стая не се обитава от двама влюбени познавачи на тънкостите на садомазохизма, а от един завързан и пребит англичанин с торба на главата, така ли?

Като опитен дипломат Джъстин веднага си представи до най-малки подробности последиците от това откритие. От хотела звънят в полицията. Полицията взима от мен показания и се обажда в най-близкото британско консулство, в случая в Хановер, ако все още имаме такова там. Пристига дежурният консул, бесен, че са го вдигнали от вечерята му, за да се занимава с поредния изпаднал британски поданик, и първото, което му идва наум да направи, е да ми провери паспорта — кой от двата, за него едва ли има значение. Ако обаче е този на Аткинсън, имаме проблем, защото е фалшив. Едно позвъняване до Лондон, и истината се разкрива. Ако е този на Куейл, пак имаме проблем, но от различно естество, макар и със същите последици: качват ме на първия самолет за Лондон, без право на обжалване, а там на летището ме очаква делегация, която няма никак да ми се зарадва.

Краката му не бяха завързани, но до момента се бе страхувал да ги разтвори. Сега се опита, при което слабините и коремът му пламнаха от болка, а бедрата и пищялите бързо ги последваха. Все пак, поне можеше със сигурност да движи краката си поотделно, можеше да ги удари един в друг и да чуе тракането на токовете. Окуражен от откритието си, той предприе крайната мярка да се претърколи по лице, при което извика от болка. След това прехапа устни, за да спре да вика.

Успял да се закрепи по лице в неудобната си сгъната поза, той търпеливо заразвързва въжетата, като се стараеше да не стене високо, за да не разбуди съседите си.

17.

Самолетът беше възстар двумоторен бийчкрафт, изпълняващ чартърен полет по поръчка на ООН; командир на полета беше един петдесетгодишен южноафриканец от Йоханесбург с кожа като пергамент, а вторият пилот — широкоплещест, навъсен чернокож с бакенбарди; на всяка от деветте прокъсани седалки за пътниците беше сложена бяла картонена кутия с храна. Намираха се на летище Уилсън в Найроби, недалеч от гробището, където бе погребана Теса, и докато самолетът се пържеше на пистата, Гита Пиърсън напрягаше очи да зърне малката могилка на гроба й и се чудеше колко ли време още ще трябва да мине, преди да й сложат надгробен камък. От прозореца на самолета обаче не се виждаше нищо друго освен сребристосивата суха трева и един загърнат с червена роба пастир, застанал на куц крак и подпрян на кривака си, който равнодушно наглеждаше няколко кози, а в далечината — стадо газели, които подскачаха на място или припряно пасяха под синкавочерните буреносни облаци. Гита се бе опитала да натика пътната си чанта под седалката, но чантата беше твърде голяма и тя трябваше да разтвори краката си, обути в строги официални обувки, за да й направи място. В самолета беше адска жега, а командирът на полета бе предупредил пътниците, че климатичната инсталация се включва чак след излитане. В затворения с цип вътрешен джоб на чантата тя носеше материали за форума и акредитивните си писма като делегат на Британската мисия по линия на КЕРДИА. В основната преграда бяха пижамата й и комплект дрехи за преобличане. Правя това заради Джъстин. Искам да тръгна по стъпките на Теса. Няма защо да се срамувам от липса на опит или двуличие.

Задната част на самолета беше натъпкана с чували със скъпоценна мираа — разрешено от закона слабо наркотично растение, което племената на север много обичаха и чиято миризма постепенно изпълваше салона за пътници. Седалките пред нея бяха заети от четирима обръгнали на всичко хуманитарни работници — двама мъже и две жени. Може би мираата беше тяхна. Тя им завидя на жизнерадостния непукизъм, на износените дрехи и неумитите отрудени лица. После засрамено си даде сметка, че те вероятно бяха нейни връстници. Как й се искаше само да се изтръгне от инерцията на заучената скромност, от навика да събира чинно токове всеки път, когато се ръкуваше с по-висшестоящите от нея — един навик, насаден й от монахините в пансиона! Тя надникна в кутията с обяда си и различи два сандвича със сушени банани, една ябълка, блокче шоколад и картонена кутийка с нектар от маракуя. Беше изтощена от безсъние и примряла от глад, но възпитанието не й позволи да започне да се храни, преди самолетът да е излетял. Предишната вечер телефонът й не бе спрял да звъни — всичките й приятели се изредиха да изливат възмущението и гнева си, че човек като Арнолд може да бъде обявен за полицейско издирване. По силата на служебното си положение в Британската мисия Гита трябваше да им разяснява ситуацията от държавническа позиция. Към полунощ, смъртно уморена, тя се опита да предприеме една стъпка, от която нямаше връщане назад и която, ако успееше, щеше да я изведе от ничията земя, където се криеше от три седмици като отшелник. Тя бръкна в старата бронзова ваза, където държеше разни джунджурии, и извади сгънат лист хартия, който бе крила там от доста време. На този номер ще ни откриеш, Гита, ако все пак решиш да ни кажеш още нещо. „Ако ни няма, остави съобщение и до един час ще ти се обадим, обещавам ти.“ На позвъняването й отговори агресивен мъжки глас на африканец и за момент тя си помисли, че е сбъркала номера.

— Може ли да говоря с Роб или Лесли, ако обичате?

— Вашето име?

— Бих желала да говоря с Роб или Лесли. Там ли е някой от тях?

— Коя сте вие? Кажете си името незабавно и ми обяснете по какъв въпрос се обаждате.

— Може ли да говоря с Роб или Лесли, ако обичате?

Когато й затвориха с трясък телефона, тя прие без излишен драматизъм факта, че, както и бе очаквала, е съвсем сама. От този момент нито Теса, нито Арнолд, нито мъдрата Лесли от Скотланд Ярд щяха да й спестят отговорността за нейните собствени действия. Родителите й, които обожаваше, също не можеха да й помогнат. Баща й, адвокатът, щеше да я изслуша и да обяви, че, от една страна, това е така, но пък, от друга, не е, и щеше да я попита с какви обективни доказателства разполага в подкрепа на тези извънредно сериозни обвинения. Майка й, лекарката, щеше да каже: прекалено навътре го взимаш, скъпа, защо не си дойдеш у дома да си починеш малко? С тази мисъл, която изпълваше почти изцяло замъгленото й съзнание, тя отвори лаптопа, който несъмнено щеше да се окаже пълен със сърцераздирателни излияния и вопли на възмущение заради Арнолд. Но щом се включи в интернет, екранът примигна, припука и потъмня. Тя изпълни всички предписани процедури за рестартиране — напразно. Обади се на всичките си познати — техните компютри бяха наред.

— Я виж ти, Гита, ами че сигурно си прихванала някой от ония гадни вируси от Филипините или как се казва онова място, дето се навъртат разни луди гении! — възкликна завистливо един от приятелите й, сякаш я бяха удостоили с някаква особена чест. Сигурно точно така е станало, съгласи се тя и през нощта не можа да спи от притеснение за цялата изгубена кореспонденция, за остроумията, разменени между нея и Теса; тя не си бе дала труда да ги разпечата, а предпочиташе да си ги чете от екрана — така звучаха още по-живо и цветисто, в типичния стил на Теса.

Самолетът още не излиташе, затова Гита, както си й беше навикът, се отдаде на по-важни житейски въпроси, съзнателно избягвайки най-важния от всички: какво правя аз сега тук и защо го правя? Преди две години, докато още живееше в Англия — в Ерата Преди Теса, както тайно я наричаше, — тя се бе раздирала от терзания заради всички обиди, реални и въображаеми, които бе принудена да търпи като англоиндийка. Тогава виждаше себе си като неспасяем хибрид — наполовина черно момиче, търсещо бога, наполовина бяла жена, превъзхождаща нисшите, безбожни раси. Насън и наяве тя се бе борила да намери своето място в света на белия човек, да разбере къде и как да насочи амбициите и човечността си; дали да продължи да изучава музика и танци в лондонския колеж, или по подобие на родителите си да последва своята звезда и да придобие престижна професия.

Което обяснява защо една сутрин тя се озова, неочаквано и за самата себе си, на изпитната скамейка за място в Дипломатическата служба на Нейно кралско величество; разбира се, тъй като политиката никога не бе занимавала активно съзнанието й, начаса я скъсаха, но все пак с препоръка да се яви отново след две години. После някак си самото решение да се яви, макар и неуспешно, на този конкурс отключи в нея един мисловен процес, в резултат от който тя си каза, че е по-добре да стане част от Системата, вместо да стои настрана и да не постигне нищо повече в живота от частично удовлетворение на артистичните си пориви.

Тъкмо тогава, по време на едно посещение при родителите си в Танзания, тя реши — отново неочаквано и за самата себе си — да подаде документи за работа в Британската мисия за място, определено за местни жители, и ако я приемат, да се стреми да израсне в кариерата. Ако не бе сторила това, тя никога нямаше да се запознае с Теса. Никога нямаше да попадне на огневата линия, където сега бе твърдо решена да остане; да се бори за всички онези неща, на които бе решила да се посвети — дори в основата си те да се свеждаха единствено до простички понятия: истина, толерантност, справедливост, чувство за красивото в живота, както и яростно отрицание на обратното — и най-вече онази вяра, наследена от двамата й родители и укрепена от Теса, че самата Система трябва да бъде принудена да отразява всички тези добродетели, иначе няма никакво право на съществуване. Което я върна отново към най-важния въпрос. Тя бе обичала Теса, бе обичала Блум и продължаваше да обича Джъстин, и то, ако трябваше да бъде честна пред себе си, да го обича малко повече, отколкото би било удобно или подходящо, или както там се казваше. А обстоятелството, че работеше за Системата, далеч не я задължаваше да приема и нейните лъжи, същите, които и вчера бе чула да се леят от устата на Удроу. Тъкмо обратното, задължаваше я да ги отхвърли, за да върне Системата там, където й беше мястото — на страната на истината. Което пък на свой ред обясняваше напълно удовлетворително какво правеше Гита сега и защо го правеше. „По-добре да си вътре в Системата и да се бориш с нея — казваше баща й, иконоборецът, — отколкото да си извън нея и да я хулиш.“

А най-хубавото от всичко беше, че и Теса й бе казала точно същото.

Бийчкрафтът се отърси от летаргията като старо куче и се втурна напред, откъсвайки се с отскок от пистата. От прозореца тя видя Африка да се разстила под нея: градовете гета, стадата препускащи зебри, фермите за цветя край езерото Найваша, планинската верига Абердар и връх Кения, смътно очертан на далечния хоризонт. И най-вече безкрайното море от ръждивокафяви храсти, изпъстрено тук-там с петна зелена трева. Самолетът навлезе в дъждовен облак, пътническият салон се изпълни с кафеникав здрач. После здрачът се смени с ослепителна слънчева светлина; в този момент някъде отляво се чу мощна експлозия. Без предупреждение самолетът се люшна настрани. Кутиите с обяда, раниците и пътната чанта на Гита се затъркаляха по пътеката, зазвъняха алармени звънци, запищяха сирени, замигаха червени светлини. Никой не продумваше освен един възрастен африканец, който се изсмя гръмко и изрева: „Обичам те, о, господи, и гледай да не го забравяш!“ Думите му бяха посрещнати с облекчение и нервен кикот от останалите пътници. Самолетът все още не можеше да се изправи. Шумът на моторите бе спаднал до тихо жужене. Чернокожият втори пилот с бакенбардите бе изровил отнякъде технически наръчник и проверяваше нещо в списъка с възможните дефекти, а Гита се опитваше да надникне през рамото му. Командирът на полета с изпънатото като пергамент лице се извърна назад, за да успокои умърлушените пътници. Ъгълчетата на стиснатите му устни бяха извърнати надолу, също като крилата на самолета.

— Както може би сте забелязали, дами и господа, единият мотор ни остави — каза сухо той. — Което означава, че трябва да се върнем в Уилсън, за да го поправят.

А пък мен не ме е страх, отбеляза доволна Гита. Преди Теса да умре, такива неща се случваха само на другите. Сега се случват и с мен, а мен не ме е страх!

След четири часа тя вече стоеше на асфалта в Локикоджо.

— Гита? — Младата австралийка се опитваше да надвика рева на моторите и виковете на посрещачите. — Аз съм Джудит. Здравейте.

Тя беше висока, червенобузеста и засмяна; носеше мъжка мека шапка с нагъната периферия и тениска с надпис „Обединена чаена индустрия на Цейлон“. Двете се прегърнаха, вече сприятелени сред шумотевицата на това диво място. Около тях излитаха и кацаха бели товарни самолети на ООН, с грохот маневрираха камиони; слънцето печеше безмилостно, горещината от нажежената писта удари Гита в лицето, сякаш внезапно се бе отворила вратата на пещ, а острият дим от самолетно гориво караше въздуха да трепти; зави й се свят. Джудит я качи в чакащия джип и я настани на задната седалка, между чувалите с поща и един обилно потящ се китаец със закопчана догоре черна куртка. Покрай тях в обратна посока профучаха няколко джипа, следвани от конвой бели камиони, които бързаха да пресрещнат товарните самолети.

— Тя беше много мила жена — извика Джудит от предната седалка до шофьора. — Извънредно предана на работата си. — Явно имаше предвид Теса. — Как така искат да арестуват Арнолд? Те са истински кретени! Арнолд и муха не може да убие. Ти имаш резервация за три нощи, нали така? Тъкмо сега пристигна и една група диетолози от Уганда!

Джудит е тук, за да храни живите, а не мъртвите, помисли си Гита, докато джипът с подскачане профуча през портала и се вля в главното шосе. Пътят преминаваше покрай импровизирано градче на амбулантни търговци, каквито неизменно се събират около бежанските лагери — паянтови бараки, сергии и кръчми, на една от които имаше шеговит надпис „Пикадили — оттук“. В далечината пред тях се издигаха невъзмутими кафеникави хълмове. Гита каза, че би желала да се поразходи из тях. Джудит отбеляза, че ако отиде, може и да не се върне жива.

— Животни ли?

— Не, хора.

Наближаваха лагера. В червеникавия прахоляк пред главния портал деца играеха баскетбол, като се опитваха да вкарат топката в бяла торба от хранителните дажби, закована на дървен стълб. Джудит заведе Гита на рецепцията, за да си получи пропуска. Докато се разписваше в книгата за гости, Гита незабелязано я прелисти няколко страници назад, до страницата, на която беше написано:

Теса Абът, пощенска кутия… Найроби, бунгало 28

А. Блум, Медсан дьо л’Юниверс, бунгало 29

Датата беше една и съща.

— Журналистите налетяха като ято скакалци — въодушевено разказваше Джудит. — Рубен им искаше по петдесет долара на снимка, в брой. Общо осемстотин долара, което означава осемстотин комплекта блокчета за рисуване и цветни моливи. Рубен казва, че от това трябва да излезе поне един Ван Гог, един Рембранд и един Анди Уорхол, по-скоро двама.

Рубен беше легендарният управител на лагера, спомни си Гита. Конгоанец, приятел на Арнолд.

Двете крачеха по широка алея с два реда цъфнали магнолии, чиито огненочервени цветове ярко контрастираха с белосаните бунгала със сламени покриви. Длъгнест англичанин, напомнящ директор на пансион, премина невъзмутимо покрай тях на старомодно полицейско колело. Като видя Джудит, той дрънна звънеца и й махна влюбено с ръка.

— Душовете и съблекалните са право насреща, през алеята. Заседанията се откриват утре, точно в осем сутринта, сборен пункт — пред входа на бунгало номер трийсет и две. — Докато обясняваше, Джудит въведе Гита в нейната стая. — Спреят против комари е до леглото, но ако си умна, ще ползваш и мрежата. Надвечер, по залез, заповядай в клуба за по една бира преди вечеря. — Гита каза, че ще намине. — Е, оправяй се. Някои от момчетата са доста изгладнели, когато се връщат вечер от полето.

— А, да не забравя. Тук имало някаква жена на име Сара — каза Гита, като се стараеше гласът й да звучи небрежно. — Била нещо като приятелка на Теса. Ако е тук, ще ми бъде приятно да се запознаем.

Тя разопакова нещата си и въоръжена с хавлиена кърпа и с тоалетната си чантичка, смело се отправи през алеята към душовете. Междувременно бе паднал дъжд и размекнатата земя сякаш поглъщаше грохота откъм летището. Опасните хълмове в далечината сега изглеждаха маслиненочерни. Въздухът ухаеше на подправки и бензин. Тя си взе душ, върна се в бунгалото и разстла материалите за конференцията върху паянтовата маса; твърде скоро, запотена и безпомощна, Гита Пиърсън се изгуби в тънкостите на самодостатъчността.

Клубът на Локикоджо представляваше силно разклонено дърво с дълъг сламен покрив под него, мокър бюфет със стенни рисунки на африкански животни и видеопрожекционен апарат, който хвърляше мъгляви образи от отдавна забравен футболен мач върху белосаната стена, докато от високоговорителите гърмяха африкански танцови ритми. Вечерният въздух ехтеше от радостните викове на различни езици на хуманитарни работници от различни краища на света, които се разпознаваха в тълпата, прегръщаха се, целуваха се или се разхождаха, хванати под ръка. Това би трябвало да е моят духовен дом, помисли си замечтано тя. Тези са моите хора. Те не признават раси и съсловия, тяхната младост и целеустременост ми принадлежат. Ще се запиша в Локи и ще стана светица! Ще летя насам-натам със самолети, ще се наслаждавам на романтичния си образ, ще живея от адреналин. Секс — колкото щеш, без ангажименти и усложнения. Никаква отегчителна канцеларска работа, винаги по някоя цигарка с трева за разтуха! Слава и мъже, когато се връщам от експедиции, пари и още мъже, когато си прескачам до вкъщи за отмора и разнообразие. Кой би могъл да желае повече?

Аз.

Аз съм длъжна да разбера защо бе необходима цялата тая каша. И защо е необходима сега. Трябва да имам куража на Теса и да заявя с нейния най-язвителен тон: „Локи е едно недоразумение. Локи е точно толкова излишен и вреден, колкото Берлинската стена. Това е един паметник на пълния провал на дипломацията. Какъв е смисълът да поддържаш служба за бърза помощ с линейки ролс-ройс, когато политиците не си мърдат пръста, за да предотвратят нещастните случаи?“

За секунди се стъмни и стана нощ. Вместо слънцето изгряха жълти луминесцентни тръби; птиците отначало замлъкнаха, после възобновиха препирнята си, но на по-тих глас. Гита седеше на дългата маса, а през трима души от нея Джудит беше обвила ръка около някакъв антрополог от Стокхолм. Тя си мислеше, че не се е чувствала така от първата си година в пансиона, само че там не се пиеше бира и едно момиче не бе заобиколено от половин дузина красиви, представителни мъже от цял свят, нито пък половин дузина чифта очи преценяваха нейната сексуалност и достъпност. Наоколо се разказваха истории за екзотични места, чиито имена не бе и чувала, за подвизи, дотолкова страховити, че тя никога не би могла да участва в тях; в същото време Гита полагаше героични усилия да не изглежда чак толкова непосветена или прекалено впечатлена от чутото. В момента думата бе взел някакъв нахакан янки от Ню Джърси на име Ханк Ястреба. Според Джудит той някога бил боксьор и после лихвар, който се посветил на хуманитарната кауза като алтернатива на живота на дребен престъпник. Той тъкмо се бе впуснал в безкрайно сложна тирада за различните враждуващи фракции по поречието на Нил — как едните временно дишали праха на други, докато последните били скъсали от бой някакви трети, изклали мъжете им, отвлекли жените им в робство и добитъка за месо и въобще добавили своя принос към двата милиона жертви, преброени досега в безумната гражданска война в Судан. През това време Гита отпиваше от бирата си и се стараеше да се усмихва любезно на Ханк Ястреба, чийто монолог по всяка вероятност бе отправен основно към нея, като новодошла и вероятно бъдещо завоевание. Затова тя с благодарност се обърна, когато някаква възпълна африканка на неопределена възраст, по шорти и маратонки и с островърха шапка на уличен лондонски продавач на плодове и зеленчуци, се появи изневиделица от мрака, плесна я по рамото и извика:

— Мен ме викат Судан Сара, малката, а ти сигурно си Гита. Ама не ми казаха, че си такава хубавица! Ела да те черпя един чай, миличка. — И без повече да се церемони, я подкара пред себе си през лабиринта от административни бараки към своето наколно бунгало, с едно единично легло, хладилник и библиотека, пълна с луксозно подвързани томове на английските класици от Чосър до Джеймс Джойс.

А отвън имаше миниатюрна веранда — с два стола, на които да се седи под звездите и да се отпъждат разни гадинки, докато заври чайникът.

— Чувам, че се гласят да арестуват Арнолд — рече добродушно Сара, след като се бяха повайкали, както си му беше редът, за смъртта на Теса. — Нищо чудно. Ако си решил да криеш истината докрай, трябва да подхвърлиш на хората някоя друга истина, с която да ги залъжеш. Иначе ще започнат да се чудят къде е истинската истина, а така не стават тия работи.

Училищна директорка, помисли си Гита. Или гувернантка. Свикнала да подрежда мислите си в логична последователност и да ги повтаря, за да схванат и по-тъпите деца.

— След всяко убийство идва укриването на следите — продължи Сара със същата добродушна напевност. — Да не забравяме, че едно добро укриване на следите е много по-мъчна работа от едно лошо убийство. Престъплението, това е нещо, дето го правиш, и дим да те няма. Обаче за лошо укриване на следите се ходи в затвора като стой, та гледай. — С едрите си ръце тя й показа точно как. — Оттук го поприкриеш, а то оттам вземе, че се открие. Хайде, укривай и оттам, а като се обърнеш, оттук се открило! Давай сега пак оттук, а като вдигнеш глава, то от трето място се подава. Няма управия! Ама какво ли ти дрънкам аз, миличка! То се вижда, че не си дошла да приказваме за такива работи.

Гита започна със заобикалки. Джъстин, рече тя, се опитвал да възстанови случилото се през последните дни от живота на Теса. Би желал да се убеди например, че посещението й в Локи е било успешно и продуктивно, та не би ли могла Сара да обясни по какъв начин е допринесла Теса за семинара по полова осъзнатост? Може би е изнесла доклад, почерпен от богатия й опит с африканските жени? Дали Сара не си спомня нещо друго, което Джъстин би бил щастлив да чуе?

Сара я слушаше с доволен вид; очите й проблясваха под козирката на островърхата шапка, докато тя посръбваше от чая си, пляскаше комарите със свободната си ръка и през цялото време не спираше да подвиква на минаващите покрай бунгалото й:

— Хей, Джийни, лошо момиче такова! Какво си намислила да правиш с тоя безделник Санто? Ще пишеш на Джъстин за всичко това, така ли, миличка?

Въпросът разтревожи Гита. Дали това, че смята да пише на Джъстин, бе добро или лошо? Дали Сара не й подмяташе нещо? За Британската мисия в Найроби Джъстин не съществуваше. А може би и тук вече не съществуваше?

— Ами сигурна съм, че Джъстин ще се радва, ако му пиша — призна смутено тя. — Но пък си струва да му пиша само ако имам да му казвам нещо, което ще му върне душевния покой, доколкото е възможно. Искам да кажа, какъв е смисълът да му пиша нещо, което би могло да го нарани? — добави неуверено тя. — Джъстин знаеше, че Теса и Арнолд пътуват заедно. Вече целият свят го знае. Каквото и да е имало между тях, той се е примирил.

— Е, между тях нямаше нищо, миличка, повярвай ми — засмя се Сара. — Всичко това са вестникарски измишльотини. Просто беше изключено. Знам го със сигурност. Здрасти, Аби, как я караш? Това е сестра ми Аби. Тя поне си е отживяла, не е като нас. Женила се е близо четири пъти.

Смисълът на последните две изказвания, доколкото имаше такъв, убягна на Гита. Съзнанието й бе твърде заето със съчиняване на поредната лъжа.

— Джъстин иска да попълни белите петна — храбро продължи тя. — Да си изясни подробностите. За да може да подреди точно мозайката на всичко, което тя е вършила или мислила през последните си дни. За да си дойде всичко на мястото, да стане перфект! Разбира се, ако чуя нещо, от което би могло да го заболи, аз в никакъв случай няма да му го предам. В никакъв случай!

— Да стане перфект — повтори Сара и поклати глава, загадъчно усмихната. — Какъв хубав израз в устата на една млада дама! Я сега кажи, какво предполагаш ти, миличка, че са правили тук двамата? Мислиш си, че са дошли да се занасят като младоженци на меден месец, така ли? Няма такова нещо.

— Разбира се, пристигнали са за участие в семинара по полова осъзнатост. Вие самата участвахте ли? Сигурно сте водили семинара или сте изпълнявали някаква почетна длъжност. Всъщност не ви попитах с какво точно се занимавате тук. Извинете ме. Много съжалявам.

— Не се извинявай, миличка. Няма защо да съжаляваш. Малко си объркана, това е. Още не всичко ти е перфект.

Тя се засмя.

— Ах, да, спомням си. Наистина присъствах на семинара. Май даже го водих. Редувахме се. Групата беше много добра, помня ги ясно. Две умни момичета от племето дияк, една знахарка, вдовица от Ауейл, малко надута, но доста добре се справяше, и две стажант-юристки, не помня откъде. Да, групата наистина беше добра. Ама какво ще правят тези жени, когато се върнат в Судан, това никой не може да каже. Можем само да гадаем.

— Теса може да е успяла да се сближи със стажант-юристките — вметна Гита с надежда.

— Възможно е, миличка. Повечето от тия жени обаче никога не са се качвали на самолет. Когато пристигнат, им е лошо и са уплашени от полета и ние трябва да ги успокояваме и да им баем, докато бъдат в състояние да говорят и да слушат, заради което сме ги докарали тук. Някои са толкова наплашени, че не говорят с никого, само чакат да свърши, че да си идат обратно в техния ад. Който се бои от провал, хич да не се захваща с тая работа, миличка. Така им викам на всички. Ти слушай какво ти разправя Судан Сара: брой успехите и не мисли за провалите. Все още ли искаш да ме питаш за семинара?

Гита се смути още повече.

— Ами например Теса успя ли да блесне? Беше ли й приятно да участва?

— Виж, това не мога да знам, миличка.

— Сигурно помните нещо, което е казала или направила. Теса никой не я забравя току-така. — Стори й се, че това прозвуча грубо. — Нито пък Арнолд — бързо добави тя.

— Е, не бих могла да кажа, че Теса допринесе с нещо за дискусията, миличка, защото просто не беше така. Теса не допринесе с нищо. В това съм сигурна.

— А Арнолд?

— И той.

— Не направиха ли презентация?

— Не, миличка.

— Искате да кажете, че просто си седяха и мълчаха? И двамата? Не е в стила на Теса да мълчи. Нито пък на Арнолд, ако трябва да бъдем честни. Колко време продължи семинарът?

— Пет дни. Теса и Арнолд обаче не останаха в Локи пет дни. Никой не остава в Локи пет дни. Всеки, който дойде тук, обикновено отива и някъде другаде. Теса и Арнолд не направиха изключение. — Тя замълча и измери Гита с поглед, сякаш се чудеше дали е достойна да научи. — Разбираш ли какво ти казвам, миличка?

— Боя се, че не.

— Може би разбираш това, което не казвам?

— Боя се, че и това не разбирам.

— Ами тогава какво, по дяволите, искаш от мен?

— Опитвам се да разбера какво са правили Арнолд и Теса през последните си дни. Джъстин ми писа и изрично ме помоли.

— Случайно писмото му да е у теб, миличка?

Гита го извади с разтреперана ръка от новата чанта с презрамка, която висеше на рамото й и която специално си бе купила за това пътуване. Сара го взе и влезе в бунгалото, за да го прочете на светлината на електрическата крушка; тя се забави малко, после се върна на верандата и седна на стола си с доста объркан вид.

— Ще ми кажеш ли едно нещо, миличка?

— Стига да мога.

— Теса сама ли ти каза, със сладката си устичка, че двамата с Арнолд идват в Локи за семинар по полова осъзнатост?

— Така казаха на всички ни.

— И вие им повярвахте.

— Да. Всички им повярвахме. Джъстин им повярва. Още им вярваме.

— Теса ти беше близка приятелка, нали? Нещо като сестра, доколкото съм чувала. И въпреки това даже не ти е казала, че може да има и друга причина, заради която е трябвало да бъде тук? Че онзи семинар беше за нея просто претекст, повод, също както този, сегашният, за самодостатъчността, е претекст и повод за теб?!

— В началото на нашето приятелство Теса ми разказваше разни неща. После започна да се тревожи за мен. Смяташе, че твърде много ми е казала. Не било справедливо да ме обременява. Аз съм на временна длъжност, от местния персонал. Тя знаеше, че смятам да се кандидатирам за постоянно място. Да положа изпита още веднъж.

— Все още ли имаш такива планове, миличка?

— Да. Но това не значи, че нямам право да знам истината.

Сара отпи от чая, подръпна периферията на шапката си и се настани удобно на стола.

— Разбрах, че ще останеш тук три нощи.

— Да. Връщам се в Найроби във вторник.

— Добре. Много добре. Приятно прекарване на конференцията. Джудит е способна и практична жена, която не позволява да я будалкат. Малко е рязка към по-тъпите, но никога не е преднамерено груба. А утре вечер ще те запозная с моя добър приятел капитан Маккензи. Никога ли не си чувала за него?

— Не.

— Не си ли чувала Теса или Арнолд да споменават понякога капитан Маккензи?

— Не.

— Той е пилот тук, в базата на Локи. Днес отлетя за Найроби, така че сте се разминали. Отиде да докара провизии и да посвърши това-онова. Капитан Маккензи много ще ти допадне. Приятен човек с широко сърце, няма грешка. По тия места нищо не убягва от вниманието на капитан Маккензи, а още по-малко са нещата, които се изплъзват от устата му. Той е участвал в много войни, но е посветил живота си на мира, затова е тук, в Локи, за да помогне за изхранването на моя народ.

— Той познаваше ли добре Теса? — попита боязливо Гита.

— Капитан Маккензи познаваше Теса и смяташе, че тя е добър човек, това е. Капитан Маккензи никога не би се задявал с омъжена жена, също както и Арнолд. Но капитан Маккензи познаваше Арнолд по-добре, отколкото Теса. Той смята, че от полицията в Найроби трябва да са откачили, за да издирват Арнолд, и смята да им го каже в очите, докато е там. Бих казала, че това е основната причина за пътуването му до Найроби. И това, което смята да им каже, никак няма да им се хареса, защото, повярвай ми, когато капитан Маккензи има да казва нещо, той няма мярка на устата.

— Когато Теса и Арнолд дойдоха за семинара, капитан Маккензи беше ли в Локи?

— Да, беше. Капитан Маккензи прекара с Теса много повече време от мен, миличка.

Тя замълча и известно време седя, замислено вперила поглед в звездите, като се усмихваше сама на себе си. На Гита й се струваше, че се опитва да вземе решение: дали да й каже всичко, което знае, или да го запази за себе си — въпрос, който самата Гита си задаваше вече три седмици.

— Виж какво, миличка — продължи накрая Сара. — Слушам те внимателно, гледам те, мисля за теб и се тревожа за теб. И си казвам, че ти си момиче с мозък в главата, че си добро и почтено същество със силно развито чувство за отговорност, което аз високо ценя. Но ако случайно греша и ти не си човекът, за когото те смятам, ние двете можем да навлечем на капитан Маккензи сума неприятности. Това, което ще ти кажа сега, е много опасно и след като веднъж го узнаеш, няма начин да го върнем обратно в бутилката. Затова сега настоявам да ми кажеш честно дали те надценявам, или съм те оценила правилно. Защото хората, които не могат да си държат устата затворена, не се променят. Един ден може да се кълнат в Библията, а на следващия да си плямпат както си знаят. Библията не ги е променила ей толкова.

— Разбирам — каза Гита.

— Кажи ми сега, наистина ли ти си такава, за каквато те смятам, или съм се излъгала в теб? Да ти кажа ли това, което знам, или да не те обременявам завинаги с една тежка отговорност, която не можеш да понесеш?

— Бих желала да ми вярвате, моля ви.

— Тъкмо това очаквах, че ще кажеш. Слушай сега. Ще говоря тихо, затова ела по-близо. — Сара подръпна шапката си настрани, за да може Гита да доближи глава до нейната. — Така. Надявам се жабите да бъдат така любезни и да крякат по-силно тази вечер. Теса въобще не присъства на онзи семинар, нито пък Арнолд. Двамата се качват на джипа на моя приятел капитан Маккензи и свити на две на седалките, поемат направо към летището. Там капитан Маккензи изчаква, докато се поразчисти теренът, качва ги на своя бъфало и ги откарва на север, без визи, без паспорти, без нищо от всички ония дивотии, дето ги измислят бунтовниците в Южен Судан, които не могат да спрат да се трепят помежду си, нито пък им достига кураж и интелигентност, за да се обединят срещу ония лоши араби на север, които смятат, че Аллах прощава всичко, дори неговият пророк да ги съди.

Гита си помисли, че Сара е свършила, и отвори уста да каже нещо, но Сара едва започваше:

— Едно допълнително усложнение възниква оттам, че мистър Мой, който не може да управлява и стадо овце дори с помощта на целия си кабинет, си е наумил, както сигурно си забелязала, че трябва да управлява летището на Локи. Мистър Мой не си пада много-много по неправителствените организации, но има голям апетит за летищни такси. От друга страна, доктор Арнолд извънредно много държеше хората на мистър Мой по никакъв начин да не надушат накъде са тръгнали.

— А накъде бяха тръгнали? — прошепна Гита, но Сара продължи, без да я чуе.

— Аз така и не попитах къде е това място, защото каквото не знам, няма как да го кажа насън. Не че има кой да ме чуе напоследък, твърде стара съм вече. Капитан Маккензи обаче знае къде са били, това се разбира от само себе си. На следващата сутрин той ги връща също така незабелязано. А пък доктор Арнолд идва при мен и ми вика: „Сара, не сме ходили никъде, през цялото време сме били тук, в Локи. Бяхме на твоя семинар по полова осъзнатост двайсет и четири часа без прекъсване. Двамата с Теса ще сме ти много благодарни, ако и за миг не забравиш този важен факт.“ Само че Теса вече не е между живите и е малко вероятно да продължава да бъде благодарна на Сара или на когото и да било. А пък доктор Арнолд, ако не е мъртъв, е още по-зле. Защото хората на Мой са навсякъде, грабят и убиват колкото им душа иска, тоест много. А когато хванат някого, за да изтръгнат от него определена информация, забравят всякакво божие състрадание. Няма да е лошо да запомниш това за свое собствено добро, миличка, защото си на път да нагазиш в дълбокото. Заради което реших, че е важно да поговориш с капитан Маккензи, който знае неща, дето аз избягвам да науча. Защото Джъстин, който е добър човек, доколкото чувам, иска да знае всичко, свързано с мъртвата му женичка и доктор Арнолд. Та кажи ми честно сега, правилно ли оценявам положението, или има нещо, дето не е съвсем така?

— Това е истината — каза Гита.

Сара пресуши чая си и постави чашата на масичката.

— Ами добре тогава. Сега иди, хапни и се възстанови, миличка, пък аз ще поостана малко сама, защото тук е истинска говорилня, както сигурно вече си забелязала. И за нищо на света не близвай от козята яхния, момичето ми, колкото и да обичаш козе месо. Защото готвачът — младо момче от Сомалия, много способно — може един ден да стане прекрасен адвокат, ама по въпроса за козите яхнии нещо не му достига квалификацията.

Гита така и не разбра как издържа първия ден с работната група по самодостатъчност, но когато в пет часа удари звънецът — нищо, че този звънец беше само в главата й, — тя с радост си помисли, че не се бе изложила кой знае колко, че не бе говорила нито твърде малко, нито прекалено много, че бе изслушвала с подобаващо смирение становищата на по-възрастните и по-мъдрите от нея и че си бе водила старателно бележки, които щяха да залегнат в поредния доклад на КЕРДИА, който никой нямаше да прочете.

— Доволна ли си, че дойде? — хвана я под ръка Джудит, след като заседанието приключи. — Е, ще се видим надвечер в клуба.

— Това е за теб, миличка — каза й Сара, която в този момент се появи на вратата на една от административните бараки и бутна в ръката й кафяв плик. — Приятна вечер.

— И на вас — отвърна Гита.

Почеркът на Сара беше като изваден от ученическа тетрадка по краснопис:

Гита, миличка. Капитан Маккензи е в бунгало „Ентебе“, което се пада номер четиринайсет откъм страната на пистата. Вземи си фенерче, защото спират генератора. Той ще се радва да те приеме в девет, след вечеря. Не се бой, той е джентълмен. Моля те, предай му тази бележка, за да съм сигурна, че ще бъде унищожена. Пази се и не забравяй отговорността, която пое да опазиш нашата тайна.

Сара

Имената на бунгалата звучаха на Гита като надписи от паметните плочи в селската църква до пансиона й в Англия. Вратата на бунгало „Ентебе“ беше открехната, но мрежата против комари беше плътно спусната отвътре. Капитан Маккензи седеше пред ветроупорен фенер със син абажур; от мястото, където се намираше Гита, се виждаше само монашеският му силует, прегърбен над нещо, което пишеше на бюрото си. Първото впечатление така я порази, че за момент тя остана загледана в жилавата му и абсолютно неподвижна фигура, издаваща желязната воля на професионален войник. Тя се готвеше да почука на рамката, но капитан Маккензи я бе чул или усетил, защото скочи на крака и с две атлетични крачки пристъпи до мрежата и я отметна, за да влезе.

— Гита, аз съм Рик Маккензи. Много си точна. Носиш ли ми някаква бележка?

Новозеландец, помисли си тя. Знаеше, че не греши. Понякога забравяше познанията си за имената и акцентите в английския език, но не и този път. Новозеландец, и при внимателен оглед по-близо до петдесетте, отколкото до трийсетте, но това личеше само от двете отвесни бръчки по изпитите му бузи и от среброто в косите. Тя му подаде бележката на Сара и го наблюдаваше, докато се обърна с гръб и я поднесе към синята лампа. На светлината от припламването тя успя да огледа оскъдно обзаведената, но чиста стая, дъската за гладене в ъгъла, излъсканите кафяви обувки и войнишкото легло, оправено така, както ги бяха учили да си оправят леглата в пансиона — чаршафът подгънат върху одеялото, а самото одеяло отметнато във вид на равностранен триъгълник.

— Защо не седнеш ей там? — попита той, като й посочи с ръка кухненския стол. Докато тя се приближаваше към стола, синята лампа се раздвижи зад нея и се спря по средата до вратата на бунгалото. — Така никой няма да ни вижда — обясни той. — Тук има хора, дето само това им е работата, да надничат в бунгалата. Искаш ли една кока-кола? — Той й я подаде с изпъната ръка. — Сара казва, че си спечелила доверието й, Гита. Това ми стига. Теса и Арнолд нямаха доверие на никого освен един на друг. И на мен, защото бяха принудени. Така съм свикнал и аз. Разбирам, че си тук уж заради семинара. — Това беше въпрос.

— Семинарът беше само повод. Джъстин ми писа и ме помоли да узная какво са правили Теса и Арнолд в Локикоджо в деня, преди да я убият. Той не вярва на официалната версия за семинара по полова осъзнатост.

— Дяволски прав е. Писмото му у теб ли е?

Документът ми за самоличност, помисли си тя. Доказателство за моята добросъвестност като пратеник на Джъстин. Тя му го подаде и го наблюдаваше, докато се изправи, сложи си очилата с прости метални рамки и се приближи до лампата, като същевременно внимаваше да стои извън рамката на вратата, където можеха да го видят. После й върна писмото.

— Слушай сега — каза той. Но преди това пусна радиото, за да постигне това, което педантично нарече приемливо ниво на шумовия фон.

Гита лежеше в леглото си, завита с единичен чаршаф. Нощта не беше много по-прохладна от изминалия ден. През мрежата, която бе опънала около себе си, се виждаше червената светлина на реотана против комари. Завесите бяха спуснати, но те не бяха много плътни. Покрай прозореца й минаваха стъпки и се чуваха гласове. Мислите й витаеха. Спомни си за Глория, която само преди седмица в пълното си объркване я бе поканила да играят тенис в клуба.

— Кажи ми, скъпа — запита я тогава Глория, след като я бе разгромила с по шест на два гейма в три последователни сета; двете се връщаха, хванати под ръка, към сградата на клуба. — Имаш ли впечатления някога Теса да се е точила на Санди или обратното — той на нея?

При което Гита, за която по принцип нямаше нищо по-свято от истината, излъга Глория в лицето, без дори да се изчерви:

— Сигурна съм, че от страна и на двамата никога не е имало нищо подобно — каза тя сериозно. — Какво те кара дори да си го помислиш, Глория?

— Нищо, скъпа. Абсолютно нищо. Може би начинът, по който Санди изглеждаше на погребението…

След Глория мислите й се върнаха към капитан Маккензи.

— Това е оня смахнат бур, който държи станцията за раздаване на провизии на осем километра западно от градчето Маян — казваше той, като се стараеше да не надвиква Павароти. — Голям безбожник!

18.

Лицето му беше мрачно, с изострени черти. Ярката светлина на безбрежното небе над щата Саскечуан не можеше да изличи сенките по това лице. Малкото градче беше запокитено сред хиляда и петстотин километровата снежна пустош, на три часа път с влак от Уинипег. Джъстин крачеше решително, като се стараеше да отбягва погледите на случайните минувачи. Дори силният вятър, който целогодишно духаше откъм река Юкон или от Арктика, шибаше равната прерия, свеждаше житните класове, покриваше с ледена коричка снега, клатеше уличните табели и подрънкваше с електрическите жици, беше безсилен да предизвика руменина по хлътналите му бузи. Само адският студ — двайсет и повече градуса под нулата — пришпорваше напред раздираното му от болка тяло. Преди да се качи на влака в Уинипег, той си бе купил ватирано яке, кожена шапка и ръкавици. Яростта го изгаряше отвътре. Скътана в гънките на портфейла си, носеше четвъртита хартийка:

ВЪРВИ СИ У ДОМА И СИ ЗАТВАРЯЙ УСТАТА, АКО НЕ ИСКАШ ДА ИДЕШ ПРИ ЖЕНА СИ.

Ала тъкмо жена му го бе довела тук, на това място. Тя му бе помогнала да освободи ръцете си, тя бе свалила качулката от главата му. Тя го бе изправила на колене до леглото и малко по малко го бе отвела в банята. С нейната помощ и утеха той се бе изправил на крака, приведен напред и подпрян на ваната, бе пуснал крана на подвижния душ и дълго бе обливал лицето и шията си, предницата на ризата, реверите на сакото, защото знаеше — защото тя го беше предупредила, — че ако си свали дрехите, няма да може да ги облече отново. Предницата на ризата му беше подгизнала и смърдеше, повръщано беше размазано и по сакото му, но той успя доста добре да ги почисти. Искаше да легне и отново да заспи, но тя не му позволи. Опита се да приглади косата си, но не можеше да вдигне ръце чак дотам. Не се беше бръснал двайсет и четири часа, но наболата брада не му пречеше. От стоенето прав му се зави свят; за щастие успя да се добере до леглото, преди да се строполи. Пак по неин съвет, докато се бореше с изкусителната дрямка на леглото, той отказа да вдигне телефона, да позвъни на портиера или да потърси професионалната помощ на доктор Биргит. Не се доверявай на никого, каза му Теса, и той се подчини. Зачака, докато светът се изправи и горе стана отново горе, след което се надигна и залитна през стаята, благодарен за жалкия й размер. Шлиферът му си лежеше върху стола, където го бе оставил. За негова изненада и пликът от Биргит беше още вътре. Той отвори гардероба. Стенният сейф беше вграден в задната му стена, вратичката беше затворена. Той набра датата на сватбения си ден, почти припадайки от болка с всяко натискане на бутоните. Вратичката се отвори; паспортът на Питър Аткинсън си лежеше вътре необезпокояван. С премазаните си от бой, но по чудо останали цели ръце той полека измъкна паспорта от сейфа и търпеливо, малко по малко, го пъхна във вътрешния джоб на сакото си. Постепенно се пребори и с шлифера, като дори успя да го закопчае на врата и на кръста. Тъй като съзнателно не пътуваше с много багаж, имаше да носи само пътната си чанта. Парите му си бяха на мястото. Прибра принадлежностите си за бръснене от банята, ризите и бельото от гардероба и ги пусна в чантата. Най-отгоре постави плика от Биргит и затвори ципа. Преметна ремъка на чантата през рамо и изквича като куче от болка. Часовникът му показваше пет сутринта; по всичко изглеждаше, че още работи. Той се затътри към асансьора, като се подпираше на стената. Във фоайето две жени с турски носии почистваха килима с огромна прахосмукачка. Възрастният дежурен портиер дремеше на рецепцията. Джъстин успя някак да изломоти номера на стаята си и да поиска сметката. Незнайно как съумя да бръкне с ръка в джоба на панталона си, да отброи нужния брой банкноти от пачката и да добави тлъст бакшиш „за Коледа, макар и със закъснение“.

— Може ли да се обслужа с един от онези там? — запита той с глас, който му звучеше непознато. Пръстът му сочеше към портиерските чадъри, натикани в керамична ваза до входа.

— Вземете колкото искате — отвърна възрастният портиер.

Чадърът имаше здрава дървена дръжка, която стигаше до хълбока му. Като се подпираше на нея, той прекоси безлюдния площад до железопътната гара. Когато стигна до стълбището към пероните, той спря и видя портиера до себе си. За момент му се стори, че може да е Теса.

— Ще се справите ли? — попита загрижено възрастният човек.

— Да.

— Да ви купя ли билет?

Джъстин се извърна към стареца и му поднесе джоба си.

— За Цюрих — каза той. — Еднопосочен.

— Първа класа?

— Естествено.

Швейцария беше неговата детска мечта. Преди четирийсет години родителите му го бяха завели на излет по долината на река Ин; отседнали бяха в луксозен хотел сред малка горичка между две езера. Оттогава всичко си беше останало съвсем същото. И лъснатият паркет, и витражите, и икономката със строго лице, която го отведе до стаята му. Изтегнат в шезлонга на балкона, Джъстин наблюдаваше същите две езера, проблясващи на лъчите на залязващото слънце, и същите рибари, сгърбени в лодките си в призрачната мъгла. Дните отминаваха, отмервани единствено от разходките му до минералния извор и от мъртвешкия удар на гонга за вечеря, който го призоваваше към самотното му блюдо сред шушукащите възрастни семейни двойки. В една странична уличка с два реда стари алпийски къщи восъчноблед доктор и неговата асистентка се погрижиха за раните му. „Автомобилна катастрофа“ — обясни Джъстин. Докторът се намръщи през очилата си; асистентката му се изсмя.

Нощем вътрешният му свят го обсебваше изцяло както всяка нощ след смъртта на Теса. Докато работеше върху махагоновото бюро до прозореца, педантично записвайки с премазаната си дясна ръка подвизите на Маркъс Лорбиър според разказа на Биргит, Джъстин постепенно бе обладан от чувството за собствената си завършеност. Ако покаялият се Лорбиър се бе оттеглил в пустинята и изкупуваше вината си с диета от скакалци и див мед, Джъстин също беше сам със съдбата си. Но той беше твърдо решен. И в известен зловещ смисъл пречистен. Никога не бе очаквал, че търсенията му ще се увенчаят с успех. Никога не му бе и хрумвало, че ще го изведат на добър край. Да следва Теса в нейната мисия, да поеме знамето от ръцете й, да си даде нейния кураж — това му стигаше като цел. Тя беше свидетел на една чудовищна неправда и се бе борила срещу нея. Макар и късно, той също бе станал свидетел на тази неправда. Нейната борба сега беше и негова.

Но при спомена за вечната нощ в черната качулка и вонята на собствената си жлъчка, при вида на синините и охлузванията по тялото си, на жълто-черните петна, отпечатани като музикални ноти по гръдния кош и по гърба, и по хълбоците, той изпитваше и един друг вид родство. Аз сега съм един от вас, аз вече не си гледам розите, докато вие тайнствено си шепнете над зеления чай. Няма нужда повече да понижавате глас, когато се приближа. Аз съм до вас, на масата, и ви казвам да.

На седмия ден Джъстин си плати сметката и почти без да съзнава какво върши, взе автобуса и после влака за Базел, за приказната долина по горното течение на Рейн, където се намираха замъците на фармацевтичните гиганти. Оттам, от един пищен дворец със стенописи, той изпрати дебел плик, адресиран до старата вещица на Хам в Милано.

После Джъстин тръгна. Болеше го, но тръгна. Най-напред по една калдъръмена уличка до средновековния град с часовниковите кули и камбанарии, с големите къщи на отколешни търговци и статуите на свободни мислители и мъченици на разума. С мисълта за тяхното наследство в съзнанието си той се върна по собствените си стъпки до брега на реката, където от една детска площадка вдигна невярващ поглед към безмилостно настъпващото царство на фармацевтичните милиардери, към техните безлични казарми, строени за кръгова отбрана срещу общия враг. Над тях се суетяха неуморно оранжеви кранове. Бели комини се издигаха на възбог като прерязани минарета, някои на квадратчета, други на райета в горната си част, всичките боядисани в ярки сигнални цветове като предупреждение към самолетите, бълващи невидимите си газове в кафявото небе. В подножието им се стелеше плетеница от железопътни коловози, разпределителни гари, паркинги за камиони, депа и складове, всеки със своя собствена берлинска стена, увенчана с редове бодлива тел и покрита отвън с надписи със спрей.

Теглен от някаква сила, която вече не се и опитваше да определи, Джъстин премина по моста и сякаш насън навлезе в потискащата пустош от порутени жилищни блокове, магазини за дрехи втора употреба и гастарбайтери с празни погледи, подпрени на велосипеди. Постепенно, дали по случайност или воден от своя вътрешен компас, той се озова пред нещо, което на пръв поглед приличаше на алея с два реда дървета, в другия край на която се виждаше старинен портал, така обрасъл с увивни растения, че едва се различаваше двойната дъбова врата с полирани месингови бутони на звънците и месингово капаче на пощенската кутия. Чак когато Джъстин постепенно вдигна глава нагоре и още по-нагоре и право нагоре, към небето, той осъзна, че се намира пред триптих от огромни бели сгради, свързани с летящи коридори. Каменната фасада беше стерилно чиста, прозорците бяха с опушени стъкла. Над всяка от трите чудовищни сгради сякаш от нищото се извисяваше по един бял комин, изострен като молив, забит в небесата. От всеки комин, подредени в колонка вертикално надолу, му намигваха като на стар приятел златните букви КВХ.

Колко време остана да стои там самичък като някакво насекомо, залепнало по невнимание за основата на триптиха, той така и не разбра нито тогава, нито по-късно. На моменти му се струваше, че страничните крила на комплекса се спускат към него, за да го смажат. В други моменти цялата сграда сякаш рухваше и го затрупваше под себе си. Колената му омекнаха и изведнъж се видя, седнал на една пейка сред отъпкана полянка, по която жени разхождаха кучетата си. Усети някаква лека, но натрапчива миризма и за момент му се стори, че е в болницата в Найроби. Колко ли време ще трябва да живея тук, помисли си той, преди да престана да забелязвам миризмата? Сигурно се свечеряваше, защото през опушените стъкла на прозорците проблясваха светлини. Той различи движещи се силуети и примигващите синкави екрани на компютрите. Защо седя тук? — запита я той, но не помръдна от мястото си. За какво друго си мисля, освен за теб?

Тя седеше до него както винаги, но този път без готов отговор. Мисля си за твоя кураж, отговори си той вместо нея. Мисля си, че вие двамата с Арнолд се бяхте изправили срещу всичко това, докато добрият стар Джъстин се тюхкаше дали почвата в лехите е достатъчно песъчлива за жълтите му фрезии. Мисля си, че вече не вярвам в себе си и в това, което представлявам. Беше време, когато твоят Джъстин, също като хората в тази сграда, се гордееше, че се е подчинил на колективната воля, на това, което наричаше родина, или доктрина на разума, или — с известни съмнения — висша кауза. Беше време, когато Джъстин вярваше, че в името на целесъобразността няма нищо лошо, ако отделният индивид жертва живота си за благото на мнозинството. Аз наричах това саможертва или дълг, или пък необходимост. Беше време, когато можех да застана нощем пред сградата на Форин Офис, да гледам осветените й прозорци и да си кажа наум: добър вечер, аз съм Джъстин, твоят покорен слуга. Аз съм частица от голямата мъдра машина и се гордея с това. Аз служа, следователно чувствам. Докато сега знам само едно: ти беше сама срещу цялата тази глутница и нищо чудно, че те победиха!

От главната улица на градчето Джъстин сви вляво по булевард Доуз на северозапад; прерийният вятър го удари с цялата си сила в потъмнялото лице, докато той разглеждаше наоколо. Трите години като търговски аташе в Отава не бяха отишли напразно. Макар за пръв път да стъпваше тук през живота си, всичко му изглеждаше познато. От ноември до април — все сняг, спомни си той. Сее се след пълнолуние през юни, а се жъне, преди да паднат сланите през септември. След няколко седмици първите минзухари щяха да подадат уплашено главички през мъртвата трева на голата прерия. Срещу него от другата страна на улицата беше синагогата, построена от заселници, стоварени на гарата с картонените си куфари, с лошите спомени и с обещанието за свободна страна. На сто метра по-нататък се издигаше украинската православна църква, а до нея — католическа, презвитерианска, баптистка и на Свидетелите на Йехова. Паркингите им бяха покрити и отоплени като електрифицирани конюшни, за да не изстиват прекалено двигателите на колите, докато собствениците им се молят всеки на своя бог. Спомни си една мисъл на Монтескьо: че никъде не е имало толкова много граждански войни, колкото в Христовото царство.

Зад домовете на бога се намираха домовете на Мамона — промишлената зона на градчето. Цените на говеждото сигурно са стигнали дъното, помисли си той. Какво иначе прави там чисто новата, лъскава свинекланица на Ги Поатие? И с житото нещата едва ли стоят по-добре — иначе как да си обясним присъствието на фабрика за преработка на слънчоглед сред житницата на Канада? А онази групичка подплашени хорица, скупчени пред старите си къщи около гаровия площад, сигурно са сиукси или от племето крий. Пътят завиваше на север през един къс тунел. От другата страна пред очите му се разкри съвсем различен свят на яхти и величествени къщи с изглед към реката. Тук значи богатите англосаксонци си косят лятно време ливадите, мият си колите, лакират си яхтите и кълнат наред евреи, украинци и проклетите индианци, които живеят от социални помощи, каза си той. А пък горе на хълма или на това, което по тия места минаваше за хълм, се издигаше неговата крайна цел — гордостта на градчето, бисерът на Източен Саскечуан, местният академичен Камелот, университетът „Доуз“, една пъстра смесица от средновековен пясъчник, колониални тухлени фасади и стъклени куполи. Когато стигна до разклона на пътеката, Джъстин се изкачи по ниския склон и по едно мостче в стила на ренесансовия Понте Векио, само че от първата половина на двайсети век, се озова пред тежкия портал, увенчан с позлатен герб. През арката можеше да се наслади на безупречно поддържаните средновековни сгради и на неговия бронзов основател, Джордж Еймън Доуз младши — собственик на рудници, железопътен барон, развратник, крадец на земя, убиец на индианци и местен светец, гордо изправен върху гранитния си постамент.

Джъстин крачеше уверено напред; беше изучил внимателно описанието на терена по туристическия проспект. Пътеката постепенно се разшири и се превърна в параден плац. Вятърът вдигаше прахоляк и дребни песъчинки от асфалта. На отсрещната страна на плаца се издигаше обрасъл в бръшлян павилион, заобиколен от три страни с геометрични бетонни сгради, насечени на хоризонтални ивици от блесналите в луминесцентна светлина прозорци. Голяма табела в зелено и златно — любимите цветове на мисис Доуз, според същия проспект — обявяваха на английски и френски, че това е Университетската болница и база за клинични изследвания. На по-малка табела пишеше „Амбулаторно болни“. Джъстин тръгна в указаната посока и стигна до една редица летящи врати, заслонени от нагъната бетонна козирка и зорко охранявани от две едри жени с дебели шуби. Той им каза „добър вечер“ и двете най-приятелски отвърнаха на поздрава му. С премръзнало лице и разкъсвано от болки тяло, с пулсиращи хълбоци, по които сякаш пълзяха горещи змии, Джъстин крадешком се извърна и хвърли последен поглед зад себе си, преди да се заизкачва по стълбите.

Фоайето беше обширно, високо, мраморно и погребално. С големия, ужасно грозен портрет на Джордж Еймън Доуз младши в ловджийски костюм то му напомни централното фоайе на Форин Офис. Край една от стените беше рецепцията дълга редица гишета, зад които се суетяха мъже и жени с посребрени коси и зелени куртки. Ей сега ще се обърнат към мен с мистър Куейл и ще ми кажат каква забележителна жена беше Теса, помисли си Джъстин. Той се повъртя из миниатюрния търговски център. Доуз Саскечуан Банк. Поща. Будка за вестници „Доуз“, „Макдоналдс“, „Пица Парадайз“, кафене „Старбъкс“, бутик — също „Доуз“ — за пижами, фино дамско бельо и пеньоари за бъдещи майки. Стигна до няколко разклонени коридора, изпълнени с дрънчене и скърцане на болнични колички, грохот на асансьори, потракване на забързани дамски токчета и металния писък на телефоните. Наоколо седяха или стояха прави угрижени посетители. Служители от персонала със зелени престилки излизаха през някоя от многото врати, за да се появят след секунди през друга. Нито един нямаше златни пчели на джоба на престилката си.

До една от вратите с надпис „Вход само за лекари“ висеше голяма дъска за обяви. С авторитетен, задълбочен вид, сключил ръце отзад на гърба си, Джъстин прегледа внимателно обявите. Гледане на малки деца, яхти и коли под наем, търси се, предлага се. Стаи под наем. Певческо дружество „Доуз“. Кръжок за изучаване на Библията „Доуз“. Дружество по етика „Доуз“. Курс по шотландски танци „Доуз“. Анестезиолог търси добродушно куче, мъжко, най-малко на три години, кафяво на цвят и средно на ръст, „да не се изморява от дълги разходки“. Кредитиране „Доуз“. Програми за разсрочено заплащане на обучението „Доуз“. В параклиса „Доуз“ ще се извърши заупокойна служба в памет на доктор Мария Ковалски — знае ли някой каква музика обичаше покойната? Списъци на дежурни лекари, лекари в отпуск, лекари на повикване. И един приветлив плакат, съобщаващ, че тази седмица безплатните пици за студенти по медицина се спонсорират от „Карел, Вита и Хъдсън“, Ванкувър — а защо не наминете и на нашия делови неделен обяд със следобедна кинопрожекция в дискоклуба „Хейбарн“, организирани с любезното съдействие на „Карел, Вита и Хъдсън“? Просто попълнете и изпратете формуляра, приложен към вашата безплатна пица, и ние ще ви предоставим безплатен билет за едно незабравимо преживяване!

А за доктор Лара Емрих, доскоро любимка на академичния елит на университета Доуз, виден специалист по мулти– и нерезистентни туберкулозни щамове, професор и ръководител на изследователски екип, лично спонсориран от КВХ и съоткривател на чудотворното лекарство „Дипракса“ — нито дума. Просто няма такава. Нито в отпуск, нито на повикване. Името й не фигурира в лъскавия указател на вътрешните телефонни номера, провесен на зелената копринена връвчица с пискюл отстрани на дъската за обяви. Не търси добродушно куче, мъжко, кафяво на цвят и средно на ръст. Единственият възможен знак за съществуването й е една написана на ръка картичка, сбутана между много други бележки най-отдолу на дъската, в която се съобщава, че „по нареждане на декана“ насрочената среща на дружеството „Лекари от Саскечуан“ за професионална етика няма да се състои в университета. Новото място на срещата ще бъде оповестено при първа възможност.

Понеже изнемогваше от студ и изтощение, Джъстин отстъпи дотам, че на връщане към своя безличен мотел взе такси. Този път бе постъпил съобразително. Както го бе учила Лесли, той изпрати писмото си, прикрепено към голям букет червени рози от цветарския магазин, като любовно послание до въображаем обект:

Аз съм британски журналист и приятел на Биргит от „Хипо“. Разследвам смъртта на Теса Куейл. Бихте ли ми позвънили в мотела „Саскечуан Ман“, стая номер осемнайсет, след седем тази вечер? Съветвам Ви да използвате обществен телефонен автомат далеч от дома Ви.

Питър Аткинсън

Ще й съобщя по-късно кой съм, каза си той. Нека не я плаша отсега. Като му дойде времето. По-полека. Прикритието му вече не изглеждаше много убедително, но по-добро нямаше. Беше се регистрирал като Аткинсън в оня хотел в Германия и като Аткинсън го бяха пребили. А пък докато го биеха, се обръщаха към него на мистър Куейл. Въпреки това като Аткинсън си бе купил билет за самолета от Цюрих до Торонто, като Аткинсън се бе крил в един тухлен пансион в близост до гарата, където със сюрреалистично чувство, че това не се отнася за него, бе чул по малкия си транзистор, че доктор Арнолд Блум е обявен за световно издирване по обвинение в убийството на Теса Куейл. Аз вярвам в Осуалд, Джъстин. Арнолд Блум изперква и убива Теса… И като г-н Никой се бе качил на влака за Уинипег, където бе изчакал един ден, след което бе взел друг влак за това малко градче. Но този път не се самозаблуждаваше. В най-добрия случай имаше няколко дни преднина пред тях. Но в една цивилизована държава никога не се знае.

— Питър?

Джъстин изведнъж се събуди и погледна часовника си. Беше девет вечерта. До телефона предварително беше поставил молив и бележник.

— Питър е на телефона.

— Обажда се Лара. — Тя каза името си почти като оплакване.

— Здравейте, Лара. Къде можем да се срещнем?

Въздишка. Безнадеждна, смъртно уморена въздишка, напълно съответстваща на отчаяния славянски глас.

— Невъзможно е.

— Защо?

— Пред къщата ми стои кола. Понякога изпращат микробус. През цялото време ме наблюдават и подслушват. Невъзможно е да се видим, без да ни забележат.

— Къде сте сега?

— В една телефонна кабина. — Гласът й звучеше така, сякаш не вярваше, че ще излезе жива от нея.

— В момента наблюдават ли ви?

— Не виждам никого. Но е тъмно. Благодаря за розите.

— Мога да се срещна с вас където ви е удобно. При някоя приятелка. Или извън града, ако предпочитате.

— Имате ли кола?

— Не.

— Защо? — Това бе едновременно упрек и предизвикателство.

— Нямам нужните документи.

— Кой сте вие?

— Казах ви. Приятел на Биргит. Британски журналист. Ще ви обясня по-подробно, когато се видим.

Тя затвори, преди да е свършил. Стомахът го присвиваше и имаше нужда да отиде до тоалетната, но там нямаше телефон. Когато повече не можеше да чака, изтича до тоалетната и там, с панталони, смъкнати около глезените си, чу как телефонът отново звъни. На третото иззвъняване успя да се довлече, куцукайки, до него и вдигна слушалката, но оттатък нямаше никой. Седна на ръба на леглото и подпря главата си с ръце. Не ме бива за тази работа. Как постъпват шпионите? Как би постъпил старият хитрец Донъхю? Ако има насреща си някоя Ибсенова героиня като тази, едва ли би се справил по-добре от мен. Той отново погледна часовника си. Боеше се, че губи представа за времето. Свали часовника и го сложи до молива и бележника. Изминаха петнайсет минути. Двайсет. Трийсет. Какво, по дяволите, й стана? Той започна да си слага часовника и се ядоса, когато не успя изведнъж да улучи дупката на каишката.

— Питър?

— Къде можем да се срещнем? Готов съм да отида където кажете.

— Биргит казва, че вие сте неин съпруг. О, боже! О, небеса! О, Исусе Христе!

— Биргит ви каза това по телефона?!

— Не е споменавала имена. „Той е неин съпруг.“ Това каза. Беше много предпазлива. Защо не ми казахте, че сте неин съпруг? Помислих си, че сте провокатор.

— Щях да ви кажа, когато се срещнем.

— Ще се обадя на една приятелка. Не трябваше да ми пращате рози. Прекалено е.

— Каква е тази приятелка? Лара, внимавайте какво ще й кажете. Аз съм Питър Аткинсън, британски журналист. Още ли сте в телефонната кабина?

— Да.

— В същата ли?

— Не ме наблюдават. През зимата наблюдават само от коли. Много са мързеливи. Сега няма никакви коли.

— Имате ли достатъчно монети?

— Имам фонокарта.

— Използвайте монети. Не използвайте карта. С картата ли се обадихте на Биргит?

— Няма значение.

Когато тя позвъни отново, минаваше десет и половина.

— Моята приятелка асистира на операция — обясни тя, без да се извини. — Операцията е сложна. Имам обаче друга приятелка. Тя е съгласна. Ако ви е страх, вземете такси до хотел „Итън“, а останалото разстояние изминете пеша.

— Не ме е страх. Просто съм предпазлив.

Господи, помисли си той, докато си записваше адреса. Ние дори не се познаваме, а аз й изпратих две дузини рози, което било прекалено, и вече се препираме като влюбени.

Имаше два начина да излезе от мотела: през главния вход и паркинга или през задния вход по един коридор, който минаваше през лабиринт от други коридори и стигаше до рецепцията. Джъстин загаси лампата в стаята си и погледна през прозореца към паркинга. Имаше пълнолуние. Върху колите се бе образувал скреж, който искреше като сребърен ореол на лунната светлина. На паркинга имаше двайсетина коли, от които само в една имаше хора. Зад волана седеше жена. На седалката до нея — мъж. Двамата се караха. За какво ли? Може би за рози? Или за бога Печалба? Жената ръкомахаше, а мъжът клатеше глава. Внезапно той извика от колата, извика нещо за последно — може би я напсува, затръшна вратата, качи се в друга кола и потегли. Жената остана на мястото си. Тя вдигна отчаяно ръце нагоре и ги постави върху волана. После наведе глава, подпря чело върху кокалчетата на ръцете си и заплака; раменете й се разтърсваха от ридания. С мъка преодолял абсурдния порив да излезе навън и да я утеши, Джъстин отиде на рецепцията и си поръча такси.

Къщата се оказа нова, бяла и голяма, разположена сред редица нови, бели и големи къщи, долепени една до друга по протежение на една викторианска уличка. Сградите бяха построени леко по диагонал спрямо улицата, така че издадените им ъгли образуваха назъбена линия, като носовете на кораби, закотвени в някое старо пристанище. Всяка имаше сутеренен етаж с отделно стълбище и главен вход малко над нивото на тротоара, до който водеха няколко каменни стъпала; отстрани на парадното стълбище имаше метални парапети, а на вратата — бронзови чукчета във формата на подкова, които никой не използваше. Под зоркия поглед на една тлъста сива котка, която се беше настанила между завесите и стъклото на прозореца на номер седем, Джъстин се изкачи по стъпалата на номер шест и натисна бутона на звънеца. Със себе си носеше цялото си имущество: пътната чанта, всичките си налични пари и въпреки изричните указания на Лесли — и двата си паспорта. Стаята в мотела беше платена предварително. Ако се върнеше в нея, щеше да бъде по собствено желание, а не защото беше принуден. Беше десет часът; нощта беше ясна и мразовита. Покрай бордюра бяха паркирани коли; по тротоарите нямаше жива душа. Вратата се отвори и в рамката се изправи висок женски силует.

— Вие сте Питър — каза му тя с упрек.

— А вие сте Лара?

— Естествено.

Тя затвори вратата след него.

— Следиха ли ви, докато идвахте дотук? — запита той.

— Възможно е. А вас?

Двамата стояха, обърнати с лице един към друг. Биргит се оказа права — Лара Емрих наистина беше много красива — с надменната интелигентност в погледа си, с хладната, научна безпристрастност, която веднага го накара вътрешно да се отдръпне, с начина, по който с опакото на китката си отметна назад започналата вече да се прошарва коса, а после, с все още изпънат лакът и ръка до челото, го огледа още веднъж критично от горе до долу със своя арогантен, безутешен взор. Беше облечена в черно — с черен панталон и дълга черна риза, без грим. Отблизо гласът й звучеше още по-тъжно, отколкото по телефона.

— Много ми е мъчно за вас — каза тя. — Ужасно е. Вие сте тъжен.

— Благодаря.

— Тя бе убита от „Дипракса“.

— И аз мисля така. Непряко, но това няма значение.

— Много хора станаха жертва на „Дипракса“.

— Но не всички са били предадени от Маркъс Лорбиър.

От горния етаж се чу гръм от аплодисменти. Някъде работеше телевизор.

— Ейми е моя приятелка — каза тя с тон, сякаш самото им приятелство беше истинско нещастие. — Сега е административен директор на болницата „Доуз“. За жалост обаче се е подписала под петицията за възстановяването ми на работа и е съосновател на дружеството „Лекари от Саскечуан за професионална етика“. Сега просто търсят повод да я уволнят.

Джъстин тъкмо се канеше да я запита дали за Ейми той е Куейл или Аткинсън, когато отгоре се разнесе мощен женски глас и на последното стъпало на стълбата се появиха два мъхести пантофа:

— Я го доведи горе, Лара. Човекът има нужда да гаврътне нещо.

Ейми беше на средна възраст, доста пълна и подобно на много сериозни жени бе решила, че не си струва да се взема на сериозно. Издокарана беше с розово копринено кимоно и огромни обици. Пантофите й имаха стъклени оченца. Ала под собствените й очи имаше сенки, а в ъглите на устата й — отвесни бръчки на болка.

— Убийците на съпругата ви заслужават да бъдат обесени — каза тя. — Скоч, бърбън или вино? Това е Ралф.

Качиха се в обширна мансарда, облицована в дърво. Барът с напитките беше в отсрещния ъгъл. Огромният телевизор предаваше хокей на лед. Ралф, старец с дълга рядка косица и вълнен халат, седеше в кресло от изкуствена кожа с табуретка от същия материал за краката му, обути в чехли. Дочул името си, той вдигна за поздрав изпъстрената си със старчески петна ръка, без да отделя очи от екрана.

— Добре дошъл в Саскечуан. Налей си едно питие — подвикна той на Джъстин с централноевропейски акцент.

— Кой води? — запита Джъстин от любезност.

— „Кейнъкс“.

— Ралф е адвокат — каза Ейми. — Нали, скъпи?

— Вече нищо не съм. Проклетият паркинсон ще ме вкара в гроба. Ония от Академичния съвет се отнесоха с нея като истински тъпанари. За това си дошъл, предполагам.

— Горе-долу.

— Задушават свободното слово, намесват се в отношенията между лекар и пациент. Време е по-образованите хора с малко повече кураж да се изправят и да им кажат истината в очите, вместо да се крият по дупките си и да треперят от страх.

— Така си е — учтиво се съгласи Джъстин, приемайки чашата с бяло вино, която Ейми му бе наляла.

— Доуз играе по свирката на „Карел, Вита“. И как не, нали им дадоха двайсет и пет милиона долара за нов факултет по биотехнологии, а са им обещали още петдесет! Това не са малко пари дори за една банда богати тъпаци като „Карел, Вита“. И ако не си пъхат носа където не трябва, още много ще има да капе. Как се устоява на такъв натиск?

— Ами, с постоянство — каза Ейми. — Отстъпиш ли, прецакан си.

— Прецакан си, ако постоянстваш, прецакан си, ако отстъпиш. Ако се обадиш, спират ти заплатата, изхвърлят те на улицата и те прогонват от града. Свободата на словото струва скъпо в този скапан градец, мистър Куейл. Повечето от нас не могат да си позволят да платят цената. Как ти е другото име?

— Джъстин.

— В тоя град няма свобода на словото, Джъстин, тук е глуха провинция. Всичко е тип-топ, стига на някоя руска кучка да не й хрумне да пише тъпи статии по медицинските списания и да хули хубавото хапченце, дето самата тя го е изобретила и което случайно носи по няколко милиарда годишно на „Карел, Вита“, любимците на Аллаха. Къде смяташ да ги настаниш, Ейми?

— В кабинета.

— И изключи телефоните, за да не ги безпокоят. От нас двамата Ейми е по техниката. Аз съм един дърт глупак. Ако нещо ти трябва, казваш на Лара. Тя познава къщата по-добре от нас двамата. Жалко, като се има предвид, че до два месеца ще ни изритат оттук.

Той им обърна гръб и продължи да си гледа мача.

Тя сякаш вече не го вижда въпреки масивните й очила, които повече биха подхождали на мъж. Рускинята в нея е събрала цяла пазарска торба „за всеки случай“, която сега лежи разтворена в краката й, макар тя да знае съдържанието на всяко листче наизуст: адвокатски писма със заплахи, заповеди за уволнението й от факултета, копие от непубликуваната й статия, както и писмата на собствения й адвокат, които не са много, защото, както обяснява тя, адвокатите струват пари, а нейният предпочита да защитава правата на сиуксите, отколкото да се изправи срещу неограничените юридически ресурси на „Карел, Вита и Хъдсън“, Ванкувър. Двамата седят като шахматисти без дъска, обърнати един към друг, с почти допрени колене. От дипломатическите си мандати в Ориента Джъстин е запомнил, че пръстите на краката му не бива да сочат към нея, затова седи, извит леко на една страна, от което болките в тялото му се усилват. От известно време тя говори, вперила поглед в полумрака над рамото му, а той не смее да я прекъсне. Тя е изцяло погълната от разказа си, тонът й е ту печален, ту назидателен. Единственото, което я занимава, е чудовищната несправедливост на нейния случай и пълната невъзможност за решаването му. Всичко останало са само подробности. Понякога — всъщност доста често — на Джъстин му се струва, че тя напълно е забравила за неговото присъствие. Или бърка срещата им с нещо друго — с някое съвещание на факултета, със среща на уплашени колеги, с някой нерешителен професор или некадърен адвокат. Едва когато той споменава името на Лорбиър, тя сякаш се събужда от унеса си и се намръщва, след което отвръща с някакво загадъчно обобщение, което не е нищо друго освен бягство от истината: Маркъс е твърде романтичен, той е толкова слаб, всички мъже постъпват подло, ама и жените също. И не, тя в никакъв случай не знае къде може да бъде открит.

— Крие се някъде. Той е непредвидим, всяка сутрин тръгва в различна посока — казва тя с все същия меланхоличен тон.

— Когато той споменава пустинята, това истинска пустиня ли е?

— Във всеки случай е много неудобно място. Това също е типично за него.

За да защити каузата си, тя повтаря заучени фрази, които явно не са измислени от нея: „Тук ще пренавия лентата напред… КВХ не си поплюват.“ Дори споменава „моите пациенти смъртници“. А докато той чете едно от адвокатските писма, които е получила, тя му цитира на глас по-обидните пасажи, да не би случайно да изпусне най-важното:

Още веднъж Ви напомняме, че по силата на клаузата за конфиденциалност във Вашия трудов договор изрично Ви се забранява да споделяте с пациентите си тази дезинформация… Официално Ви предупреждаваме да се въздържате от разпространение с каквито и да било средства, в прав текст или по друг начин, на Вашето неправилно и злонамерено становище, което се основава на погрешно тълкуване на информация, получена от Вас по времето, когато сте били на работа в „Карел, Вита и Хъдсън“…

След този пасаж без всякаква логическа връзка следва друг, в който се твърди: „Нашите клиенти категорично отричат, че когато и да било и по какъвто и да било начин са се опитвали да потискат или оказват влияние на легитимния научен дебат…“

— Но защо изобщо подписахте този проклет договор? — прекъсва я грубо Джъстин.

Враждебността му сякаш я радва; тя се засмива със своя безрадостен смях.

— Защото им вярвах. Защото бях глупачка.

— Вие сте всичко друго, но не и глупачка, Лара! Вие сте една високоинтелигентна жена, за бога! — възкликва Джъстин.

Обидена, тя се затваря в своето начумерено мълчание.

Първите две години, след като от „Карел, Вита“ закупили формулата на Емрих-Ковач с посредничеството на Маркъс Лорбиър, разказва му тя, били за тях истински златен век. Първоначалните краткосрочни изпитания преминали отлично, с леко завишаване на статистическите данни резултатите изглеждали още по-добри, цялата научна общност говорела с възхита за партньорството между Емрих и Ковач. От КВХ им осигурили специални лаборатории, цял екип техници, клинични изпитания навсякъде из Третия свят; пътували само в първа класа, отсядали в най-лъскавите хотели, от всички страни ги засипвали с пари и уважение.

Лекомислената Ковач бързо решила, че всичките й мечти са се сбъднали. Тя вече се виждала седнала в ролс-ройс, лауреат на Нобелова награда, прочута, богата и с безброй любовници. А пък според сериозната Лара клиничните изпитания трябвало да се проведат строго научно и задълбочено. Препаратът трябвало да се изпробва в най-различни условия и да се обхванат колкото се може повече етнически и социални общности. Това щяло да доведе до спасяване на човешки живот и до подобряване на неговото качество. Само тази цел си струвала усилията.

— А Лорбиър?

Раздразнен поглед, гримаса на неодобрение.

— Целта на Маркъс е да бъде богат светец. Едновременно да се вози в ролс-ройс и да спасява човешки живот.

— За бога и Печалбата — подхвърля необмислено Джъстин; в отговор тя само се намръщва.

— След две години аз направих едно доста неприятно откритие. Изпитанията на КВХ са били изцяло нагласени. Те не са били научно обосновани, единствената им цел е била препаратът да се пусне на пазара колкото се може по-бързо. Определени странични ефекти преднамерено са били изключени от докладите. При наличието на странични ефекти докладът бил преработван веднага.

— А какви са били страничните ефекти?

Отново арогантният, присмехулен тон на лектор, който говори пред глупави студенти.

— По време на ненаучните изпитания не бяха регистрирани почти никакви странични ефекти. Това се дължеше главно на прекомерния ентусиазъм на Ковач и Лорбиър, а също и на решителността на клиники и медицински центрове из Третия свят резултатите от тестовете да изглеждат добри. Освен това се появиха хвалебствени статии в авторитетни научни издания от видни специалисти, които просто пропускаха да споменат финансово изгодните си връзки с КВХ. В действителност статиите се пишеха в централите във Ванкувър и Базел, а специалистите само се подписваха. Беше споменато, че препаратът не е подходящ за малък процент жени в детеродна възраст. При някои предизвиквал влошаване на зрението. Имаше и смъртни случаи, но с разместване на датите те бяха изключени от изпитателния период.

— Никой ли не се оплака?

Въпросът я раздразни.

— Кой да се оплаче? Лекарите и здравните работници от Третия свят, които печелят от участие в изпитанията? Или дистрибуторът, който печели от продажбите на препарата и се страхува да не изтърве и останалите препарати на КВХ, а оттам да провали целия си бизнес?

— А самите пациентки?

Мнението й за него е стигнало дъното.

— Повечето от нашите пациентки живеят в недемократични държави с ужасно корумпирани политически системи. На теория те дават съгласието си да бъдат лекувани, след като са информирани за възможния ефект от лечението. Това означава, че са ги накарали да подпишат писмени декларации за съгласие, дори да не са в състояние да ги прочетат. Законът не позволява да им се заплаща за участието, но получават щедри компенсации за изгубеното време и пътните си разходи, а също и безплатна храна, на която много се радват. Освен това се страхуват.

— От фармацевтичните компании?

— От всички и всекиго. Ако се оплачат, получават заплахи. Плашат ги, че децата им няма да получават повече лекарства от Америка, а мъжете им ще отидат в затвора.

— Но вие се оплакахте!

— Не. Не съм се оплаквала. Аз протестирах. Яростно. Когато открих, че „Дипракса“ се рекламира като безопасно лекарство, а не като лекарство, което все още е в процес на изпитания, аз изнесох лекция на една научна конференция в университета, на която описах точно и в подробности неетичната позиция на КВХ. Това не се хареса. „Дипракса“ е добро лекарство. Само че не е там въпросът. Въпросът има три страни. — Три тънки, дълги пръста се вдигнаха нагоре. — Първо, страничните ефекти се укриват умишлено в името на печалбата. Второ, най-бедните общества на света се използват като опитни зайци от най-богатите. И трето, легитимният научен дебат по проблема се задушава в зародиш с корпоративни средства, със заплахи и извиване на ръце.

Трите пръста се свалят надолу, докато другата ръка рови из пазарската торба и измъква лъскава синя листовка:

ДОБРИ НОВИНИ ОТ КВХ

„Дипракса“ е високоефективен, безопасен и икономически достъпен заместител на досега прилаганите медикаменти за лечение на туберкулоза. Той е с доказани предимства за развиващите се страни.

Тя измъква листовката от ръката му и му подава поизмачкано от разгръщане писмо от адвокат. Един абзац е отбелязан с цветен маркер.

Клиничните изпитания на „Дипракса“ бяха разработени и осъществени по напълно етичен начин в течение на няколко години с информираното съгласие на всички пациенти. При изпитанията на своите лекарствени средства КВХ не прави разлика между бедни и богати държави. Нашата единствена грижа е да подберем най-подходящите условия за провеждане на изпитанието. КВХ се ползват с много високо уважение заради грижите и вниманието към своите клиенти.

— Каква е ролята на Ковач във всичко това?

— Ковач е изцяло на страната на компанията. Тя няма никакво чувство за чест и достойнство. Именно с нейно съдействие голяма част от клиничните данни бяха прикрити или изопачени.

— А на Лорбиър?

— Маркъс е раздвоен. За него това е нещо нормално. Той се изживява като господар на цяла Африка по въпроса за „Дипракса“. Но заедно с това се бои и срамува. Затова прави и самопризнания.

— Кой му плаща? „Трите пчели“ или КВХ?

— Щом става въпрос за Маркъс, вероятно и двете фирми. Той е сложен случай.

— Та как стана така, че от КВХ ви назначиха тук, в „Доуз“?

— Бях глупачка — повтаря гордо Лара, с което веднъж завинаги погребва предишните си твърдения за обратното. — Защо иначе ще им подпиша договора? КВХ бяха много учтиви, много чаровни, много разбрани и интелигентни. Работех в Базел, когато двама млади мъже от Ванкувър дойдоха да се срещнат с мен. Бях поласкана. Също като вас и те ми изпратиха рози. Казах им, че тестовете на препарата са пълен боклук. Те се съгласиха. Казах им, че препаратът не бива да се продава като преминал клинични изпитания и като напълно безопасен. Те се съгласиха. Казах им, че много от страничните ефекти не са правилно описани и оценени. Те се възхитиха на куража ми. Единият беше руснак, от Новгород. „Ела с нас на обяд, Лара. Да обмислим заедно нещата.“ Тогава ми казаха, че искат да ме командироват в „Доуз“, за да разработя своя собствена методика за клинични изпитания на препарата. Говореха много разумно за разлика от началниците си. Съгласиха се, че не са извършени достатъчно надеждни тестове. „Сега в «Доуз» ще ги извършим отначало, казаха те, в края на краищата, препаратът си е твой.“ Аз се гордеех с него, те също. Университетът се гордееше. Постигнахме взаимно приемливо споразумение. В „Доуз“ щяха да ме приемат на драго сърце, а КВХ щяха да ми плащат. „Доуз“ е с идеално местоположение за извършване на подобни изпитания. Тук има индианци от резерватите, които са податливи на старите щамове на туберкулоза. Има и случаи на мултирезистентни щамове сред комуните на хипитата във Ванкувър. За „Дипракса“ това беше идеална комбинация. Само на базата на това предварително споразумение се съгласих да подпиша договора с клаузата за конфиденциалност. Бях глупачка — повтори още веднъж тя с доволно изсумтяване: „Случаят е доказан.“

— КВХ имат офиси във Ванкувър, нали?

— Големи офиси. Тук е най-голямата им база в целия свят след Базел и Сиатъл. Така можеха да ме наблюдават. Което беше целта им. Да ме държат изкъсо и да ме контролират. Аз подписах глупавия им договор и се заех за работа с леко сърце. Миналата година завърших изследванията. Резултатите бяха крайно отрицателни. Сметнах за нужно да уведомявам пациентите си за потенциалните странични ефекти на „Дипракса“. Това е мой свещен дълг като лекар. Сметнах също така, че световната медицинска общност трябва да бъде информирана посредством публикация в солидно научно списание. Подобни списания никак не обичат да отпечатват отрицателни становища. Аз знаех това. Знаех също, че списанието ще покани трима изтъкнати учени да коментират резултатите от изследването ми. Това, което в редакцията не знаеха обаче, беше, че и тримата наскоро бяха подписали тлъсти договори с КВХ — Сиатъл, за разработка на биотехнологии за лечение на други заболявания. Те незабавно информираха Сиатъл за намеренията ми, а от Сиатъл от своя страна информираха Базел и Ванкувър.

Тя му подава сгънат лист хартия. Той го разгъва и с ужас си дава сметка, че написаното му звучи познато:

КОМУНИСТИЧЕСКА КУЧКО! ДА СИ МАХАШ МРЪСНИТЕ РЪЦЕ ОТ НАШИЯ УНИВЕРСИТЕТ. ВЪРВИ СИ В ТВОЯТА БОЛШЕВИШКА КОЧИНА И ПРЕСТАНИ ДА ТРОВИШ СЪЗНАНИЕТО НА ПОЧТЕНИТЕ ХОРА С ЛЪЖЛИВИТЕ СИ ТЕОРИИ.

Едри, главни букви от принтер. Нито една правописна грешка. Познатият набор от експресивни прилагателни. Добре дошла в клуба на заплашваните, помисли си той.

— Уговорено е университетът „Доуз“ да получава процент от печалбата от продажбите на „Дипракса“ за целия свят — продължава тя, като небрежно измъква писмото от ръката му. — Служители с доказана лоялност към болницата ще получат лъвския пай от премиите. Тези с доказана нелоялност вече получават подобни анонимни писъмца. Много по-важно е да си лоялен на болницата, отколкото на пациентите. А най-важно е да си лоялен на КВХ.

— Холидей го е писала — казва Ейми, която в този момент нахълтва в стаята с поднос с кафе и бисквити. — Холидей е тарторът на медицинската мафия в „Доуз“. Във факултета който не й целува задника, загива. Освен нас двете с Лара и още един-двама идиоти.

— Откъде знаете, че тя го е писала? — пита Джъстин.

— Направих й ДНК анализ на тая крава. Отлепих марката от плика и анализирах слюнката й. Тя обича да ходи във фитнесцентъра на болницата, та двете с Лара откраднахме един косъм от гребена й и съпоставихме данните. Пълно съвпадение.

— Някой опита ли се да й направи очна ставка?

— Разбира се. Целият Управителен съвет. Кравата си призна. Престараване при изпълнение на служебните й задължения, но само в интерес на работата и на университета. Извини се, оправда се с емоционален стрес, което в нейния случай означава сексуална незадоволеност. Случаят е приключен, кравата дори получава поздравления за проявено старание. Междувременно виждат сметката на Лара. Сега е мой ред.

— Емрих е комунистка — обяснява Лара, която явно се наслаждава на иронията. — Тя е рускиня, израснала е в Петербург по времето, докато още се казваше Ленинград, завършила е съветски институт, следователно е комунистка и враг на корпорациите. Толкова е лесно и удобно.

— Освен това Емрих не е открила „Дипракса“, нали, скъпа? — напомня й Ейми.

— Ковач е откривателят — съгласява се с горчивина Лара. — Ковач е абсолютният гений. А аз — нейната развратна асистентка. Но понеже Лорбиър ми беше любовник, успя да ми припише всички заслуги.

— И по тази причина те вече не ти плащат, нали, скъпа?

— Не. Причината е друга. Аз просто не спазих клаузата за конфиденциалност, следователно едностранно съм нарушила договора. Толкова е логично.

— Лара освен това е и проститутка, нали, скъпа? Чукала се е с онези хубавци, дето й ги пратиха от Ванкувър, само дето не е вярно. В Доуз никой не се чука. И всички сме християни, с изключение на евреите.

— Тъй като този препарат убива болните, наистина ми се иска никога да не го бях откривала — казва тихо Лара, без да обръща внимание на прощалното избухване на Ейми.

— Кога за последен път си виждала Лорбиър? — пита я Джъстин, когато отново остават сами.

Тонът й е все още предпазлив, макар и по-мек.

— Беше в Африка — казва тя.

— Кога?

— Преди една година.

— По-малко — поправя я Джъстин. — Съпругата ми е разговаряла с него в болницата „Ухуру“ преди шест месеца. Неговата апология, или както там си я нарича, е била изпратена от Найроби преди няколко дни. Къде е той сега?

Лара Емрих не обичаше да я поправят.

— Попита ме кога съм го виждала за последно — сопна се тя настръхнала. — Беше преди една година. В Африка.

— Къде по-точно?

— В Кения. Той ме извика. Бяха се натрупали толкова много доказателства, че не издържаше повече. „Лара, трябваш ми. Много е важно и спешно. Не казвай на никого. Аз ще платя всичко. Идвай.“ Молбата му ми подейства много силно. В „Доуз“ казах, че майка ми е болна, и веднага отлетях за Найроби. Пристигнах в един петък. Маркъс ме чакаше на летището. Още в колата ми каза: „Лара, възможно ли е нашият препарат да предизвиква покачване на черепното налягане и притискане на очния нерв?“ Аз му напомних, че нищо не бива да се изключва, докато не са налице основни научни данни, макар в момента да се опитвахме да попълним празнотите. Той ме откара в едно село и ми показа жена, която не можеше да става. Имаше ужасно главоболие. Умираше. В друго село болната не можеше да фокусира погледа си. Когато излизаше от колибата, й причерняваше пред очите. Той ми разказа и за други случаи. Здравните работници отказваха да говорят открито с нас. Страхуваха се. „КВХ наказват всякакви опити за критика“, казваше Маркъс. Той също се страхуваше. Страхуваше се от „Трите пчели“, страхуваше се от КВХ, притесняваше се за болните жени, боеше се от бога. „Какво да правя, Лара, какво да правя?“ Говорил беше с Ковач в Базел. Тя му казала, че е глупак да се притеснява толкова. Това не били странични ефекти на „Дипракса“, а несъвместима комбинация с друг препарат. Типично за Ковач, която в момента е омъжена за богат мошеник сърбин и прекарва повече време в операта, отколкото в лабораторията.

— Та как би трябвало да постъпи той?

— Аз му казах самата истина — че това, което той наблюдава в Африка, аз го наблюдавам в университетската болница в Саскечуан. „Маркъс, абсолютно същите странични ефекти са описани в моя доклад до Ванкувър, който се основава на обективни клинични изследвания върху шестстотин случая.“ А той само повтаря: „Какво да правя, Лара, какво да правя?“ — „Маркъс — казвам му аз, — бъди смел, направи сам това, което корпорациите колективно отказват да сторят. Изтегли препарата от пазара до приключване на изпитанията.“ Той заплака. Аз също. Това бе последната ни нощ заедно като любовници.

Внезапно Джъстин бе обзет от някакъв дивашки инстинкт, от някаква първична омраза, която не можеше да определи. Дали го беше яд на тази жена за това, че е останала жива? Или за това, че е спала с човек, който по своите собствени признания бе предал Теса, за това, че дори и сега говореше с нежност за него? Дали не се чувстваше лично обиден, че тя може да седи пред него, красива и жива, погълната от себе си, докато Теса лежеше в земята до техния мъртъв син? Дали не го заболя от това, че Лара не проявяваше никаква загриженост за Теса, а толкова много се занимаваше със самата себе си?

— Лорбиър споменавал ли е Теса пред теб?

— Не и по време на посещението ми.

— А кога?

— Писа ми за някаква жена, съпруга на британски дипломат, която досаждала на „Трите пчели“ за „Дипракса“, пишела им писма, посещавала неканена офисите им. Подкрепял я някакъв доктор от една от хуманитарните организации. Не спомена името на лекаря.

— Кога ти писа това?

— На рождения ми ден. Маркъс никога не забравя рождения ми ден. И тази година ми писа да ми честити, като ми разказа и за англичанката и за нейния любовник африканец.

— Предлагаше ли как да се постъпи с тях?

— Боеше се за нея. Каза, че е много красива и че ще стане трагедия. Мисля, че се беше увлякъл по нея.

Самата идея, че Лара може да ревнува Лорбиър от Теса, шокира Джъстин.

— А за доктора какво каза?

— Маркъс се прекланя пред лекарите.

— Откъде беше писмото?

— От Кейптаун. Маркъс беше на оглед в клона на „Трите пчели“ в Южна Африка, като лично за себе си правеше съпоставки с опита си от Кения. Той се отнасяше с уважение към съпругата ти. Маркъс обаче не е кой знае колко храбър. Той едва напоследък е започнал да придобива кураж.

— Пишеше ли къде се е запознал с нея?

— В болницата в Найроби. Казва, че го била нападнала с обвинения. Беше много смутен.

— Защо?

— Защото бил длъжен да не й обръща внимание. А Маркъс смята, че ако не обърне внимание на някого, го обижда, особено ако този някой е жена.

— И все пак е успял да я предаде.

— Маркъс невинаги постъпва практично. Той е артист. Ако твърди, че я е предал, може да е в преносен смисъл.

— Ти отговори ли му на писмото?

— Както винаги.

— Докъде?

— До пощенска кутия в Найроби.

— Той споменаваше ли една жена на име Уанза? Тя беше в една и съща болнична стая с жена ми в болницата „Ухуру“. Умря от „Дипракса“.

— Случаят не ми е познат.

— Нищо чудно. Всички следи бяха заличени.

— Може да се предположи. Маркъс ми е разказвал, че стават такива неща.

— Когато Лорбиър посетил болничната стая на жена ми, с него била и Ковач. Какво е правила Ковач в Найроби?

— Маркъс ме молеше да отида още веднъж в Найроби, но по това време отношенията ми с КВХ и с болницата вече се бяха влошили. Те бяха разбрали за предишното ми пътуване и ме заплашваха, че ще ме уволнят от университета, задето ги бях излъгала за майка си. Затова Маркъс се обадил на Ковач в Базел и я убедил да отиде в Найроби като моя заместничка и да огледа ситуацията. Той се надяваше, че тя ще му спести необходимостта да вземе такова трудно решение и сама ще посъветва „Трите пчели“ да изтеглят препарата от пазара. От КВХ в Базел отначало не искали да я пуснат до Найроби, после се съгласили, но при условие, че посещението й ще се запази в тайна.

— Дори от „Трите пчели“?

— „Трите пчели“ нямаше как да не разберат. Те също са замесени, а Маркъс е техен съветник. Та Ковач била четири дни в Найроби, а после се върнала при своя сърбин в Базел и при оперните представления.

— Тя написа ли доклад?

— Докладът й беше под всякаква критика. Аз съм обучена да мисля научно. Това не беше никаква наука, а чиста пропаганда.

— Лара…

— Какво има? — Тя го изгледа войнствено.

— Биргит ти е чела писмото на Лорбиър по телефона. Неговата апология. Неговата изповед. Както и да я нарича.

— Е?

— За какво ти говори това писмо?

— Че Маркъс не може да бъде спасен.

— Спасен от какво?

— Той е слаб човек, който търси сила там, където не може да я намери. За съжаление слабите са тези, които побеждават силните. Може да е извършил някакъв голям грях. Понякога той прекалено силно обича греховете си.

— Ако трябваше да го откриеш, къде щеше да го търсиш?

— Не ми е нужно да го откривам. — Той зачака. — Имам само номера на пощенската кутия в Найроби.

— Може ли да го получа?

— Ще ти го запиша — каза тя унило. Написа го в бележника си, откъсна листчето и му го подаде. — Ако ми беше нужно да го открия, щях да го търся сред хората, на които е причинил болка — добави тя.

— В пустинята.

— И това може да е казано в преносен смисъл. — Враждебната нотка беше изчезнала от гласа й, както и от този на Джъстин. — Маркъс е едно дете — обясни простичко тя. — Той се поддава на пориви, след което се бори с последиците. — Тя се усмихна; усмивката й също беше красива. — Понякога сам той се изненадва.

— Откъде черпи поривите си?

— Едно време аз бях източникът.

Той се изправи на крака може би прекалено бързо, искаше да сгъне листовете хартия, които тя му бе дала, и да си ги сложи в джоба. Зави му се свят, усети, че му се гади. Замахна с ръка към стената, за да се подпре, и в следващия момент видя, че професионалният лекар срещу него вече го държи за ръката.

— Какво има? — запита остро тя, без да я пуска, като го дръпна надолу да седне.

— Понякога имам световъртеж.

— Защо? Да нямаш високо кръвно? Не носи вратовръзка. Разкопчай си яката. Много си смешен.

Ръката й беше на челото му. Той се почувства слаб и безпомощен като инвалид и безкрайно уморен. Тя излезе от стаята и се върна с чаша вода. Той отпи и й подаде чашата. Движенията й бяха уверени, но нежни. Усещаше погледа й върху себе си.

— Имаш температура — каза му с укор тя.

— Може би.

— Никакво може би. Имаш температура. Аз ще те закарам до хотела.

Това бе моментът, за който го бе предупреждавал досадният инструктор в оня курс по лична и оперативна безопасност; моментът, когато си твърде отегчен, отпуснат или просто преуморен, за да се пазиш; когато имаш само една цел — да се върнеш колкото може по-бързо в своя гаден хотел, да се наспиш и на другата сутрин, когато главата ти се проясни, да приготвиш един дебел пакет за оная многострадална леля на Хам в Милано, който да съдържа всичко, което ти разказа доктор Лара Емрих, включително и екземпляр от непубликувания й доклад за вредните странични ефекти на препарата „Дипракса“ като влошено зрение, кръвотечение, слепота и смърт, както и бележка с номера на пощенската кутия на Маркъс Лорбиър в Найроби, и още една, на която е написано какъв би трябвало да бъде следващият ти ход в случай, че сили извън твоя контрол ти попречат да го осъществиш. Това е един момент на съзнателно, виновно, доброволно отклонение на вниманието, когато присъствието на красива жена, която се е привела над рамото ти и ти мери пулса със своите добри, нежни пръсти, не би трябвало да стане причина за нарушаване на основните принципи на оперативната безопасност.

— Не бива да те видят с мен — възразява неубедително той. — Те знаят, че съм тук. Това само ще ти създаде допълнителни проблеми.

— По-лошо няма да стане — сопва му се тя. — Положението ми тук и без това е достатъчно лошо.

— Къде ти е колата?

— На пет минути оттук. Можеш ли да ходиш?

Това е и един момент, когато Джъстин, в своето състояние на пълно физическо изтощение, с благодарност се позовава на всички благовидни претексти на добро възпитание и благородство, които са му били насадени още от обучението му в Итън. Една жена не бива да бъде оставена да отива сама до колата си нощем, когато могат да я нападнат разбойници, бандити и нехранимайковци. Той става. Тя го хваща подръка и не го пуска, докато двамата на пръсти се отправят към стълбището.

— Лека нощ, деца! — провиква се Ейми през затворената врата. — Забавлявайте се!

— Благодаря ви, бяхте много любезна — отвръща Джъстин.

19.

Двамата слизат заедно по стълбите към входната врата в дома на Ейми, Лара малко напред, а Джъстин зад нея; с едната си ръка тя носи пазарската си торба, а с другата се държи за парапета, като поглежда през рамо назад към него. Във вестибюла тя откача палтото му от закачалката и му помага да го облече. После навлича своето и си слага пухкава кожена шапка като на Ана Каренина; посяга да вземе пътната му чанта, но итънското благородство не допуска това, така че тя се отдръпва встрани, като не го изпуска от поглед; нейните кафяви немигащи очи напомнят очите на Теса, но без тяхната закачлива дяволитост; сега тези очи го следят неотлъчно, докато той прехвърля ремъка на чантата през рамото си и със стиснати устни, като истински англичанин, отказва да покаже колко много всъщност го боли. Сър Джъстин галантно отваря вратата и пропуска дамата да мине първа, той тихо възкликва от изненада, когато леденият вятър го прерязва като с нож, без да се впечатлява от ватираното му палто и кожените ботуши. На тротоара доктор Лара го прихваща през раменете, за да го подкрепи, като този път дори изтънченият итънски възпитаник не може да потисне вика на болка, когато хорът от оголени нерви на гърба му избухва в гръмка песен. Тя не казва нищо, но очите им неволно се срещат, когато той инстинктивно извръща глава от посоката на болката. Погледът под шапката на Ана Каренина застрашително му напомня едни други очи. Ръката й вече не е отзад на гърба му, тя се е присъединила към другата, която го държи за левия лакът. Лара забавя крачки, за да може той да не изостава. Хълбок до хълбок, двамата тържествено крачат по заледения тротоар, когато тя изведнъж замръзва на мястото си и без да пуска ръката му, се взира към отсрещната страна на улицата.

— Какво има?

— Нищо. Можеше да се предвиди.

Те са вече на площада. Малката сива кола с неопределена марка стои под оранжевата улична лампа. Макар наоколо всичко да е в лед, колата е покрита с кал. Вместо антена има телена закачалка за ризи. Във вида й има нещо зловещо и заплашително. Сякаш в нея има адска машина, която всеки момент ще избухне.

— Това ли е колата ти? — пита Джъстин.

— Да. Но нещо не е наред.

Великият шпионин едва сега забелязва нещото, което Лара е видяла от пръв поглед. Предната гума откъм тях е спаднала.

— Не се безпокой. Ще я сменим — бодро подхвърля Джъстин, за един абсурден миг забравил жестокия студ, разкъсването си от болка тяло, късния нощен час и всякакви съображения за оперативна безопасност.

— Няма да стане — отвръща тя с подобаващо гробовен глас.

— Разбира се, че ще стане. Ще запалим двигателя. Ти ще влезеш вътре на топло. Имаш резервна гума и крик, нали?

Но те вече са стигнали отсрещния тротоар и той вижда това, което тя е очаквала през цялото време — че и другата предна гума е спаднала. Изгарящ от желание да прави нещо, Джъстин се опитва да се освободи от ръцете й, но тя се е вкопчила в него и той усеща, че тялото й трепери, но не от студа.

— Това често ли се случва? — пита той.

— Да.

— Защо не се обадиш на сервиза?

— През нощта никой няма да дойде. Ще си потърся такси. На сутринта, като се върна, ще имам глоба за неправилно паркиране, а вероятно и още една, заради лошото техническо състояние на колата. Понякога я вдигат и трябва да ходя да я освобождавам, а мястото е много далеч. Понякога не мога да си намеря и такси, но тази вечер имаме късмет.

Той проследява погледа й и за своя изненада вижда едно такси, паркирано на отсрещния ъгъл на площада; купето е осветено отвътре, двигателят работи, а зад волана се вижда сгърбената фигура на шофьора. Без да пуска ръката му, тя го тегли напред. Той я следва няколко крачки, но изведнъж заковава на място; в главата му дрънчат алармени звънци.

— Нормално ли е по това време из града да се мотаят свободни таксита?

— Не е важно.

— Напротив, важно е. При това много.

Известно време двамата се гледат в упор; когато най-после отделя поглед от очите й, Джъстин вижда, че междувременно зад таксито е спряло второ. Лара също го е забелязала.

— Ставаш смешен. Погледни, вече има две таксита. Можем да вземем всеки по едно. Или по-скоро само едно. В такъв случай аз първо ще те откарам в хотела. Ще видим. Не е важно. — Забравила за състоянието му или по-скоро загубила търпение, тя отново го дърпа за ръката, но този път той се отскубва, изтичва пред нея и й препречва пътя с тялото си.

— Не!

Това „Не!“ означава отказвам. Означава още и: виж колко е нелогична ситуацията. Ако веднъж постъпих необмислено, втори път няма да го направя. Нито пък ти. Твърде много съвпадения се събраха. Ние стоим насред градския площад на едно забравено от бога градче по средата на тундрата в мразовита мартенска нощ, когато дори единственият кон в градчето спи непробуден сън. Колата ти е повредена, явно нарочно. Отсреща те чака такси, тъкмо навреме, а ето че се появи и второ. Кого чакат тези две таксита, ако не нас двамата? Защо да не предположим, че същите хора, които са повредили колата ти, искат да се повозим малко в тяхната?

Но Лара не се поддава на този научен аргумент. Тя маха с ръка на шофьора на по-близкото такси и бърза напред да го пресрещне. Джъстин я хваща за свободната ръка и я дърпа назад. Постъпката му я вбесява също толкова, колкото на него му причинява болка. Тя трепери от гняв, писнало й е да я командват.

— Остави ме на мира! Махай се! Дай ми това!

Той стиска в ръце руската й торба. Първото такси се отделя от бордюра. Второто го следва. С надежда да хване клиент? От шофьорска солидарност? В една цивилизована страна никога не се знае.

— Върни се при колата! — заповядва й той.

— Каква кола? Колата няма гуми! Ти си полудял!

Тя отчаяно дърпа торбата от ръцете му, но той вече рови в нея, изблъсква встрани документите, разните носни кърпички и всякакви дребни джунджурии, които му пречат да стигне до целта.

— Лара, дай ми ключовете от колата, моля те!

Намира портмонето й в торбата и го отваря. Ключовете са в ръката му — огромна връзка, достатъчна, за да отключи всички сейфове на Форт Нокс. Откъде-накъде една самотна жена, изпаднала в немилост, ползва толкова много ключове? Той пристъпва странишком към колата й, докато с едната си ръка търси ключа на връзката, крещейки „Кой е? Кой е?“, а с другата я влачи след себе си към светлината на уличната лампа, където тя разпознава ключа от колата, вдига го злобно, предизвикателно и подигравателно нагоре и го люлее пред лицето му.

— Сега имаш ключ от кола със спукани гуми. Доволен ли си? Гот ли ти е? По-силен ли се чувстваш?

Дали така е разговаряла и с Лорбиър?

Такситата пълзят през площада към тях, плътно едно след друго. В поведението им засега не се долавя заплаха, по-скоро стаено любопитство. Има обаче и нещо друго — те се прокрадват, сякаш ги дебнат. Не са им добри намеренията, убеден е Джъстин — в начина, по който се движат, има преднамереност и заплаха.

— Има ли централно заключване? — крещи той. — Вратите едновременно ли се отварят?

Тя или не знае, или е твърде разярена, за да отговори. Той коленичи до вратата откъм тротоара, стиснал под мишница пазарската й чанта, и се опитва да вкара ключа в ключалката. Докато стърже леда с нокти, върховете на пръстите му залепват за метала, а мускулите му вият от болка и заглушават гласовете в главата му. Тя дърпа пазарската си чанта и му крещи, изпаднала в истерия. Вратата се отваря и той я сграбчва за китката.

— Лара. За бога. Бъди така добра млъкни и се качвай в колата, веднага, незабавно!

Натъртената любезност върши работа. Лара го гледа няколко мига с невярващи очи. Чантата й е в ръката му; той я мята в колата. Тя се хвърля след нея като куче, което гони топка, тръшва се на седалката и хлопва вратата под носа му. Джъстин заобикаля откъм страната на шофьора. В този момент второто такси задминава първото, дава газ и се насочва право към него. Той отскача към бордюра и колата профучава на няколко сантиметра; предният й калник прави неуспешен опит да забърше пешовете на палтото му. Отвътре Лара отваря вратата откъм мястото на шофьора. Двете таксита застават неподвижно по средата на шосето на около четирийсет метра зад тях. Джъстин завърта ключа на стартера. Чистачките са сковани от скреж, но задното стъкло е относително чисто. Двигателят кашля като охтичав. Сега ли се сети? — сякаш пита той. В тоя студ? Тъкмо мен? Джъстин отново завърта ключа.

— Има ли бензин в тая бричка?

В страничното огледало различава силуетите на две двойки мъже, които слизат от всяко такси. Сигурно втората двойка са се крили на задната седалка под линията на стъклата. Единият от мъжете носи бейзболна бухалка, другият — някакъв предмет, който Джъстин оприличава последователно на бутилка, ръчна граната или бокс. Четиримата крачат бавно и целенасочено към колата. С божията помощ двигателят запалва. Джъстин дава газ и освобождава ръчната спирачка. Но колата е с автоматични скорости, а той за нищо на света не може да си спомни как се кара кола с автоматични скорости. Той задържа колата със спирачния педал, докато най-после се сеща какво да направи и вдига крака си. Колата залита напред, като се люлее и гръмогласно протестира. Воланът в ръцете му едва помръдва, сякаш е заклещен. В огледалото мъжете нервно подтичват. Джъстин внимателно подава газ, предните гуми пищят и тропат по асфалта, но колата някак си се движи въпреки всичко, дори набира скорост за ужас на преследвачите си, които вече не подтичват, а бягат колкото ги държат краката. Облечени са подходящо за целта, казва си Джъстин — с широки анцузи и спортни ботинки. Единият има на главата си моряшка барета с пискюл; това е онзи с бейзболната бухалка. Останалите са с кожени шапки. Джъстин поглежда към Лара; тя е захапала със зъби пръстите на едната си ръка, а с другата стиска таблото пред себе си. Очите й са затворени, устните й се движат. Сигурно се моли, казва си Джъстин, и това му се струва странно — досега той я е смятал за безбожница за разлика от нейния любовник Лорбиър. Колата излиза от малкия площад и с подскачане и припляскване на гумите се насочва по слабо осветената уличка с два реда прилепени една до друга къщи, които са виждали и по-добри времена.

— Къде е най-осветеното място в града? С най-много хора? — пита я той. Лара поклаща глава. — Къде е гарата тогава?

— Твърде далеч. А аз нямам пари.

Тя явно си мисли, че двамата ще бягат заедно. Изпод капака на мотора излиза пара или дим, а миризмата на изгоряла гума внезапно му напомня за студентските бунтове в Найроби, но той продължава да дава газ, докато наблюдава в огледалото тичащите след тях мъже и си мисли какви глупаци са, колко са несръчни, сигурно зле ги обучават. И че един по-добре трениран екип за нищо на света не би изоставил колите. И че най-хубаво за тях би било, ако имат капка мозък в главите, да се върнат още сега, или поне двама от тях да се върнат и да приберат колите, но те не показват никакви признаци, че смятат да постъпят така — може би защото дистанцията между тях се скъсява и сега всичко зависи от това кой ще се откаже пръв, колата или мъжете. Табела на френски и английски предупреждава, че наближава кръстовище. Като любител филолог той се улавя, че сравнява надписите на двата езика.

— Къде е болницата? — пита той Лара.

Тя изважда пръстите от устата си.

— На доктор Лара Емрих е забранено да влиза в болничния комплекс — напевно декламира тя.

Той се засмива, решен да й вдъхне кураж.

— Е, щом е забранено, значи не можем да влизаме, дума да няма. Я стига! Казвай къде е?

— Оттук вляво.

— Далеч ли е?

— При нормални обстоятелства бихме стигнали много бързо.

— Колко бързо?

— За пет минути. Ако няма движение, за по-малко.

Движение няма, но изпод капака излиза пара или може би дим, неравният паваж е заледен, стрелката на спидометъра едва достига двайсет и пет километра в час, и то по изключение; мъжете в огледалото не проявяват признаци на умора, а ушите му долавят единствено насечения вой на въртящите се джанти, сякаш ноктите на хиляда ученици стържат по черната дъска. За негово изумление пътят пред тях внезапно се разширява в заледен плац. Далеч напред той вижда назъбения портал с ярко осветения герб на Доуз, а встрани — обраслия в бръшлян павилион и кулите от бетон и стъкло, които се извисяват като айсберги от трите му страни. Той завърта волана вляво и натиска докрай газта без резултат. Спидометърът показва нула километра в час, но това е абсурд, защото те все още се движат, макар и едва-едва.

— Кого познаваш тук? — изкрещява той.

Тя сигурно си е задавала същия въпрос.

— Фил.

— Кой е Фил?

— Един руснак. Шофьор на линейка. Вече е твърде стар.

Тя се пресяга към задната седалка, бърка в чантата си, запалва цигара — не „Спортсман“ — и му я подава. Той не я забелязва.

— Мъжете изчезнаха — казва тя, като задържа цигарата за себе си.

Като верен кон, със сетни сили пробягал последното си състезание, колата спира. Предният мост рухва, изпод капака излизат кълбета лютив дим; някакъв ужасен стържещ звук им известява, че возилото е намерило смъртта си по средата на университетския плац. Под замъглените от дрога погледи на двама индианци с ватирани парки Джъстин и Лара изпълзяват от вратите.

Офисът на Фил представлява бяла дървена будка с размерите на телефонна кабина до паркинга за линейките. Мебелировката му се състои от една печка, телефон, въртяща се червена лампа, окапан с кафе електрически калорифер и календар, постоянно отворен на месец декември, на картинката на който оскъдно облечен женски Дядо Коледа поднася голия си задник в дар на група благодарни мъжки коледари. Фил седи на табуретката и говори по телефона; на главата си има кожена ушанка. Лицето му също е кожено като ушанката, набраздено от бръчки и излъскано като стар портфейл, с набола сива брадица. Когато чува гласа на Лара да го заговаря на руски, той като всеки бивш затворник не се помръдва и продължава да гледа вдървено пред себе си, докато не се убеди, че говорят тъкмо на него. Едва тогава се извръща да я погледне и когато я вижда, като всеки руснак на неговата възраст, внезапно озовал се в присъствието на красива, по-млада жена, изведнъж става някак загадъчен, някак свенлив, някак рязък. Фил и Лара разговарят в продължение на цяла вечност, или поне така се струва на Джъстин, който крачи нервно напред-назад край будката като изоставен любовник, докато Лара стои облегната на рамката на вратата, а Фил си седи на табуретката, скръстил възлестите си, отрудени ръце в скута.

Те се разпитваха — или поне така се стори на Джъстин — надълго и нашироко за здравето на близките си, какво правят вуйчо еди-кой си или братовчедката еди-коя си, докато накрая Лара се отдръпна от вратата, за да мине старецът, при което той доста фриволно я обгърна с ръка през кръста, уж да я поотмести, и заприпка по рампата към подземния гараж.

— Знае ли, че ти е забранено да идваш тук? — попита Джъстин.

— Не е важно.

— Къде отиде?

Отговор не последва, но не бе и нужен. По рампата към тях се изкачваше лъскава нова линейка, а на волана изпъчен седеше Фил с ушанката си.

Къщата й беше нова и богата, част от луксозния крайезерен комплекс, специално построен за любимите синове и дъщери на компанията „Карел, Вита и Хъдсън“ със седалище в Базел, Ванкувър и Сиатъл. Тя му наля уиски, а за себе си водка; показа му джакузито, демонстрира му стереоуредбата и многофункционалната усъвършенствана микровълнова печка, вградена в кухненския шкаф на нивото на очите; после със същата лукава небрежност посочи с пръст през прозореца къде точно „Органите“ паркират колата си до оградата й, когато идват да я следят, което става през повечето дни от седмицата, а при хубаво време обикновено от осем сутринта, докато се мръкне, освен ако по телевизията няма хокеен мач — тогава си отиват по-рано. Показа му и абсурдното нощно небе в спалнята си — белия гипсов купол, в който бяха вградени миниатюрни лампички, имитиращи звезди, и копчето за намаляване и усилване на звездната светлина, монтирано така, че да се командва от обитателите на голямото кръгло легло под купола. В продължение на няколко мига двамата стояха нерешително пред леглото, сякаш мълчаливо се чудеха дали за известно време да не станат те негови обитатели — двама изменници на системата, които си предлагат взаимна утеха, какво по-естествено от това? Ала сянката на Теса застана между тях и мигът отлетя, без нито един от двамата да каже нещо. Вместо това Джъстин се загледа в иконите. По стените имаше половин дузина икони: Св. Петър и Св. Павел, Св. Симеон, Дева Мария, всички с ореоли от златен варак И с вдигнати нагоре измършавели ръце — за молитва, за благослов или показващи знака на светата Троица.

— Предполагам, че Маркъс ти ги е подарил — каза той, объркан от тази повторна проява на неправдоподобна за нея набожност.

Лицето й придоби най-печалното си намръщено изражение.

— Моето отношение е строго научно. Ако бог съществува, ще му стане приятно. Ако ли пък не, какво значение има? — Тя се засмя, при което се изчерви; той също се засмя.

Втората спалня беше в сутерена. Със зарешетения си прозорец, гледащ към градината, му напомни долния етаж у Глория. Той спа до пет сутринта, около час писа до лелята на Хам и после на пръсти се изкачи по стълбата с намерение да остави бележка на Лара и да си пробва късмета на автостоп до градчето. Завари я седнала до прозореца със запалена цигара в ръка, със същите дрехи, с които беше облечена предишната вечер. Пепелникът до нея беше пълен.

— Можеш да вземеш автобуса до гарата. Спирката е на ъгъла — каза тя. — Тръгва след един час.

Тя му направи кафе и той го изпи на кухненската маса. И двамата сякаш не бяха в настроение да обсъждат събитията от изминалата нощ.

— Може да са били обикновени крадци — подметна веднъж той, но тя не отговори, погълната от мислите си. После той я попита за плановете й. — Още колко време ще можеш да задържиш квартирата?

— Няколко дни — отвърна разсеяно тя. — Може би седмица.

— И какво ще правиш после?

— Зависи — отвърна тя. — Не е важно. Няма да умра от глад. А сега си тръгвай — каза внезапно тя. — По-добре да чакаш на автобусната спирка.

Когато той си тръгна, тя стоеше с гръб към него, наклонила глава встрани, сякаш се ослушваше за някакви подозрителни звуци.

— Ти ще бъдеш снизходителен към Лорбиър — заяви тя.

Дали това беше предположение или заповед, Джъстин така и не разбра.

20.

— Къде, по дяволите, си навира носа тоя ваш Куейл, а, Тим? — запита грубо Къртис, като завъртя огромното си туловище върху тока на обувката, за да погледне Донъхю право в лицето. Гласът му мощно отекна в стаята с размери на голям параклис, с гредоред от тиково дърво, масивни врати с панти като на затвор и африкански щитове, закачени по стените от декоративни дървени трупи.

— Куейл не е наш, Кени. Никога не е бил — отвърна стоически Донъхю. — Той си е чист дипломат.

— Какво му е чистото? Та той е най-големият хитрец и тарикат, който съм виждал. Ако толкова се тревожи за моя препарат, защо не дойде да ми го каже в очите? Вратата ми е широко отворена. Все пак не съм чудовище, нали? Какво иска тоя? Пари ли?

— Не, Кени. Мисля, че парите не го интересуват.

Какво гласище само, помисли си Донъхю, докато чакаше да узнае защо е извикан. Никога няма да се промени. Само знае да плаши и хленчи, да лъже и да се самоокайва. Но плашенето най-много му се отдава, поне засега. Този човек е лакиран, както си е с мръсотията. Призракът на гетото, откъдето е излязъл, никога няма да го напусне въпреки всичките учителки по правоговор, които идват нощем при него и си тръгват отчаяни.

— Какво го тормози толкова, Тим? Ти поне го познаваш, аз не.

— Жена му, Кени. Нещастен случай. Не помниш ли?

Къртис се извърна обратно към големия панорамен прозорец и вдигна ръце с дланите нагоре, сякаш молеше африканския здрач да вразуми глупците. Зад непробиваемото от куршуми стъкло се стелеха смрачените ливади на имението му, а отвъд тях в далечината се плискаше езерото. По склоновете на хълма блещукаха светлинки. Няколко подранили звезди се опитваха да пробият синкавата вечерна мъгла.

— Жена му си получи каквото си търсеше — мъдро отбеляза Къртис със същия нажален тон. — Някакви палави местни момченца се погаврили малко с нея. Тя и без това обичаше да се заиграва с чернилки. Както я беше подкарала, направо си го просеше. Тук е Туркана, ако ме извиниш, не е графство Съри. Аз обаче все пак съжалявам за станалото. Много, много съжалявам.

Не чак толкова, колкото би трябвало, помисли си Донъхю.

Къртис притежаваше къщи от Монако до Мексико и Донъхю ги ненавиждаше всичките до една. Ненавиждаше вонята на йод, наплашените слуги и вечно вибриращите дъсчени подове. Ненавиждаше бюфетите за напитки с огледала отзад, ненавиждаше цветята без аромат, които сякаш го следяха с поглед — също като вечно отегчените проститутки, с които се обграждаше Къртис. В съзнанието на Донъхю всички тези неща — заедно с ролс-ройсите, частния реактивен Гълфстрийм и яхтата — се смесваха в един безвкусен, кичозен панаир, разпрострял се върху половин дузина държави. Но най-много от всичко ненавиждаше тази крепост във вид на ферма, нагло пльосната край бреговете на езерото Найваша, с оградите от бодлива тел и въоръжената охрана; ненавиждаше възглавниците от кожа на зебра и пода от червени плочки, килимчетата от леопардови кожи и диванчетата от кожи на антилопи, и бюфета за напитки, осветен отвътре в розово, и телевизора със сателитна антена, и сателитния телефон, детекторите на движение, алармените бутони и портативните радиостанции — Донъхю ненавиждаше от дъното на душата си всичко това, защото тъкмо тук, в тази къща, на това диванче, тапицирано с кожа от антилопа, бе седял, смирено и с шапка в ръка, безброй пъти през последните пет години, щом великият Кени Кей в своето капризно великодушие сметнеше за нужно да разпореди да го извикат, за да подхвърли някоя поредна клюка в ненаситната паст на британското разузнаване. Както го бяха извикали и тази вечер по причини, които тепърва щяха да му бъдат съобщени, а засега ръцете му бяха заети с отваряне на бутилка южноафриканско бяло вино, преди двамата с неговата скъпа Мод да седнат на масата на Кени Кей и да похапнат от езерната му сьомга.

Ето как, за добро или зло, виждаме ние положението, скъпи ми Тим —

започваше разтревоженото, строго секретно послание, съставено лично от регионалния директор в Лондон донякъде в стила на сатирика Удхаус.

Откъм видимата страна трябва да поддържаш своите приятелски контакти в духа на представата, която си създал за себе си през последните пет години. Голф, по някой и друг коктейл, по някой и друг обяд и т.н., като гледаш по-скоро другият да плаща сметката, отколкото обратното. Откъм секретната страна се дръж максимално естествено и си придавай делови и зает вид както винаги, защото алтернативите — прекъсване на контакта, с последващо негодувание от страна на обекта, и т.н. — са толкова ужасни, че дори не ми се мисли за тях, особено при сегашната криза. За твоя лична консумация, тук е истински ад — и на двата бряга на реката, и ако има промяна в ситуацията, тя може да е само към по-лошо.

Роджър

— Защо изобщо дойде с кола? — запита обидено Къртис, все още загледан в безкрайните декари на своя частен кът от Африка. — Можеше да вземеш бийчкрафта, стига да се беше обадил. Дъг Крик беше инструктирал пилота да те чака. Или може би искаш да ме накараш да се чувствам виновен?

— Познаваш ме, шефе. — Понякога в пристъп на пасивна агресия Донъхю му викаше шефе, едно прозвище, запазено за вечни времена за директора на собствената му служба. — Обичам да карам. Смъкна си прозорците, вятърът ме брули в лицето. Нищо не ми доставя по-голямо удоволствие.

— По тия скапани пътища? Ти си се побъркал. Казах му го на Нашия човек. Вчера. Не, ще те излъжа… В неделя. „Кое е първото нещо, което вижда всеки турист, пристигащ на летище Кениата, още преди да се качи на автобуса и да иде на сафари?“ — питам го аз. „Не някакви идиотски лъвове и жирафи, господин президент. Вижда вашите пътища. Вашите разбити, изровени пътища.“ Ама Нашия човек си е свикнал да гледа само това, дето му изнася, там е бедата. Освен това той навсякъде, докъдето може, пътува с хеликоптер. „Същото е положението и с железниците — викам му. — Какво пък, използвайте затворници, ако трябва. Поне затворници тука дал господ. Пратете ги да работят по линиите и дайте на железниците възможност да си стъпят на краката.“ Пък той: „Защо не говориш с Джомо“ — вика. „С кой Джомо?“ — питам. „Джомо е новият министър на транспорта.“ — „Откога?“ — питам. „От този момент.“ По дяволите!

— По дяволите я — съгласи се покорно Донъхю и се усмихна, макар да нямаше никаква причина за усмивки. Продълговатата му глава с жълта, отпусната кожа и торбички под очите беше наклонена встрани и съвсем леко назад, жълтите му очички проблясваха, погледът му не изпускаше нищо, докато ръката му приглаждаше острите бодли на мустаците.

Като никога тишина изпълваше голямата къща. Африканските слуги се бяха разотишли пеша по селата си. Израелските телохранители — тези, които не патрулираха из района — бяха скупчени в къщата на пазачите и гледаха екшън филм с източни бойни изкуства. Докато чакаше да го пуснат да влезе, Донъхю си оплакна очите с две бързи убийства, при които жертвите бяха удушени с тел. Частните секретари и камериерът сомалиец бяха получили заповед да не напускат сградата за персонала в другия край на фермата. За пръв път в историята имението на Кени Къртис не се огласяше от телефонен звън. Само преди месец Донъхю трябваше да се надвиква с телефоните и да заплаши, че ще си тръгне, ако Къртис не му отдели няколко минути за разговор на четири очи. Тази вечер бе готов да се зарадва на електронното цвърчене на вътрешния телефон или на квакането на сателитния, който дремеше намусено върху количката си до огромното бюро.

Обърнал към Донъхю огромния си гръб на борец, Къртис стоеше до прозореца в поза, която според него трябваше да изразява дълбок размисъл. Облечен беше както винаги с бяла риза с двойни маншети и златни копчета с емблемата на „Трите пчели“ и тъмносин панталон; на краката си имаше лачени половинки с назъбени езици, а на дебелата си космата китка — часовник от масивно злато, тънък като монета. Ала погледът на Донъхю не се отделяше от черния му колан от крокодилска кожа. Доколкото познаваше и други дебели мъже, той бе забелязал, че коланът на панталоните им е винаги смъкнат надолу, а шкембето прелива отгоре. При Къртис обаче коланът стоеше абсолютно хоризонтално, като плътна черна линия, нарисувана през центъра на яйце. Боядисаната му черна грива беше зализана назад по славянски и се събираше на тила като гъша трътка. Пушеше пура, като при всяко дръпване се мръщеше с отвращение. Когато пурата го отегчаваше, Кени Кей я забравяше запалена върху първата изпречила му се мебел, а после обвиняваше слугите, че са му я откраднали.

— Предполагам, че знаеш какво е намислил тоя копелдак? — запита той.

— Мой ли?

— Куейл.

— Не мисля. Защо, трябва ли да знам?

— Не са ли ти казали? Или не ги интересува?

— Може пък да не знаят, Кени. Казаха ми само, че продължава делото на жена си, каквото и да значи това, че е прекъснал всякакви контакти с работодателите си и действа сам. Знаем, че жена му притежаваше имение в Италия; предполага се, че се крие там някъде.

— Ами шибаната Германия? — прекъсна го Къртис.

— Какво шибаната Германия? — запита Донъхю, имитирайки един стил на изразяване, който особено презираше.

— Бил е в Германия. Миналата седмица. Завъртял се е около някаква тайфа рошави либералчета, дето си точат ножовете за КВХ. Ако не бях толкова мекушав, отдавна да сме заличили името му от телефонния указател. Ама твоите хора в Лондон даже и не подозират това, така ли? Какво им дреме на тях! Заети са с по-важни дела. На теб говоря, Донъхю!

Къртис отново се бе обърнал кръгом и го гледаше в лицето. Грамадното му туловище беше приведено, моравата му долна челюст издадена напред. Едната му ръка бе пъхната дълбоко в джоба на огромните му като палатка панталони, а с другата държеше пурата си напред с огънчето, сякаш всеки момент се готвеше да я забие в черепа на Донъхю.

— Боя се, че тоя път си ме изпреварил, Кени — отвърна миролюбиво Донъхю. — Дали от моята служба следят Куейл? Нямам никаква представа. Застрашени ли са важни национални интереси? Съмнявам се. Дали нашият ценен източник Кенет Къртис има нужда от специална закрила? Ние никога не сме ти обещавали търговска закрила, Кени. Не смятам, че на света има някаква институция, било финансова, било друга, която може да си позволи това. И да оцелее.

— Върви да го духаш! — Къртис направи няколко крачки към Донъхю, приведен напред, подпирайки се като горила с огромните си длани на импозантната банкетна маса. Но Донъхю кротко се усмихваше под мустак и не се помръдна. — Аз мога да срина скапаната ти служба с един пръст, ясно ли ти е? — изкрещя Кени Кей.

— Скъпи приятелю, никога не съм се съмнявал в това.

— Аз храня ония хубавци, които ти плащат заплатата. Те идват при мен да ги повозя на яхтата си. Момичета. Черен хайвер. Шампанско. Като наближат избори, ме молят за някоя службичка. Служебни коли, пари, секретарки с големи цици. Аз имам бизнес с корпорации, дето изкарват десет пъти повече пари, отколкото твоята организация харчи за една година. Ако им разкажа всичко, дето го знам, с теб е свършено. Така че върви да го духаш, Донъхю!

— Ти също, Къртис, ти също — промърмори уморено Донъхю като човек, който не за пръв път слуша всичко това, което си беше самата истина.

В същото време обаче мозъкът му на оперативен работник трескаво разсъждаваше каква ли би могла да бъде причината за тази истерия и накъде ли щеше да избие. Къртис бе изпадал в подобни пристъпи на ярост и в миналото; Донъхю не помнеше вече колко пъти бе седял кротко на същото канапе в очакване бурята да премине или — в случай че обидите на Кени Кей минаваха всякаква мярка — се бе оттеглял тихомълком от стаята, докато оня го досрамееше и пратеше да го повикат, за да му се извини, понякога с помощта на някоя и друга крокодилска сълза. Но тази вечер Донъхю имаше чувството, че къщата е заредена с експлозив и всеки момент ще хвръкне във въздуха. Спомни си настойчивия поглед на Дъг Крик при портала, пресилената почтителност, с която го беше поздравил: „Добър вееечер, мистър Донъхю, как сте, сър, незабавно ще доложа на шефа!“ Сега той се вслушваше с нарастващо безпокойство в мъртвешката тишина, която се възцаряваше в стаята след всеки крясък на Къртис.

Силуетите на двама израелци от охраната преминаха бавно покрай панорамния прозорец, повели бясно дърпащи се кучета. Моравата беше осеяна с огромни жълти евкалиптови дървета. Сред надвисналите им клони скачаха черно-бели декоративни маймунки, при вида на които кучетата яростно лаеха и се опитваха да се изтръгнат от каишките си. Напояваната с езерна вода трева беше свежа и мека като кадифе.

— Твоите разбойници му плащат! — внезапно каза Къртис, удари обвинително с юмрук по масата и понижи глас за по-голям драматизъм. — Куейл е ваш човек! Изпълнява ваши нареждания, понеже целта ви е да ме прецакате. Така ли е?

Донъхю се усмихна многозначително.

— Така си е, Кени — каза сговорчиво той. — Колкото и налудничаво да звучи, позна. Направо удари в десетката.

— Защо ми причинявате това? Имам право да знам! Аз съм сър Кенет Къртис, по дяволите! Само миналата година съм дал половин милион лири дарения за партията ти. Снасям ви — на вас, на шибаното британско разузнаване — безценна информация, чисто злато. Правил съм ти — доброволно! — определени услуги с твърде деликатен характер. Аз съм…

— Кени — прекъсна го тихо Донъхю, — млъкни, ако обичаш! Не пред прислугата. Сега ме чуй. За какво ни е на нас да насърчаваме Джъстин Куейл да те будалка? Какво печелим ние от това? За какво й е на моята служба, дето и без това е затънала до гуша в работа, както винаги да опира пешкира за всичко в Уайтхол, за какъв дявол ни е сами да се прецакваме, като се лишим от един безценен капитал като Кени Кей?!

— Защото вие провалихте целия ми живот, затова! Защото вие сте казали на банките в Ситито да си поискат заемите. Десет хиляди работни места в Англия са под заплаха, ама на кого му пука, нали въпросът е да се подложи крак на Кени Кей. Понеже вие сте предупредили вашите политически приятелчета да си измият ръцете, защото аз и без това съм обречен. Така ли е? Така ли е? Питам те, така ли е?!

Мозъкът на Донъхю светкавично отся информацията от въпроса. „Банките са си поискали заемите от Къртис? Дали знаят в Лондон? И ако знаят, тогава защо Роджър не ме предупреди, за бога?“

— Много съжалявам, Кени? Кога стана това?

— Какво значение има кога, по дяволите! Днес. Следобед. По телефона и с факс. Уведомяват ме по телефона, пращат ми и факс за по-сигурно, а ако случайно не видя факса, оригиналът пристига след три дни по пощата.

Сигурно в Лондон знаят, помисли си Донъхю. Но ако знаят, защо ме държат на тъмно? Да се изясни!

— Банките дадоха ли ти някакво обяснение за решението си, Кени? — попита загрижено той.

— Сериозна загриженост за нарушения на търговската етика е главната причина, която ми изтъкнаха. Какви нарушения бе? Каква етика, по дяволите?! Какво разбират те от етика? Освен това загубата на пазарно доверие ги тревожела. Ами че кой я причини тая загуба на доверие? Те самите! Тревожни слухове се били появили. Майната им! Не ми е за пръв път.

— А твоите политически приятели, дето уж си измиват ръцете? Тези, дето уж сме ги предупредили, само дето не сме?

— Обади ми се някакъв мухльо от Даунинг Стрийт десет, уж от името на… и тъй нататък. Били вечно благодарни и прочие, но в днешно време трябвало да се правим на по-големи светци от папата, ето защо те ми връщат обратно щедрите дарения, направени на партията им, до каква сметка да ви ги преведем, моля, защото колкото по-бързо се заличат от нашите сметки, толкоз по-добре, и нека просто забравим за случилото се, а? Знаеш ли къде е той сега? Къде е бил преди две вечери и с кого се е срещал? — Донъхю примигна, потърси се и почти мигновено се досети, че Къртис говори вече не за обитателя на Даунинг Стрийт 10, а за Джъстин Куейл. — В Канада. В Саскечуан, неговата мамка! — изпуфтя Кени Кей в отговор на собствения си въпрос.

— И какво е правил там? — попита Донъхю, озадачен не толкова от факта, че Джъстин е могъл да стигне до Канада, а от лекотата, с която Къртис го бе проследил.

— Ходил е в някакъв университет. При някаква жена. Научен работник, представи си. Която си наумила, че трябва да разправя наляво и надясно как моето лекарство убива хора, което при това е в нарушение на договора й. Куейл я открил и се набутал под полата й. Само месец след смъртта на жена си. — Той извиси глас, сякаш се готвеше отново да избухне. — С фалшив паспорт, мамицата му! Кой му го е дал? Вие сте му го дали! Плащал навсякъде в брой. Кой му дава пари? Вие, жалки негодници. Всеки път, когато моите хора го засекат, той им се изплъзва като змиорка. Кой го е научил на тия номера? Пак вие!

— Не, Кени. Не сме ние. И по трите пункта. — Моите хора, помисли си той. Не вашите. Моите.

Къртис се напомпваше вътрешно за поредната серия крясъци. Те не закъсняха.

— Тогава защо му е притрябвало, ако ми позволиш да те запитам, на оня поплювко мистър Портър Колъридж да подава неточна и клеветническа информация на властите относно моята фирма и моето лекарство, та чак да заплашва да се обърне към пресата, ако не бъде предприета пълна и безпристрастна проверка от нашите господари и повелители, ония откачалки в Брюксел? И защо, по дяволите, твоите смотаняци допускат това, нещо повече, насърчават тоя никаквец да си разиграва коня?!

А ти откъде знаеш всичко това? — мълчаливо се питаше Донъхю. Защото дори изпечен и безскрупулен мошеник като Къртис не би трябвало да е в състояние да сложи косматите си лапи върху тази информация, тъй като тя му бе изпратена лично на него, на Донъхю, в шифрован и строго секретен вид само преди осем часа по специалния канал на службата. И все пак той бе успял да го стори — но как?! След като си зададе този въпрос, Донъхю, като истински професионалист, се зае да търси отговора. Той се усмихна с подкупващата си усмивка, този път искрено доволен, че на света все още бяха останали някои нещица, дето е почтено да се вършат между приятели.

— Разбира се — каза той. — Старият Бърнард Пелегрин ти е снесъл информацията. Много доблестно от негова страна. И тъкмо навреме. Предполагам, че при подходящ случай и аз бих сторил същото. Винаги съм имал слабост към Бърнард.

Без да изпуска зачервеното лице на Къртис от усмихнатия си поглед, Донъхю видя как отначало чертите му изразиха колебание, после се изкривиха в презрителна гримаса.

— Тоя жалък педал ли бе? Че аз му нямам вяра да си изпикае кучето в парка! Аз да му пазя такова топло местенце, след като се пенсионира, а той досега да не си е мръднал пръста да ме защити. Искаш ли? — запита Къртис, като му навря в лицето гарафа с коняк.

— Не мога, братко. По нареждане на доктора.

— Казвам ти, върви при моя доктор. Дъг не ти ли даде адреса му? Кабинетът му е в Кейптаун, ей го къде е! Ще ти уредя самолет. Абе направо вземи гълфстрийма.

— Малко ми е късно за смяна на конете, но ти благодаря, Кени.

— Никога не е късно.

Значи е Пелегрин, каза си Донъхю, потвърждавайки едно свое старо подозрение, докато наблюдаваше как Кени Кей си налива поредната смъртоносна доза от гарафата. Все пак поне някои неща са сигурни при теб, старче. Едното от тях е, че така и не се научи да лъжеш.

Преди пет години, тласкани от желание да свършат нещо полезно, бездетните Донъхю бяха отишли на гости на един беден африкански фермер в глухата провинция, който в свободното си време се опитваше да основе мрежа от детски футболни отбори. Единственият му проблем бяха парите: за камион, с който да кара децата на мачове, за екипи и други скъпоценни атрибути на спортната чест. Мод наскоро бе получила неголямо наследство, а след това Донъхю бе осребрил застрахователната си полица. Преди да се върнат в Найроби, двамата бяха обещали на фермера всичките тия пари, които да му бъдат изплащани на вноски през следващите пет години, и Донъхю се чувстваше по-щастлив отвсякога. Съжаляваше единствено, че бе отделил толкова малка част от живота си на детския футбол и толкова голяма на шпионажа. Странно защо се сети за това, докато наблюдаваше как Къртис полага масивното си тяло в тиковото кресло, кимайки с глава и намигайки като някой добър дядо. Твоят приказен чар вече не ми действа, приятелю, каза си той.

— Аз самият прескочих до Хараре преди няколко дни — хитро се изповяда Къртис, като се плесна с длани по коленете и се наведе напред за по-голяма интимност. — Оня тъп пуяк Мугабе си е назначил нов министър на инфраструктурата. Перспективно момче, ако питаш мен. Чел ли си нещо за него, Тим?

— Всъщност, да.

— Млад момък. Ще ти хареса. Помага ни при едно проектче, което сме започнали там. Много си пада по бакшишите. Направо ще ти отхапе ръката. Помислих си, че тази информация ще ти свърши работа. В миналото ни е вършила, нали тъй? Един момък, който приема бакшиши от Кени Кей, няма да откаже и на правителството на Нейно величество, нали тъй?

— Тъй, тъй. Благодаря. Добра идея. Ще предам където трябва.

Още кимане с глава и дяволито подмигване, придружено с голяма глътка коняк.

— Знаеш ли оня, новия небостъргач, дето аз го построих до магистралата Ухуру?

— Да, много е хубав.

— Миналата седмица го продадох на един руснак. Дъг вика, че бил някаква клечка в руската мафия. При това доста голяма клечка, както изглежда, а не някой дребосък от тия, дето само знаят да се перчат. Чувам, че подготвял голяма сделка за дрога с корейците. — Той се облегна назад в креслото и се загледа в Донъхю със загриженото изражение на стар приятел. — Ей, Тим! Какво ти става, изглеждаш ми нещо отпаднал.

— Нищо ми няма. Понякога ми прималява.

— От химиотерапията е. Казах ти да идеш при моя доктор, ама като не щеш… Как е Мод?

— Мод е добре, благодаря.

— Вземи яхтата. Поотпуснете се малко, само двамцата. Говори с Дъг.

— Благодаря ти още веднъж, Кени, но не желая да се афиширам прекалено, ако разбираш какво искам да ти кажа.

Кени Кей въздъхна дълбоко, едрата му ръка падна като отсечена надолу и го плесна по хълбока; имаше вид, сякаш отново се готви да избухне. Той не прощаваше на онези, които дръзваха да отхвърлят щедростта му.

— Ти май нещо почваш да страниш от мен, а, Тим? Май моята компания не ти понася? Да не се гласиш и ти да ми обърнеш гръб като тия сополиви банкерчета?

— Разбира се, че не.

— Внимавай. От това само ти ще пострадаш. Та ти разправях за оня руснак. Слушай сега. Знаеш ли какво си е сдиплил тоя хубостник за черни дни? Показал го е на Дъг.

— Целият съм в слух, Кени.

— Аз построих подземие на небостъргача. Това днес почти никой не го прави, но аз си рекох, хайде, да има, за паркинг или нещо такова. Здравата се изръсих, ама аз съм си такъв. Четиристотин места за паркиране за двеста апартамента. А този руснак, ще ти кажа името му, да вземе на всяко място да набута по един бял камион със знака на ООН. Чисто нови, така казал на Дъг. Изпаднали от кораба на път за Сомалия. Та той иска да ги пласира. — Кени разпери ръце, смаян от собствения си разказ. — Представяш ли си? Руската мафия пласира камиони на ООН. И то на мен! Знаеш ли какво е искал от Дъг?

— Казвай.

— Да му ги внесе. От Найроби за Найроби. Той щял да ги пребоядиса, а от нас се иска само да оправим работата с митниците и да впишем камионите в нашите документи за внос, на партиди по няколко. Ако това не е организирана престъпност, здраве му кажи. Някакъв руски мошеник да краде от ООН посред бял ден, и то тук, в Найроби. Това си е направо анархия! А аз не обичам анархията. Затова ти снасям тази информация. Без пари, ей така. Гратис. С комплиментите на Кени Кей. Кажи им, че нищо не ти искам в замяна.

— Те ще изпаднат в екстаз.

— Искам тоя тип да бъде спрян, Тим. На място. Още сега.

— Колъридж или Куейл?

— И двамата. Искам Колъридж да престане да рови, искам оня тъп доклад на оная Куейл да се загуби…

Господи, този човек и това знае, помисли си Донъхю.

— А аз мислех, че Пелегрин вече ти го е загубил — оплака се той, намръщен като старец, който се бои, че му изневерява паметта.

— Остави Бърнард на мира! Той не ми е приятел и никога няма да бъде. Искам да кажеш на твоя мистър Куейл, че ако продължава да ми се мотае в краката, и господ не може да го спаси, защото той не играе вече само срещу мен, а срещу целия свят! Разбра ли? Щяха да му видят сметката още в Германия, ако не се бях застъпил за него. Чуваш ли какво ти разправям?

— Чувам те, Кени. Ще предам където трябва. Само това мога да ти обещая.

С мечешка пъргавина Къртис скочи от креслото и се понесе из стаята.

— Аз съм патриот! — изкрещя той. — Можеш ли да го отречеш, Донъхю? Аз съм патриот, мамицата му!

— Разбира се, че си патриот, Кени.

— Повтори. Аз съм патриот.

— Ти си патриот. Ти си Джон Бул, Уинстън Чърчил. Какво още искаш да кажа?

— Дай ми един пример за моя патриотизъм. Примери — колкото щеш. Дай ми само един пример, най-добрия, за който се сещаш. Веднага!

Накъде бие тоя? Донъхю все пак му даде пример:

— Ами, да вземем оная история в Сиера Леоне, миналата година…

— Разкажи ми я. Хайде де. Разказвай!

— Наш клиент искал оръжие и муниции, без да се споменават имена…

— Е, и?

— Та ние купихме оръжието…

— Аз купих оръжието, неговата мамица!

— Ти купи оръжието с наши пари. Ние ти осигурихме фалшив сертификат за краен потребител, в който пишеше, че е предназначено за Сингапур…

— Забравяш проклетия кораб!

— „Трите пчели“ наеха четирийсет хиляди тонен товарен кораб и натовариха оръжието. Корабът се изгуби някъде в мъглата…

— Искаш да кажеш, уж се загуби!

— … и трябваше да хвърли котва в едно малко пристанище близо до Фрийтаун, където нашият клиент и хората му чакаха да разтоварят пушките.

— А не бях длъжен да го правя, нали така? Можех да се откажа. Можех да ви река: „Бъркате ме с някого, сигурно търсите съседа!“ Но помогнах. Направих го от любов към родината, мамицата му! Понеже съм патриот! — Той понижи заговорнически глас: — Добре. Слушай сега какво искам от теб и от твоята служба. — Той крачеше из стаята и издаваше заповедите си с къси, отсечени изречения: — Искам човек от твоята служба, не от Форин Офис, те са едни посерковци, да иде лично в банките. И във всяка банка да намери — записвай си, ако трябва — по един истински патриот англичанин, може и англичанка. Слушай ме внимателно, защото ще трябва да им го предаваш дума по дума веднага щом се прибереш вкъщи довечера. — Къртис говореше с пророческия си глас. Леко фалцетен, леко разтреперан от вълнение, истински народен милионер.

— Слушам те най-внимателно — увери го Донъхю.

— Добре. Та значи каните ги всички заедно. Тия истински английски патриоти. Или патриотки. Събирате ги в някоя уютна зала с ламперии някъде в Ситито. Вие ги знаете тия места. И им казвате най-официално, в качеството си на Британски тайни служби, нещо от рода на: „Дами и господа! Оставете Кени Кей на мира. Няма да ви обясняваме защо. Просто го оставете на мира в името на короната. Кени Кей служи вярно на родината си, няма да ви обясняваме точно как, но той й служи и ще продължава да й служи. Дайте му три месеца отсрочка по дълговете, и ще направите голяма услуга на Англия, както вярно й служи Кени Кей.“ И те ще ви послушат. Ако един каже „да“, и останалите ще кажат „да“, защото са овце. И другите банки ще ги последват, защото и те са овце.

Донъхю никога не беше предполагал, че може да му стане жал за Къртис. Но сега изпита именно това чувство.

— Ще им предам, Кени. Бедата е там, че ние нямаме чак такава власт. Ако я имахме, отдавна да са ни разформировали.

Ефектът от тези думи беше много по-драстичен, отколкото бе очаквал. Къртис започна да крещи, крясъците му отекваха под дървения гредоред. Грамадните му ръце в бели ръкави се бяха вдигнали високо над главата като на свещенодействащ езически жрец. Стаята се тресеше от тътена на гърления му тираничен глас.

— Свършено е с теб, Донъхю! Ти си мислиш, че държавите управляват света. Върни се в неделното училище! Сега песента е „Бог да пази многонационалните компании“, ако случайно не си чул. Бих те помолил да предадеш още нещо на мистър Колъридж и на мистър Куейл, и на всички, дето си ги строил срещу мен. Кени Кей обича Африка. — С широк замах на цялата горна половина на тялото си той обгърна панорамния прозорец и езерото, обляно в мека лунна светлина. — И тая любов му е в кръвта, неговата мамица! Освен това Кени Кей обича лекарството си. Господ е създал Кени Кей, за да даде това лекарство в ръцете на всеки африканец, мъж, жена, дете, който има нужда от него. И той няма да се откаже да го направи, така че майната ви на всички! И ако някой се опита да застане на пътя на науката, сам си е виновен. Аз не мога повече да ги удържам тия момчета, нито пък ти можеш да ги удържиш. Защото това лекарство е изпитано от начало до край от най-добрите умове, които могат да се купят с пари, без изключение. И нито един от тях — гласът му се извиси в кресчендо на истерична заплаха, — нито един от тях никога не е казал дума против него. А сега се разкарай.

Докато Донъхю изпълняваше последната учтива покана, около него започнаха да се раздвижват сенки, да се чува хор от човешки гласове и лай на кучета; внезапно всички телефони в къщата зазвъняха.

След като напусна дома на Къртис, Донъхю се спря сред чистия нощен въздух, сякаш очакваше шумовете и миризмите на Африка да отмият мръсотията от него. Както винаги беше невъоръжен. Разкъсани облаци забулваха звездите. Под ярката светлина на охранителните прожектори акациевите дървета бяха като изрязани от жълта хартия. Той дочу писък на нощна птица и далечен рев на зебра. Огледа се, като задържаше погледа си най-вече върху неосветените места. Къщата беше построена върху издигната тераса, зад нея беше езерото, а пред нея — асфалтиран участък, който на лунната светлина приличаше на дълбок кратер. Колата му беше в центъра на асфалта. По навик той я беше паркирал далеч от всякаква растителност. Стори му се, че вижда движеща се сянка, и замръзна на място. Странно, мислите му се бяха насочили към Джъстин. Ако Къртис бе прав и Джъстин за толкова кратко време е бил засичан в Италия, Германия и Канада, при това пътувайки с фалшив паспорт, то това беше някакъв нов, непознат Джъстин, за чието съществуване той бе разбрал едва през последните седмици — единак, който се подчинява само на себе си; ранен и озлобен човек, обладан от единствената цел да разкрие докрай това, което в предишния си живот бе помогнал да бъде прикривано. Ако това беше истинският Джъстин и ако наистина си беше поставил такава цел, какво по-подходящо място да започне търсенето от крайезерната резиденция на сър Кенет Къртис, вносител и дистрибутор на „моето лекарство“?

Донъхю понечи да направи крачка към колата, но чу тих шум в непосредствена близост и застина, после едва чуто положи вдигнатия си крак на асфалта. На каква игра играем, Джъстин? На криеница? Това ти ли си или някоя декоративна маймунка? Следващият звук се чу съвсем ясно зад гърба му — беше стъпка. На човек или на звяр? Донъхю вдигна десния си лакът в самозащита и с мъка сподавил желанието да прошепне името на Джъстин, се извърна; на четири крачки от себе си видя Дъг Крик, който демонстративно държеше ръцете си отпуснати отстрани на тялото. Ръцете му бяха празни. Дъг беше едър мъж, на ръст колкото Донъхю, но наполовина на годините му, с широко бледо лице, руси коси и приятна, макар и леко женствена усмивка.

— Здрасти, Дъг — каза Донъхю. — Как я караш?

— Много добре, сър, надявам се, че и вие.

— Мога ли да ти услужа с нещо?

— Да, сър. Ще ви помоля да тръгнете по главния път, после завийте към Найроби и като стигнете до разклона за националния парк „Хелс Гейт“, отбийте там. Паркът е затворил преди около час. Пътят е неосветен. Аз ще ви чакам там след десет минути.

Донъхю подкара колата си по алеята с бугенвилии към портала на фермата, където пазачът насочи фенерче в лицето му, а после и вътре в колата, сякаш се боеше, че може да е задигнал някоя леопардова кожа от къщата. На екрана на телевизора източните бойни изкуства бяха отстъпили място на непрофесионално заснета порнография. Той бавно изкара колата на шосето, като се оглеждаше за хора и животни. Закачулени туземци клечаха или лежаха от двете страни на пътя. Самотни пешеходци с дълги тояги вдигаха бавно ръка за поздрав или на шега се преструваха, че ще се хвърлят под колелата. Той продължи напред, докато видя елегантната табелка на разклона за националния парк. Там спря, угаси фаровете и зачака. Зад него спря кола. Той отключи вратата откъм мястото до шофьора и я отвори на около една педя, за да светне лампичката. По небето нямаше нито облаци, нито луна. През предното стъкло на колата се виждаха ярки звезди. Донъхю различи съзвездията Телец и Близнаци, после и Рак. Крик се вмъкна на седалката до него и затръшна вратата; в колата настана пълен мрак.

— Шефът е отчаян, сър. Не съм го виждал така от… всъщност никога — каза Крик.

— Вярвам ти, Дъг.

— Нещо е започнал да изперква, между нас казано.

— Предполагам, че е напрегнат — съчувствено каза Донъхю.

— Цял ден седя в централата и го свързвам. Първо лондонските банки, после Базел, после отново банките; разни финансови фирми, за които не е и чувал, му предлагат заеми при четирийсет процента месечна капитализирана лихва; накрая и глутницата плъхове, както им вика — политиците де. Човек не може да се сдържи и дава ухо, нали така? — Майка с дете на ръце плахо подраска по предното стъкло с тънката си като клечка ръка; Донъхю свали прозореца и й подаде сгъната банкнота от двайсет шилинга. — Ипотекирал е къщите си в Париж, Рим и Лондон, вече плаща наем за собствения си дом в Сътън Плейс, Ню Йорк. Търси купувач за тъпия си футболен отбор, но кой глупак ще се излъже? Днес помоли своя приятел от „Креди Сюис“ за двайсет и пет милиона долара, обеща да му върне трийсет в понеделник. Освен това КВХ го дърпат за неизплатени суми по договорите. Ако не им плати, ще му вземат компанията.

До прозореца се бяха събрали три човешки фигури — семейство бежанци, дошли отнякъде, тръгнали за никъде.

— Да ги опухам ли, сър? — попита Крик и посегна към дръжката на вратата.

— Няма да правиш нищо подобно — рязко му нареди Донъхю. Той запали двигателя и бавно премести колата, докато Крик продължаваше да говори.

— Той нищо не прави, само им крещи. Направо да ти е жал да го гледаш. КВХ не му щат парите. Те искат да му отнемат бизнеса, както знаехме всички още отначало, с изключение на него. Не знам докъде ще стигне, като почнат трусовете.

— Съжалявам, Дъг. Аз все си мислех, че вие двамата с Кени сте като баща и син.

— И аз, сър. Признавам, че не ми беше никак лесно да взема решение да ви заговоря. Аз не съм някой двуличник, нали така?

Групичка изгонени от стадото мъжки газели се бяха събрали край шосето и ги гледаха с любопитство.

— Какво искаш от мен, Дъг? — запита Донъхю.

— Мислех си дали няма да се намери някаква работа за мен, сър. Нещо неофициално, ако трябва някой да бъде проследен или посетен. Или ако потрябват някакви специални документи. — Донъхю слушаше не особено впечатлен. — Освен това имам един приятел. От службата в Ирландия. Живее в Хараре, аз там не стъпвам.

— Е, и какво?

— Ами опитали се да го наемат. Той е на свободна практика, така да се каже.

— Да го наемат за какво?

— Някакви хора, приятели на негови приятели от Европа, му предложили много мангизи да затвори устата на някаква бяла жена и нейния чернокож приятел горе, край Туркана. Много спешно, от днес за вчера. Тръгване вечерта, пращат му кола.

Донъхю отби в банкета и отново спря.

— Дата?

— Два дни преди убийството на Теса.

— Приел ли е поръчката?

— Разбира се, че не, сър.

— Защо?

— Не е такъв тип. Първо, не посяга на жени. Бил се е в Руанда, в Конго, стига му. Повече не докосва жена.

— Какво е направил тогава?

— Посъветвал ги да говорят с други хора, които не са толкова придирчиви.

— Кои са тия други хора?

— Не казва, мистър Донъхю. Пък и да искаше да каже, аз нямаше да го слушам. Някои неща са твърде опасни, по-добре да не ги знаеш.

— Май нямаш кой знае какво да предложиш.

— Е, той е готов да опише ситуацията в по-широки параметри, ако разбирате какво искам да кажа.

— Не разбирам. Аз купувам дати, имена и места. На дребно. Срещу пари в плик. Не ме интересуват широките параметри.

— Аз мисля, че ако махнем терминологията, той просто иска да каже следното: бихте ли желали да закупите историята за това, което се случи с доктор Блум, включително карта на местността? Само че моят приятел много обича да пише, та той е съставил подробно описание на събитията около езерото Туркана в частта, отнасяща се до доктора, така както са му предадени от неговите познати. Специално за вас при условие, че получи добра цена.

Около колата се бе събрала нова групичка нощни скитници, предвождани от възрастен мъж с дамска шапка с широка периферия и копринена панделка.

— Струва ми се, че това са пълни глупости.

— Не са глупости, сър, това е самата истина. Знам, че е истина.

Донъхю потръпна. Знаеш ли? — помисли си той. Откъде знаеш? Или твоят приятел от Ирландия се казва Дъг Крик?

— Къде е? Описанието на събитията, дето уж го е написал?

— Ще кажа само, че е подръка, сър.

— Ще бъда в билярдната на хотел „Серена“ утре по обяд за около двайсет минути.

— Моят приятел очаква да получи петдесет бона, мистър Донъхю.

— Ще ти кажа колко ще получи, след като видя стоката.

Донъхю шофира цял час, като се мъчеше да избегне дупките по пътя, без да намалява скоростта. Един чакал се стрелна пред фаровете му на път за резервата. Група жени от фермата за цветя наблизо му махнаха на автостоп, но този път той не спря. Дори когато минаваше покрай собствената си къща, той отказа да намали, а продължи право към Британската мисия. Езерната сьомга щеше да почака до утре сутринта.

21.

— Санди Удроу! — провикна се Глория сериозно-закачливо, кокетно изправена, с ръце на кръста, издокарана в новия си пухкав пеньоар. — Крайно време е да развееш знамето.

Тя бе станала рано тази сутрин и дълго се реса с четката за коса, докато той се бръснеше. Момчетата бяха изпроводени на училище с шофьора, после тя му приготви яйца с бекон — нещо забранено по принцип, но от време на време всяко момиче има право да поглези мъжлето си. Сега тя говореше с тона си на училищна директорка, шеговито строг и назидателен, макар тази подробност отначало да убягна на съпруга й, заровен както всяка сутрин в купищата местни вестници.

— Знамето се вдига чак в понеделник, скъпа — отвърна разсеяно Удроу, докато преживяше бекона. — Милдред специално се обади в Протокола. Заради Теса Куейл знамето ще стои свалено на половин пилон по-дълго, отколкото за някой член на кралското семейство.

— Не ти говоря за това знаме, глупчо! — възкликна Глория, отмести вестниците извън обсега му и ги подреди естетично върху масичката под акварелите. — Удобно ли си седнал? Слушай тогава. Искам да направим един страхотен, суперкупон, който да повдигне духа на всички ни, включително и твоя. Крайно време е, Санди. Наистина. Крайно време е всички да си кажем един на друг: „Е, добре. Станалото — станало. Много жалко. Но животът продължава.“ Същото, ама абсолютно същото би направила и Теса. Един жизненоважен въпрос, скъпи. Каква е поверителната версия? Кога се връщат Портърови? — Портърови, също като Сандиеви или Еленини. Така се говори за хората, които са ни приятни.

Удроу внимателно разположи правоъгълно парче от пърженото яйце върху препечената си филийка.

— Мистър и мисис Портър Колъридж са си взели удължен домашен отпуск, докато настанят дъщеря си Роузи в специално училище — каза той, цитирайки въображаем говорител на семейството. — Поверителни версии няма. Това е единствената версия.

Само че и единствената версия въпреки привидното спокойствие на Санди Удроу явно доста го вълнуваше. Какво, по дяволите, бе намислил Колъридж? Защо това пълно затишие? Добре, излязъл човекът в домашен отпуск, да е жив и здрав. Но дори един шеф на мисия в домашен отпуск има край себе си телефон, електронна поща, адрес. Домъчнее му за работата и вземе, че се обади на заместника си или на личния си секретар, дори по най-дребен повод — какво правят слугите, как е градината, кучето, как се оправяте там без мен? А пък от Колъридж, след внезапното му отпътуване, ни вопъл, ни стон. А щом Удроу вдигнеше телефона до Лондон, уж да запита нещо невинно, а пък всъщност да подразбере намеренията, желанията и мечтите му, всеки път удряше на камък. Колъридж бил „на заседание на кабинета“, му каза някакъв младок от Африканския отдел. Колъридж участвал в „работна среща на министерско ниво“, обясни един сатрап в кабинета на заместник-министъра.

А и Бърнард Пелегрин, когато Удроу най-после го откри по шифрования телефон на бюрото на Колъридж, беше също толкова весело-безгрижен като и останалите.

— Малко кадрово объркване — обясни загадъчно той. — Премиерът иска доклад, значи преди това министърът иска доклад и изведнъж всички искат доклад. Все вкусът на Африка им е в устата. Нищо ново под слънцето.

— Все пак връща ли се Портър, или не, Бърнард? Разбери, това напрежение ще ни довърши. Всички.

— И да се връща, аз последен ще разбера, старче. — Кратка пауза. — Сам ли си?

— Да.

— Оная мръсница Милдред да не е залепила ухо за ключалката?

Удроу погледна към затворената врата, която делеше кабинета от стаята на секретаря, и понижи глас:

— Не.

— Помниш ли оня дебел плик, дето ми го изпрати неотдавна? Двайсетина страници, авторът от женски пол?

Стомахът на Удроу се преобърна. Устройствата против подслушване може да вършат работа срещу външни лица, но дали вършат работа срещу нас самите?

— Е, и какво?

— Ако питаш мен… най-добре би било… искам да кажа, идеалното решение на проблема би било, ако този плик въобще не се е получавал. Загубил се е някъде по пощата. Става ли?

— Ти говориш от свое име, Бърнард. Аз не мога да говоря вместо теб. Ако не си го получил, това си е твоя работа. Но аз ти го изпратих. Само това мога да кажа.

— Да предположим обаче, че не си ми го пращал, старче. Да предположим, че това никога не е било. Нищо не е било написано, нищо не е било изпращано. Това устройва ли те? — Гласът беше абсолютно спокоен.

— Не. Не е възможно. Не става, Бърнард.

— А защо? — Гласът изразяваше интерес, но в никаква степен не и смущение.

— Пратих ти го с дипломатическа поща. Заведено е с изходящ номер. Лично до теб. Куриерите се подписаха срещу него. Уведомих по въпроса и… — За малко да каже Скотланд Ярд, но се сети навреме: — Хората, които бяха тук. Длъжен бях. Когато разговаряха с мен, те вече познаваха в общи линии ситуацията. — Ядоса се сам на себе си, че толкова го е страх. — Казах ти, че съм им казал. Бърнард, нещо разплита ли се там? Плашиш ме, честна дума. Бях останал с впечатление, че цялата история е приключила.

— Няма нищо, старче. Успокой се. Такива неща стават от време на време. Малко паста за зъби е излязла от тубата, ще я вкараме обратно. Кой казва, че не може да стане? Става всеки ден. Съпругата добре ли е?

— Глория е добре.

— Дечицата?

— И те.

— Много поздрави от всички ни.

— Значи решаваме, че купонът ще бъде направо супер — тъкмо възкликваше въодушевено Глория.

— Да-да, много добре — каза Удроу и давайки си малко време, за да улови нишката на разговора им, се пресегна за хапчетата, които тя го караше да пие всяка сутрин: три таблетки естествени ензими за храносмилане, една капсула рибено масло и половин аспирин.

— Знам, че мразиш да танцуваш, но това не е по твоя вина. Майка ти е виновна — продължи мило Глория. — Няма да позволявам на Елена да се меси повече, особено сега, след онова просташко събиране у тях. Само ще я информирам.

— А, така ли? Хубаво. Значи вие се целунахте и сдобрихте вече. Не знаех.

Глория прехапа устни. Споменът за събирането у Еленини временно помрачи слънчевото й настроение.

— Аз имам приятелки, Санди — изхленчи тя. — Просто имам нужда от тях, да ти кажа честно. Толкова съм самотна иначе, като те няма по цели дни. А с приятелките можем да се посмеем, да си побъбрим, да си направим по някоя услуга. Е, понякога се поскарваме, но после пак се сдобряваме. С приятелките е така. Пожелавам ти и ти да си намериш приятели. От сърце ти го желая.

— Аз имам теб, скъпа! — галантно каза Удроу, като я прегърна за довиждане.

Глория се захвана за работа с цялата енергия и всеотдайност, която бе вложила преди това в погребението на Теса. Тя сформира инициативен комитет от съпруги и служителки на мисията с достатъчно нисък ранг, за да не могат да й се противят. На първо място Гита — един избор, за който се поздрави, защото тъкмо Гита бе станала неволно повод за скарването й с Елена и за ужасната сцена, която последва. Споменът за тази сцена щеше да я преследва, докато е жива.

Партито на Елена бе минало вече — и то в известен смисъл, трябва да се признае, успешно. А пък Санди, както е известно, бе привърженик на това, на танцови забави семейните двойки да се разделят и поотделно да обикалят из стаята. На парти, обичаше да казва той, се прави най-добрата дипломация. И това си беше самата истина. Въпросната вечер Санди беше извънредно чаровен. Нищо, че през по-голямата част от времето те двамата почти не успяха да се видят, освен дето няколко пъти си махнаха с ръка от разстояние и размениха по някое и друго „Ехей!“ на дансинга. Което си беше напълно в реда на нещата, макар че на Глория й се искаше поне веднъж да изтанцуват някое парче заедно, макар и един най-обикновен фокстрот, колкото Санди да хване ритъма. Извън това Глория нямаше почти никакви забележки относно партито, освен може би едно чисто приятелско пожелание към Елена да се поприкрива малко повече на нейната възраст, вместо да остави телесата си да се тресат по такъв ужасен начин… а също и ако можеше бразилският посланик да не си слага така ръката на задника й по време на самбата, но пък, както каза Санди после, те, латинците, са си такива…

Ето защо й дойде като гръм от ясно небе, когато на другата сутрин след партито — по време на което Глория не бе забелязала нищо нередно, ама нищичко, бога ми, а при това тя се смяташе за доста наблюдателна по принцип, — по време на сутрешното кафе в клуба „Мутайга“ онази Елена да вземе да се изпусне, така съвсем между другото, сякаш беше най-обикновена клюка, нещо напълно в реда на нещата, а не истинска бомба, предназначена да разбие целия й живот оттук нататък, Санди предната вечер така се бил усуквал на Гита Пиърсън (това бяха точните й думи), че бедната Гита се била оправдала с главоболие и си тръгнала преди всички — нещо, което според Елена било крайно егоистично от нейна страна, понеже, ако всички почнем да си тръгваме, когато някой се усуче около нас, тогава какъв е смисълът да се устройват празненства, не е ли така?

Отначало Глория си глътна езика. После отказа категорично да повярва на казаното. Какво й стана на тази Елена, моля ви се?! Усуквал й се бил, хайде де! Би ли могла да се изразяваш малко по-точно, Ел? Боя се, че съм ужасно нервирана. Не, няма нищо, моля ти се, говори! Ти вече го каза, сега продължавай, дай да чуем и останалото.

Ами например опипваше я, сопна й се Елена с преднамерено груб език, раздразнена от лицемерната скромност на Глория. Стискаше й циците. Притискаше оная си работа в слабините й през панталона. Какво очакваш да прави един мъж, когато сваля някоя мацка, жено?! Ти сигурно си единствената, дето не знае, че Санди Удроу е най-бесният нерез в тоя загубен град. Или си забравила как подтичваше толкова време около Теса с изплезен език, дори когато беше бременна в осмия месец!

Споменаването на Теса преля чашата. Глория отдавна бе приела за себе си, че Санди е бил съвсем безобидно увлечен по Теса, макар че той беше твърде принципен, за да даде воля на чувствата си. За свой срам тя действително бе попитала Гита тогава, но момичето бе отрекло да има нещо. Сега Елена не само бе разтворила заздравялата й рана, но и бе втрила сол в нея. Невярваща, смаяна, унизена и направо бясна, Глория се завтече към къщи, изгони слугите, изкомандва момчетата да си пишат домашните, заключи шкафа с напитките и мрачно зачака Санди да се върне от работа. Когато той най-после се прибра около осем вечерта, тя го сграбчи за ръката и го повлече по стълбището за прислугата към долния етаж.

— Какъв ти е проблемът, по дяволите? — оплака се той. — Искам един скоч.

— Ти си ми проблемът, Санди — озъби му се тя. — Този път без шикалкавене, ако обичаш. Без дипломатически увъртания, благодаря много. Без любезности. И двамата сме големи хора. Та така: имал ли си — да или не — интимна връзка с Теса Куейл? Предупреждавам те, Санди. Отлично те познавам. Ако ме лъжеш, веднага ще те хвана!

— Не — отвърна простичко той. — Не съм имал. Други въпроси?

— И не си бил влюбен в нея?

— Не.

Присъствие на духа под вражеския огън — същински бащичко. Не му мига окото. Такъв, какъвто Глория най-много го обичаше, ако трябваше да бъде честна със себе си. Един мъж, от когото знаеш точно какво да очакваш. Няма да й проговоря вече на оная никаквица Елена.

— А опита ли се да опипваш Гита Пиърсън, докато танцуваше с нея на партито у Елена — да или не?

— Не.

— Елена каза, че си се опитал.

— Елена плямпа каквото й дойде. Не й е за пръв път.

— Тя казва, че Гита си тръгнала разплакана, защото си й пускал ръце.

— Предполагам, че Елена се е надрискала от яд, задето не съм й пуснал на нея ръка.

Глория не бе очаквала такова честно, недвусмислено, почти безразсъдно отричане. Тя не приемаше изрази като „надрискала“ и съвсем наскоро беше отрязала джобните пари на Филип заради подобен израз, но Санди като нищо казваше истината.

— Случайно да си галил Гита, да си я опипвал, да си се натискал в нея? Казвай! — изкрещя тя и избухна в сълзи.

— Не — отвърна той за пореден път и пристъпи към нея, но тя яростно го отблъсна.

— Не ме докосвай! Остави ме! А не си ли искал да имаш връзка с нея?

— С коя от двете — Гита или Теса?

— С която и да е! И с двете! Какво значение има?!

— Да започнем с Теса тогава.

— Прави каквото знаеш!

— Ако под „връзка“ разбираш дали съм искал да легна с нея, подобна мисъл със сигурност ми е минавала, както бездруго би минала на повечето мъже с хетеросексуална ориентация. Гита ми се струва по-малко привлекателна, но младостта си има и своите предимства, така че същото може да се каже и за нея. Как го беше казал Джими Картър: „Аз извърших прелюбодеяние в сърцето си.“ Ето. Признах си. Сега развод ли искаш, или може да си налея моя скоч?

Към този момент Глория вече хлипаше безутешно, превита на две от изгарящ срам и омерзение, като молеше Санди да й прости, тъй като дори за нея бе станало ужасяващо ясно какво е сторила. Тя го бе обвинила във всички прегрешения, в които бе обвинявала себе си след онази вечер, когато Джъстин изчезна в мрака с куфарите си. Глория бе изляла върху него собственото си чувство на вина. Потресена, тя се опитваше да се обхване с ръце, сякаш да се защити, и с раздиран от ридания глас повтаряше: „Извинявай, Санди!“ или „Санди, моля те!“, или пък „Санди, прости ми, аз съм ужасна!“, докато се бореше да се изтръгне от прегръдките му. Само че Санди вече я бе хванал здраво през кръста и я влачеше нагоре по стълбите като някой добър домашен лекар, какъвто всъщност си беше. А когато стигнаха до малкия салон, тя му даде ключа от шкафа с напитките и той наля по едно порядъчно количество и за двамата.

И все пак оздравителният процес изискваше време. Такива чудовищни подозрения не се разпръскват просто така, за един ден, особено когато те повтарят други подозрения, които вече са били оставени да се разпръснат. Глория се замисли за някои случки от близкото минало, после от по-далечното. Паметта й, която доста често се самоизключваше, сега настояваше да върне и още веднъж да проанализира всички инциденти, които навремето бе отхвърлила като маловажни. В края на краищата Санди Удроу беше доста привлекателен мъж. Естествено беше жените да му се натискат. Той беше най-изисканата личност във всяка компания. А пък и малко невинен флирт не вреди. Само че паметта й в този момент отново включи и тя се замисли. Започна да си припомня разни жени от предишните мандати на Санди — партньорки на тенис, гледачки на момчетата, млади съпруги на подлежащи на повишение дипломати. Улови се, че изживява повторно всевъзможни пикници, нощни къпания, дори — тя потрепери от ужас — едно чисто голо нощно къпане на пияна глава в басейна на френския посланик в Аман, не че някой ни гледаше, но ние се разпищяхме и хукнахме да си търсим хавлиите…

Та на Глория й бяха нужни няколко дни, за да прости на Елена, и то не напълно. Ама пък Елена беше толкова нещастна, помисли си тя, когато великодушието в нея надделя. И как може да е щастлива с тоя ужасен грък, тоя грозен мъник, заради който се впуска във всякакви долнопробни връзки?

Ако не се брои това, другият важен проблем на Глория беше какво точно би трябвало да празнуват. Разбира се, редно беше да бъде някой специален ден — било то Ден на независимостта, Първи май или нещо подобно. Естествено, трябваше да бъде по-скоро, защото междувременно можеше Портърови да се върнат, а не това беше целта на Глория. Тя искаше Санди да бъде в центъра на вниманието. Важен предстоящ празник беше Денят на британската общност, но все пак не беше толкова скоро. Лично тя би предпочела да е Гергьовден, и хайде да убием тоя змей веднъж завинаги! Или пък Деня на Дюнкерк, че да направим един десант на плажа. Или пък някоя годишнина от битките при Ватерлоо или Трафалгар, или Ажанкур — все славни победи на британското оръжие, но за съжаление всички до една над французите, а пък французите, както бе отбелязала кисело Елена, имат най-добрите готвачи в града! Та понеже нито един от тези дни не беше подходящ, тя все пак се спря на Деня на общността.

Глория реши, че е дошло време да приведе в изпълнение своя грандиозен замисъл, заради който й бе нужна благословията на кабинета на върховния комисар. Майк Милдрен беше непредвидим. След като шест месеца бе делил апартамента си с една доста грозновата девица от Нова Зеландия, неотдавна той я бе заменил с красив млад италианец, за който се говореше, че по цял ден се изтягал край басейна в хотел „Норфък“. Тя подбра момента веднага след обяд, когато Милдрен минаваше за най-сговорчив, и му позвъни от клуба „Мутайга“, като мобилизира цялото си лукавство и се закле за нищо на света да не се изтърве да му каже Милдред по погрешка.

— Майк, Глория е на телефона. Как си? Имаш ли една минутка? Или може би две?

Което беше много мило и истински образец на смирение от нейна страна, защото в края на краищата Глория беше съпруга на временно изпълняващия длъжността върховен комисар, макар да не се казваше Вероника Колъридж. Да, Милдред имаше една минутка.

— Е, добре, Майк, ти може би си чул, че аз и още няколко съпруги от мисията сме намислили да организираме голям купон по случай Деня на общността. Санди положително е говорил с теб. Или не е?

— Още не, Глория, но със сигурност ще го направи. Както винаги на Санди за нищо не може да се разчита.

Още нетръгнал сутрин за работа, и вече всичко му щукнало из главата. А пък вечер, като се върне, дай му да се насмуче и да заспи.

— Както и да е, Майк, значи така, на първо място ни трябва една голяма тента. Колкото може по-голяма, с кухня отстрани. Ще поръчаме топъл бюфет, може на крак, но топла храна за гостите и първокласен местен оркестър. Не искам диджей като на Елениното парти, нито пък студена сьомга и закуски. Санди е заделил една доста тлъста сумичка от своите оскъдни представителни, освен това и нашите приятели от Службите обещаха да се бръкнат, което не е лошо за начало, нали така? Следиш ли ми мисълта?

— И още как, Глория.

Нафукан хлапак, помисли си тя. Подражава на господаря си, досущ като него се перчи и надува. Но Санди бързо ще го оправи, само веднъж да му падне в ръцете.

— Та имам два въпроса в тази връзка, Майк. И двата са доста деликатни, но няма как, трябва да ги задам. Първо. Докато Портър го няма, следователно не може твърде да се разчита на неговите представителни пари, тоест тях просто ги няма, ако ми е позволено да го кажа направо, Майк — е, при това положение, дали не може да се отпусне отгоре една целева сумичка, или пък дали Портър не може да бъде убеден от разстояние да задели нещичко?

— А какво е второто?

Ама този млад пуяк наистина е непоносим!

— Вторият въпрос е къде. Като се има предвид мащабът на празненството, а също и огромния размер на тентата и не на последно място политическата значимост на едно такова мероприятие за британската общност в сегашния твърде труден момент, та ето на, ние си мислехме — не Санди, аз си мислех, моят Санди е твърде зает с държавни дела, за да мисли и за тези неща, — та аз си мислех, че най-подходящото място за един страхотен купон в чест на Деня на британската общност би била… напълно естествено, моравата на резиденцията. Майк? — Тя бе обхваната от почти суеверното чувство, че Милдрен се е гмурнал в някаква дълбока вода и е отплувал тихомълком в неизвестна посока.

— Все още те слушам, Глория.

— Е, какво ще кажеш? Колкото да си разположим нещата, а също и паркинг за колите. Разбира се, и през ум не би ми минало да влизаме вътре в къщата. Тя си е на Портър. Освен за тоалетните, разбира се. Не можем да наслагаме химически тоалетни в градината я! — Тя ярко си представи картината на химическите тоалетни и се потърси от ужас, но храбро продължи напред: — Ами да, там си има всичко необходимо. Слуги, коли, охрана — стоят и чакат. — Тя бързо се поправи: — Искам да кажа, стоят и чакат Портър и Вероника да се върнат, разбира се. Не че ни чакат нас. Двамата със Санди просто държим фронта, докато се прибере началството. Не се опитваме да се намърдаме вътре, докато го няма. Майк, слушаш ли ме още? Имам чувството, че говоря на себе си.

Последното бе вярно. Ответният удар дойде още същата вечер във вид на официално, отпечатано на бланка и доставено на ръка писмо, от което Милдред със сигурно си бе запазил копие. Тя дори не бе видяла кога го е донесъл. Забеляза откритата му кола, докато вече се отдалечаваше от къщата им; Милдред беше на задната седалка, а зад волана седеше оня красавец, дето все уж се излежавал край басейна. От Отдела са категорични, бе написано в отговора, че резиденцията и прилежащите площи по никакъв начин не бива да се използват като терен за каквито и да било мероприятия. Това би представлявало „де факто анексиране на статута и функциите на върховен комисар“, бе добавил злорадо той накрая. Допълнителни указания в този смисъл вече били изпратени по пощата от Форин Офис.

Удроу беше извън себе си от ярост. Той никога не се бе нахвърлял върху нея по този начин.

— Пада ти се, като се навираш където не ти е работа! — разкрещя се той, докато крачеше нервно из хола. — Или може би си мислиш, че ще получа длъжността на Портър, като разпъна палатка на моравата му?!

— Аз само се опитвах да ги подсетя — оправдаваше се жално тя, докато той не преставаше да й опява. — Какво по-естествено от това да искам един ден да ти викам сър Санди! Не искам чужда слава. Искам просто да си щастлив. — Но мислите й бързо я върнаха към действителността. „Е, какво пък, тогава ще го направим тук!“ — каза си тя, докато гледаше мрачно към собствената си градина.

Грандиозното мероприятие в чест на Деня на общността беше в разгара си. Трескавите приготовления щедро даваха плодове, гостите се бяха събрали в пълен състав, свиреше музика, лееше се алкохол, щастливи двойки си бъбреха тет-а-тет; джакарандовите дървета в градината бяха отрупани в цвят — може да се каже, че животът беше супер. Първата тента бе върната като неподходяща и заменена с по-добра; хартиените салфетки бяха сменени с ленени, пластмасовите ножове и вилици — с посребрени, отвратителните жълтеникави драперии за масите — с благородно тъмносиньо със златен ширит. Повреденият генератор, който се давеше и ревеше като магаре, бе сменен с нов, който мъркаше като котенце. Тревистият склон пред къщата не приличаше вече на занемарена строителна площадка благодарение не на последно място на няколко енергични телефонни разговора от страна на Санди, които докараха на терена бригада африканци със сръчни ръце, включително двама надзиратели от личната гвардия на Мой. Вместо да разчита на необучени келнери — вижте само какво се получи у Еленини, или по-точно, какво не се получи! — Глория мобилизира прислуга от други дипломатически домакинства. Между тях беше и Мустафа, оръженосецът на Теса, както му викаше тя, и който бил смазан от скръб, така поне се твърдеше, та затова не успял да си намери друга работа. Глория изпрати Джума да го издири и ето го тук сега, сврян между масите от другата страна на дансинга — малко унил, горкичкият, но пък очевидно поласкан, че са се сетили за него, което беше по-важното в случая. Момчетата в сини униформи като по чудо бяха пристигнали тъкмо навреме, за да регулират паркирането, и както винаги главният проблем беше как да ги уварди да не изпият всичко, но Глория им бе прочела най-строг инструктаж и сега й оставаше само да се моли. Иначе оркестърът беше страхотен — диви ритми с напорист, отчетлив бас и барабани, така че и Санди да може да си потанцува, ако изобщо му беше до това. А пък Санди — о, Санди изглеждаше направо неотразим в новия смокинг, който Глория му бе подарила вместо извинение. Ех, какъв благородник щеше да излезе от него един ден! И топлия бюфет си го биваше — поне това, което бе успяла да опита. Нищо изключително, но все пак тук е Найроби, така че не бива да се очаква прекалено много, дори човек да може да си го позволи. Във всеки случай няколко класи над Еленината сухоежбина, не че съм тръгнала да се надпреварвам с нея, но все пак. А и миличката Гита със златистото си сари беше просто божествена.

Удроу също има всички основания да се поздрави. Докато посръбва от четвъртата си чаша уиски за вечерта и наблюдава двойките, които се кълчат под звуците на омразната му музика, той напълно се е вживял в ролята на обветрения морски вълк, завърнал се в родното пристанище, оцелял в бури и житейски битки. Не, Глория, аз никога не съм й се усуквал, на нея или на която и да било друга. Не на всичките ти въпроси. Не, няма да ви дам оръжието, с което да ме унищожите. Нито ти, нито суперкучката Елена, нито пък Гита, тази коварна малка пуританка. Както правилно отбеляза Теса, аз съм човек на статуквото.

С крайчеца на окото си той забелязва как Гита се отърква захласнато о някакъв африкански бог, когото сигурно вижда за пръв път. Красота като твоята е греховна, казва й той наум. При Теса беше така, а сега и при теб. Как може една жена да населява тяло като твоето и да не споделя желанията на мъжа, когото подлудява? А всеки път, когато ти го покажа — с някое съвсем невинно докосване, без да е нещо грубиянско или унизително, — очите ти хвърлят мълнии и ти ми просъскваш така, че всички в стаята да те чуят, да си махна ръцете от теб. После се фръцваш и си тръгваш обидена, а онази суперкучка Елена всичко вижда и помни… Унесът му бе прекъснат от един блед, преждевременно оплешивяващ мъж, който изглеждаше така, сякаш се е загубил, придружен от близо двуметрова амазонка с артистично подрязан бретон.

— Ах, господин посланик, колко мило, че дойдохте! — Той не му помнеше името, но при гърмящата музика оня едва ли щеше да забележи. Удроу се провикна към Глория: — Скъпа, ела да те запозная с новия швейцарски посланик, пристигна само преди седмица. Най-любезно се обади да поднесе почитанията си на Портър, а вместо това попадна на мен, бедният. Съпругата му ще дойде след две седмици, нали така, господин посланик? Е, тази вечер поне ви е широко около врата, ха-ха! Много се радвам да ви видя. Извинете ме, трябва да поздравя и другите гости. Чао!

Диригентът запя, ако протяжният вой на разгонен котарак, който излезе от гърлото му, можеше да мине за пеене. С едната си ръка стискаше микрофона, а с другата галеше главата му, сякаш мастурбираше с него.

— Скъпи, не си ли поне мъничко възбуден? — изпищя Глория, която в този миг профуча покрай него в обятията на индийския посланик. — А аз съм!

Наблизо премина поднос с напитки. С ловко движение на ръката той постави празната си чаша върху него и грабна пълна. Глория се носеше обратно към дансинга, този път подръка с обаятелния, безскрупулно подкупен Морисън М’Гамбо, известен още като министър Аванта. Удроу се оглеждаше унило наоколо за някоя по-нормално сложена самка, която да покани на танц. Това съзнателно въздържание му идваше множко. Писна му да се пъчи важно наоколо, докато другите се забавляват. Чувстваше се като най-несръчния, най-негоден любовник, на който една жена би могла да налети. Припомни си вечното опяване на баща си: „Не прави така, прави иначе!“ или „Удроу, престани, за бога!“, с което бе израсъл от петгодишен.

— Казах, че цял живот се опитвам да избягам от себе си! — чу се да крещи той в лицето на смаяната си партньорка, гърдеста датчанка от някаква хуманитарна агенция на име „Фит“, „Флит“ или нещо подобно. — Винаги съм знаел от какво бягам, но никога към какво се стремя. А вие? Казах, а вие? — Тя се засмя и поклати глава. — Мислите си, че съм или луд, или пиян, така ли? — изрева той. Тя кимна. — Тук грешите. Аз съм и двете! — Тая е приятелка на Арнолд Блум, досети се той. Ама че история! Кога, за бога, ще приключи всичко това? Сигурно го бе казал на глас, и то достатъчно силно, за да го чуе и тя през думкането на оркестъра, защото я видя как сведе очи и отговори: „Никога“ с такава набожност, каквато добрите католици обикновено запазват само за споменаване името на папата. Останал отново сам, той се запъти към масите с бежанци, скупчени на малки групички, оглушени от гърмящата музика и зашеметени сякаш от паднала бомба. Време бе да хапне нещо. Докато крачеше, той разхлаби папийонката си и я остави да виси от яката на ризата.

— Определението за джентълмен, както казваше баща ми — обясни той на една недоумяваща чернокожа Венера, — е мъж, който сам си връзва папийонката.

Гита си бе извоювала едно ъгълче на дансинга и с две миловидни чернокожи момичета от Британския съвет въртяха ханшове в пълна забрава. Към тях като в самодивски танц се присъединиха и други момичета и скоро целият оркестър стоеше на ръба на подиума и им подвикваше „йе, йе, йе!“, докато момичетата се пляскаха взаимно по дланите, после се извъртаха и си удряха дупетата едно в друго и само един господ знае какво си приказваха съседите, истински късмет, че Глория не ги бе поканила и тях, защото сега по дансинга нямаше да могат да се разминат от наркотрафиканти и контрабандисти на оръжие — вероятно Удроу бе изтърсил тази шегичка на глас пред една група едри мъжаги, защото те избухнаха в гръмогласен смях и веднага се пръснаха да я повтарят пред жените си, и скоро тук-там из тълпата започнаха да се дочуват взривове от кикот.

Гита. Какво, по дяволите, й става пък сега? Всеки път, като я погледна, отмества очи. А докато не я гледам, тя не ме изпуска от поглед. Също като на онова заседание на Политическия отдел. Това е най-смахнатото нещо, което ми се е случвало. Сигурно за пореден път Удроу бе размишлявал на глас, защото един досадник от клуба на име Медоуър веднага се съгласи с него, като добави, че ако младите толкова държат да танцуват по този начин, защо направо не се изчукат на дансинга, че да се приключи работата? Удроу беше на същото мнение и начаса го потвърди с мощен рев право в ухото му, докато лицето му изведнъж се озова срещу това на Мустафа, черния ангел, който стоеше неподвижно, сякаш се опитваше да му прегради пътя, само дето той, Удроу, не отиваше никъде. Удроу с раздразнение забеляза, че ръцете на Мустафа са празни, което му се стори връх на нахалството. Ако Глория от добро сърце е наела тоя беден нещастник да мъкне това-онова, защо, по дяволите, стои изправен срещу мен като гузната ми съвест, с празни ръце, ако не се смята някакъв сгънат лист хартия в едната, а устата му се движи беззвучно като на риба в аквариум?

— Казва, че трябва да ти предаде нещо — извика Медоуър в ухото му.

— Какво?

— Много спешно, важно и лично. Някаква красива девица била влюбена до уши в теб и те чакала да я обладаеш.

— Мустафа ли каза това?!

— Какво?

— Попитах, „Мустафа ли каза това?“

— Е, няма ли да идеш и да видиш коя е? Може да е жена ти! — Медоуър се заливаше в гръмогласен смях.

Или Гита, помисли си Удроу в абсурден пристъп на надежда. Той се поизвърна, Мустафа се приближи и застана плътно до него. Отстрани изглеждаха като двама мъже, които си палят взаимно цигарите. Удроу вдигна ръка и Мустафа почтително положи в дланта му сгънат на четири лист хартия.

— Благодаря ти, Мустафа — изкрещя Удроу, с което искаше да каже: хайде, чупката.

Но Мустафа не се помръдна; очите му настояваха Удроу да прочете веднага написаното. Добре де, майната ти, стой си тук, щом толкова искаш. И без това не четеш английски. Че дори не го и говориш като хората. Той разгъна хартията. Напечатана на принтер. Подпис нямаше.

Уважаеми господине,

Притежавам копие от писмото, с което каните мисис Теса Куейл да избяга с Вас и да Ви пристане. Мустафа ще Ви доведе при мен. Моля, не говорете с никого и елате веднага, защото иначе ще се наложи да изпратя писмото другаде.

Сякаш водна струя за разгонване на демонстранти бе улучила Удроу право в лицето и той напълно изтрезня. Както осъденият по стълбите към ешафода мисли за безброй неща едновременно, така и мозъкът на Удроу, макар и просмукан с уиски, работеше на пълни обороти. Разбира се, преминаването на листчето от ръцете на Мустафа в неговите не бе убягнало от вниманието на Глория, която оттук нататък нямаше да го изпусне и за миг от погледа си. Той й махна успокоително с ръка през дансинга, устните му оформиха нещо, което би трябвало да се разчете като „Няма проблем!“ и покорно тръгна по петите на Мустафа. В този момент за пръв път през тази вечер срещна погледа на Гита, насочен от упор в него; стори му се, че тя премисля нещо.

В същото време той се опитваше да отгатне кой го шантажира; подозренията му се насочиха към присъстващите кенийски полицаи. Разсъжденията му бяха следните: Момчетата в синьо бяха обискирали дома на Джъстин Куейл и бяха открили онова, което той самият напразно бе търсил. Един от тях бе мушнал писмото в джоба си, докато му падне сгоден случай да го използва. Сгодният случай беше тази вечер.

Почти едновременно с това се очерта и втора възможност: Лесли или Роб, веднъж отстранени от сензационното разследване, бяха решили да се възползват от суматохата и поне да измъкнат пари от него. Но защо тъкмо сега, за бога? Някъде в тази каша от възможности той забърка и Тим Донъхю, но това беше само защото Удроу го смяташе за активен, макар и вече изкуфял неверник. През цялата вечер Тим, придружен от своята обкичена с мъниста жена Мод, бе седял сврян в най-тъмния ъгъл на тентата, навъсен и недоверчив както винаги.

Междувременно Удроу виждаше за пръв път подробности от физическата обстановка, подобно на пътник, който си отбелязва наум аварийните изходи, когато самолетът попадне във въздушен вихър: недобре забитите колчета на палатката, разхлабените опорни въжета — господи, при най-слабия вятър това нещо можеше да литне! — покритите с лепкава кал рогозки някой може да се подхлъзне и после да ме съди! — неохраняваната отворена врата към долния етаж — могат да ни оберат като нищо, а ние така и няма да разберем кой го е направил.

Докато внимаваше да не се блъсне в някой ъгъл в кухнята, той с тревога забеляза многобройната групичка скитници, които се бяха скупчили неканени в къщата му в очакване на останките от бюфета и сега клечаха като фигури на Рембранд, огрени от светлината на ветроупорния фенер. Сигурно са поне една дузина — къде ти, повече! — пресметна възмутен той. Плюс още поне двайсетина деца. Всъщност децата бяха шест, но какво значение имаше. Не по-малко се вбеси при вида на самите полицаи, които, подпухнали от пиене, кротко спяха на кухненската маса, преметнали куртките и кобурите си през облегалките на столовете. Все пак той се поуспокои, че в това състояние едва ли те бяха авторите на писмото, което продължаваше да стиска сгънато в ръка.

Излязоха от кухнята и Мустафа го поведе с фенерчето си по черното стълбище към горния етаж и оттам към входната врата на къщата. Филип и Хари! — сети се Удроу, обзет от внезапен ужас. Майчице, ако сега ме видят! Но какво ли толкова щяха да видят? Баща им по смокинг и с разхлабена папийонка, провесена от врата му. Дали щяха да се сетят, че е разхлабена заради брадвата на палача? После си спомни, че Глория беше изпратила момчетата у приятели за цялата вечер. Тя бе виждала как се държат децата на дипломатите на подобни сбирки и за нищо на света нямаше да позволи на Филип и Хари да им съсипят празненството.

Мустафа отвори входната врата и посочи с фенерчето към алеята за коли. Удроу пристъпи навън. Беше тъмно като в рог. За по-интимна атмосфера Глория бе наредила да изключат външните лампи, като вместо това запалят два реда свещи в сандъчета с пясък, повечето от които мистериозно бяха угаснали. Трябва да говоря с Филип, помисли си Удроу, този хлапак напоследък е превърнал битовото хулиганство в хоби. Нощта беше приятна, но Удроу този път не бе в настроение да изучава звездите. Мустафа се прокрадваше към портала като призрак, като го подканваше напред с фенерчето си. Чернокожият пазач отвори вратите, докато многобройното му семейство огледа Удроу с обичайния напрегнат интерес. От двете страни на платното бяха паркирани коли, а пазачите им или дремеха в тях, или си приказваха на малки групички над огънчетата на цигарите. Мерцедеси с шофьори, мерцедеси с пазачи, мерцедеси с овчарски кучета в тях, както и обичайната тълпа туземци, които никога нищо не вършеха, а само наблюдаваха как животът им отминава покрай тях. Тътенът от оркестъра се чуваше и тук също толкова силно, както в самата палатка. Удроу нямаше да се изненада, ако поне двама съседи се оплачеха на следващия ден. Онези белгийски спедитори на номер дванайсет са готови да ти изпратят призовка, ако само кучето ти пръдне пред портата им.

Мустафа се бе спрял до колата на Гита. Удроу я познаваше добре. Малко ли пъти я бе наблюдавал от прикритието на прозореца в кабинета си, обикновено с чаша в ръка! Беше миниатюрна японска количка, толкова ниска и тясна, че когато Гита се вмъкваше в нея, тялото й се гънеше така, сякаш си слагаше бански костюм. Но защо спираме тук? — запита той с поглед Мустафа. Какво общо има колата на Гита с изнудването ми? Той започна да пресмята колко пари има в наличност. Дали ще искат неколкостотин лири? Няколко хиляди? Десетки хиляди? Ще трябва да взема на заем от Глория, но под какъв предлог?! Нищо, това са само пари. Колата на Гита беше паркирана максимално далеч от уличната лампа; сега уличното осветление не работеше, понеже нямаше ток, но знае ли човек кога може да го пуснат? Той пресметна, че в портфейла си има около осемдесет лири стерлинги в кенийски шилинги. Колко ли часа мълчание може да се заплати с това? Започна да си мисли за насоката на преговорите. Какви ли бяха правата му на купувач? Какви гаранции можеше да получи, че оня няма да се върне след шест месеца и да поиска още? Да се обадя на Пелегрин, каза си той в пристъп на черен хумор. Старецът поне знае как се вкарва паста за зъби обратно в тубата.

Освен ако…

Като удавник Удроу се хвана за най-тънката сламка.

Гита! Гита е откраднала писмото! Или което е по-вероятно, Теса й го е дала на съхранение! Гита е изпратила Мустафа да ме измъкне от купона и сега иска да ме накаже за това, което се случи у Елена. Ето я там, на шофьорското място, чака ме! Измъкнала се е през задния вход и сега ме чака в колата си, тази моя вероломна подчинена, за да ме изнудва за пари!

Куражът му се възвърна, макар и за миг. Ако е Гита, ще се справя с нея. Ами че тя изобщо не може да ми излезе насреща! Не само ще се справя с нея, ами може и друго да й се случи. А може би самото й желание да ме уязви идва от други, дълго потискани желания?

Но не беше Гита. Във всеки случай фигурата беше на мъж. Може би шофьорът й? Сериозният приятел, дошъл да я вземе от партито, преди да му я е отмъкнал някой? Вратата за пътника беше отворена. Под безстрастния поглед на Мустафа Удроу се приведе и седна в колата. Без да огъва тялото си, сякаш си облича бански — по-скоро както сядаше навремето с Филип в електрическите автомобилчета по панаирите. Мустафа затръшна вратата след него. Колата се разклати, но мъжът на волана не се помръдна. Напук на жегата беше облечен както се носят по-образованите африканци по зимните скикурорти в Европа — с подплатен анорак и нахлупена до челото плетена шапка. Дали е черен или бял тоя приятел? — помисли си Удроу. Той пое дълбоко дъх, но не усети сладникавата миризма на Африка.

— Много ти е хубава музиката, Санди — каза тихо Джъстин и се пресегна да запали двигателя.

22.

Удроу седеше зад резбованото тиково бюро, оценено на пет хиляди долара. Седеше извърнат настрани, облакътен върху кожената подложка за писане със сребърна рамка, която струваше малко по-евтино от бюрото. Пламъкът на свещта хвърляше отблясъци върху потното му, намръщено лице. Огледалата над главата му отразяваха същия пламък в безкрайността. Джъстин стоеше прав в мрака срещу него, облегнат на вратата, в същата поза, в която Удроу навремето му бе съобщил за смъртта на Теса. Ръцете му бяха скръстени на гърба. Може би им нямаше доверие, че ще стоят мирни. Удроу разучаваше сенките, които свещта хвърляше по стените. Приличаха на слонове, жирафи, газели, носорози — изправени на задните си крака или легнали. На отсрещната стена всички сенки приличаха на птици. Спящи птици, газещи птици с дълги шии, хищни птици с жертви в ноктите, огромни пойни птици, кацнали на клончета с музикални кутийки, вградени в тях, цена при запитване. Къщата се намираше на една странична уличка с два реда дървета. Никой не чукаше по прозореца, за да разбере защо този полупиян бял мъж със смокинг и развързана папийонка говори на свещта в магазина за африканско и азиатско изкуство на Ахмад Хан, на склона под клуба „Мутайга“, в дванайсет и половина след полунощ.

— Хан приятел ли ти е? — попита Удроу.

Тишина.

— Откъде взе ключа тогава? Приятел е на Гита, така ли?

Тишина.

— Тогава е приятел на семейството. Имам предвид семейството на Гита. — От горния джоб на смокинга си той извади копринена носна кърпичка и незабелязано изтри две сълзи от бузите си. На тяхно място веднага се появиха нови, така че той избърса и тях. — Какво да им кажа, когато се върна? Ако изобщо се върна?

— Все ще измислиш нещо.

— Обикновено се сещам какво да кажа — призна Удроу на носната си кърпичка.

— Сигурен съм, че се сещаш — каза Джъстин.

Удроу се извърна уплашено, но Джъстин стоеше, облегнат на вратата, а ръцете му все така си бяха скръстени зад гърба.

— Кой ти каза да го прикриеш, Санди? — запита Джъстин.

— Пелегрин, кой друг? „Изгори го, Санди. Изгори всички екземпляри.“ Заповед от най-високо място. Аз бях запазил само един екземпляр, така че го изгорих и него. Не ми отне много време. — Той подсмръкна, сякаш отново му се плачеше. — Аз съм добро момче, разбираш ли? Предпазливо. Нямах доверие на чистачките, затова отнесох ръкописа в котелното със собствените си изнежени ръчици. Натиках го в пещта. Знам как става. Бях отличник в класа.

— Портър знаеше ли какво си направил?

— Донякъде. Наполовина. Не беше никак очарован. Той мрази Бърнард. Двамата са в открита война помежду си. Доколкото изобщо е възможно двама служители на Форин Офис да са в открита война. Портър имаше една шега: „Пелегрин с повече водичка.“ Навремето звучеше доста смешно.

Явно и сега шегата му прозвуча смешно, защото той се опита да се изсмее, но само отново заплака.

— Пелегрин каза ли ти защо да прикриеш документите… да ги изгориш? И то всички копия?

— Господи! — прошепна Удроу.

Настана продължителна тишина, през която Удроу гледаше като хипнотизиран пламъка на свещта.

— Какво има? — попита Джъстин.

— Гласът ти, момчето ми. Звучи като на възрастен. Пораснал си. — Удроу прокара ръка пред устата си, после огледа върховете на пръстите си. — А пък аз мислех, че отдавна си стигнал тавана на развитието си.

Джъстин отново зададе въпроса си, като го перифразира, както се говори на чужденец или на дете:

— Не ти ли хрумна да попиташ Пелегрин защо документът трябва да бъде унищожен?

— По две причини според Бърнард. Първо, застрашени били британските интереси. Длъжни сме били да пазим своите.

— Ти повярва ли му? — попита Джъстин и отново зачака, докато Удроу се пребори с поредния прилив на сълзи.

— Повярвах за „Трите пчели“. Разбира се, че му повярвах. Те са опората на британското икономическо присъствие в Африка. Перлата в короната. Къртис е любимецът на африканските ръководители, раздава подкупи наляво и надясно, той е национален капитал. Освен това се завира под юрганите на половината кабинет в Лондон, в което също няма нищо лошо — за него, разбира се.

— А каква е другата причина?

— КВХ. Момчетата от Базел си правели устата да строят огромен химически комбинат в Южен Уелс. И втори в Корнуол след три години. После трети в Северна Ирландия. Богатство и напредък за по-слабо развитите райони и така нататък. Само че, ако издъним работата с „Дипракса“, щели да се откажат.

— Ако издъним работата?

— Препаратът, формално погледнато, все още е в период на изпитания. Ако отрови няколко души, които и без това ще умрат, какво от това? Той не е лицензиран в Англия, така че няма проблем, нали така? — Самонадеяността му се възвръщаше; той вече разговаряше с колега професионалист: — За бога, Джъстин! Едно лекарство все някъде трябва да се изпробва, нали? Е добре, как, по дяволите, да изберем къде да е това някъде, питам аз? В Юридическия факултет на Харвард? — Озадачен, че не получи подкрепата на Джъстин за този необорим аргумент, той опита друг: — Така де. Не е работа на Форин Офис да преценява безопасността на вносните лекарства. От нас се очаква да насърчаваме британската индустрия, а не да разправяме насам-натам, че някаква английска фирма в Африка трови клиентите си. Знаеш как стават тия работи. На нас не ни плащат да бъдем мекушави баби. Ние не убиваме здрави хора, а само такива, които и без това със сигурност ще умрат. Ти знаеш ли случайно каква е смъртността в тая скапана държава? Не че на някого му пука.

В продължение на няколко секунди Джъстин поразсъждава върху валидността на тези аргументи.

— Но и ти беше мекушава баба, Санди — възрази накрая той. — Ти я обичаше. Не помниш ли? Как можа да хвърлиш доклада й в пещта, след като я обичаше? — Гласът му набираше сила сякаш от само себе си. — Как можа да я предадеш, когато тя толкова ти вярваше?

— Бърнард каза, че тя трябва да бъде възпряна — промърмори Удроу, след като крадешком погледна към сенките, за да се убеди, че Джъстин си е все още на мястото пред вратата.

— Е, възпряхте я, няма що!

— Господи, Джъстин! — прошепна Удроу. — Нямах това предвид. Това са съвсем други хора. Нямат нищо общо с моя свят. Или с твоя.

Джъстин сигурно сам се бе уплашил от избухването си, понеже, когато заговори отново, тонът му беше равен, като на разочарован колега.

— Как би могъл да я възпреш, както се изразяваш, след като ти я обожаваше, Санди? Според писмото ти тя е била твоето спасение от всичко това… — Вероятно бе забравил за момент къде се намира, защото разперените му ръце обгърнаха не жалките изкушения на затвора на Удроу, а стъклените лавици с резбовани дървени фигурки на животни, едва различими на мъждивата светлина на свещта. — Тя беше твоето бягство от всичко, твоят билет към щастието и свободата, или поне в този дух й бе писал. Защо тогава не я подкрепи?

— Съжалявам — прошепна Удроу и сведе поглед, докато Джъстин обмисляше следващия си въпрос.

— Ти какво изгори всъщност? Защо този документ беше такава заплаха за теб и Бърнард Пелегрин?

— Това беше ултиматум.

— До кого?

— До британското правителство.

— Теса е отправила ултиматум до британското правителство? До нашето правителство?

— Да предприеме нещо, в противен случай… Тя се чувстваше длъжна пред нас. Пред теб. По силата на своята преданост. Тя беше съпруга на британски дипломат и бе твърдо решена да постъпи като такава. „Най-лесно е да се заобиколи системата и да се вдигне шум. По-трудно е да се реформира системата отвътре. Аз предпочитам трудния начин.“ Тя ми го каза. Беше си набила в главата, че ние, англичаните, имаме повече доблест, повече добродетелност в нашата държавна система, отколкото която и да било друга нация. Нещо, което явно бе наследила от баща си. Тя твърдеше, че Блум също смята, че англичаните ще се справят с проблема при условие, че играят честно. Ако за Англия залогът е толкова голям, нека се обърнем направо към „Трите пчели“ и КВХ. Без конфронтация. Без мръсни номера. Просто да ги убедим да изтеглят препарата от пазара, докато още не е готов. А ако откажат…

— Тя даваше ли им срок?

— Приемаше, че ще отнеме различно време в зависимост от региона — Южна Америка, Близкия изток, Русия, Индия. Но първата й грижа беше Африка. Искаше доказателства, че до три месеца препаратът ще изчезне от пазара. След това глави щели да хвърчат. Не се бе изразила точно така, но това беше смисълът.

— Това ти предаде ли го в Лондон?

— Да.

— И каква беше реакцията на Лондон?

— Реакцията беше на Пелегрин.

— И как реагира той?

— Каза, че всичко това били наивни глупости и дивотии. Каза, че за нищо на света нямало да позволи на някаква внезапно осъзнала се британска съпруга и нейния чернокож любовник да диктуват линията на Форин Офис, пък ако щат, да го обесят. После отпътувал за Базел. Обядвал с хората от КВХ. Запитал ги дали не биха посвили байрака, поне временно, с това лекарство. Те му отговорили, че байрак не се свива току-така и че поне на тях не им е известен безобиден предлог за изтегляне на едно лекарство от пазара. Акционерите им нямало да позволят. Не че някой щял да ги пита, но ако ги попитали, те щели да се възпротивят. Съветът на директорите също нямало да иска и да чуе за такова нещо. Едно лекарство не е готварска рецепта. Не може просто да махнеш една подправка и да сложиш друга, да прибавиш няколко молекули от това вместо няколко от онова. Може единствено да се промени дозировката и пропорцията на съставките, да се засили или отслаби концентрацията, а не да се почва отначало. Ако искаш да промениш едно лекарство, започваш всичко отначало, казали му те, а на такъв напреднал етап просто не се прави така. После отново размахали плашилото на съкращаване на инвестициите си в Англия и увеличаване на армията на безработните.

— А „Трите пчели“?

— Това било предмет на друг обяд, с черен хайвер и шампанско на борда на гълфстрийма. Кени Кей и Бърнард се съгласили, че ако се разчуе, че „Трите пчели“ тровят народите на Африка, това ще означава скандал от международна величина. Единствената възможна тактика била да запазят пълно мълчание, докато учените от КВХ доизпипат формулата и дозировката. Бърнард има две години до пенсия. Доколкото разбирам, е хвърлил око на борда на директорите на „Трите пчели“. А защо не и на КВХ, ако се съгласят да го вземат? Защо да се задоволява с един директорски пост, ако му предложат два?

— Какъв точно е бил доказателственият материал, оспорен от КВХ?

Въпросът накара Удроу да потръпне. Той се наведе напред, обхвана главата си с ръце и започна да масажира скалпа си с върховете на пръстите. Изведнъж тялото му се захлупи върху бюрото, все още с ръце върху главата, а устата му прошепна: „Исусе Христе!“

— Наплискай се с вода — посъветва го Джъстин, поведе го към мивката в коридора и стоя загрижен до него, точно както бе стоял в моргата в Найроби, докато оня повръщаше. Удроу подложи длани под крана и плисна шепа вода в лицето си.

— Доказателственият материал беше огромен — промърмори той, когато отново седна на стола. — Блум и Теса бяха обикаляли села и клиники, бяха разговаряли с пациенти, с техните родители и близки. Къртис усетил, че го следят, и наредил на Крик, който е дясната му ръка, да организира укриването на уликите. Само че Теса и Блум успели да документират и кампанията по укриването. Те се върнали и искали да говорят повторно със същите хора, но тях ги нямало. Всичко беше записано подробно в доклада им — не само как „Трите пчели“ убиват хора, но и как заличават следите. „След разговора ни свидетелят изчезва. След разговора ни свидетелят е арестуван по изфабрикувани обвинения. След посещението ни цялото село е изселено.“ Всичко е описано с най-големи подробности и е изпипано извънредно професионално. Ти наистина би трябвало да се гордееш с нея.

— В доклада споменаваше ли се жена на име Уанза?

— А, Уанза беше медийна звезда. Само че те успяха да запушат устата на брат й.

— Как?

— Като го арестуваха. Изтръгнаха доброволни самопризнания. Миналата седмица беше делото. Десет години за нападение и обир на бял турист в националния парк „Цаво“. Никакъв бял турист не се е оплакал, но затова пък неколцина силно наплашени чернокожи момчета се заклеха, че са видели обира, така че всичко си беше законно. Съдията му друсна тежък каторжен труд и двайсет камшика за по-сигурно.

Джъстин затвори очи. Той видя сбръчканото лице на Киоко, клекнал на пода до леглото на сестра си. Усети допира на напуканата му детска ръка, когато момчето я пъхна в неговата до гроба на Теса.

— Но ти така и не сметна за нужно, когато прочете доклада… и, предполагам, съзнаваше, че всичко в него е истина… не сметна за нужно да се обърнеш към кенийците?

Тонът на Удроу отново стана самонадеян.

— За бога, Куейл! Ти как ме виждаш да се вдигна и да ида при момчетата в синьо, и да ги обвиня в очите, че целенасочено и системно са унищожавали доказателствен материал, като са взимали пари от Кени Кей като възнаграждение за услугата?! Така не се печелят приятели и влияние в слънчево Найроби!

Джъстин пристъпи крачка напред, после се възпря и отново се върна на поста си до вратата.

— Предполагам, че е имало и клинични доказателства?

— Какво да е имало?

— Питам те за клиничните доказателства, съдържащи се в меморандума, подписан от Арнолд Блум и Теса Куейл и унищожен по молба на Бърнард Пелегрин лично от ТЕБ! Един екземпляр от който все пак е бил предаден от Пелегрин на КВХ, които уж го били разбили на пух и прах!

Стъклените лавици потрепериха от гласа му. Удроу изчака, докато ехото заглъхна.

— Блум беше по клиничната част. Клиничните данни се съдържаха в отделно приложение към доклада. Тя бе настояла да се оформят като приложение. Явно го е заимствала от теб. Ти си падаш по приложенията. Падаше си.

— И какво показват клиничните данни?

— Истории на заболявания. Трийсет и седем на брой. Всичко: имена, адреси, предписано лечение, място и дата на погребението. И всеки път едни и същи симптоми. Сънливост, загуба на зрение, кръвотечение, чернодробен колапс, бум!

— „Бум“ ще рече смърт?

— В известен смисъл. Може и така да се каже. Да, точно така.

— А КВХ са оспорили доказателствения материал?

— Ненаучен, необоснован, предубеден, тенденциозен… емоционализиран. И такова нещо не бях чувал. Емоционализиран. Ще рече, вложени са прекалено много емоции. Ще рече, не ти вярвам, защото влагаш твърде много емоции. Докато аз съм тъкмо обратното — деемоционализиран, неемоционален, изчистен от емоции. Колкото по-малко чувстваш, толкова по-силно крещиш. Толкова повече празно пространство запълваш. Не ти. Аз.

— Кой е Лорбиър?

— Злият гений.

— Защо?

— Движещата сила зад препарата. Основният му поддръжник. Убедил КВХ да разработят формулата, предумал „Трите пчели“ да го продават. Според доклада й Лорбиър е рядко лайно.

— Тя твърди ли, че Лорбиър я е предал?

— Защо Лорбиър? Всички я предадохме. — Удроу не можеше повече да се владее и плачеше горчиво. — Ами ти, не си ли седеше и ти на палците, не си ли гледаше цветята, докато тя се правеше на светица?

— Къде е сега Лорбиър?

— Представа нямам. Никой не знае. Усетил е накъде духа вятърът и се е изпарил. Известно време „Трите пчели“ го търсиха, после им писна. Теса и Блум поеха издирването. Искаме Лорбиър за основен свидетел! Да се намери Лорбиър!

— Коя е Емрих?

— Една от откривателките на лекарството. Идва и тук веднъж. Опитваше се да вдигне шум около КВХ, но те я разкараха на бърза ръка.

— А Ковач?

— Третият член на бандата. КВХ я притежава изцяло. Някаква фльорца. Не я познавам лично. Мисля, че веднъж видях Лорбиър. Едър, дебел бур. Рижав, с воднисти очи.

Внезапно Удроу подскочи от ужас. Джъстин тихомълком бе застанал до рамото му. Той протегна ръка и постави лист хартия върху бюрото, после му подаде автоматична писалка напред с капачката — така както правят възпитаните хора.

— Това е пасаван — обясни Джъстин. — Издаден от теб. — Той прочете текста на глас: — „Приносителят е британски поданик със специални правомощия, дадени му като сътрудник на Британската мисия в Найроби.“ Подпиши го.

Удроу присви очи и вдигна листа на светлината на свещта.

— Питър Пол Аткинсън. Кой, по дяволите, е тоя?

— Там пише. Британски журналист. От „Дейли Телеграф“. Ако някой се обади в мисията да пита, такова лице действително съществува и е уважаван журналист. Ще запомниш ли?

— За какво му е притрябвало да ходи до Локи, в тая скапана дупка? Гита беше там. На това място тук трябва да има снимка, нали знаеш?

— Ще има. — Удроу подписа документа, Джъстин го сгъна, сложи го в джоба си и се върна до вратата. Цяла редица тайвански часовници с кукувички почти едновременно отбелязаха един след полунощ.

Когато Джъстин спря мъничката кола на Гита до бордюра, Мустафа излезе да ги посрещне с фенерчето си. Сигурно бе чул отдалеч шума на двигателя. Удроу, който не вярваше, че го връщат в собствения му дом, седеше неподвижно на предната седалка със скръстени в скута ръце и се взираше с невиждащ поглед пред себе си. Джъстин се наведе през него към прозореца откъм страната на бордюра и заговори Мустафа на английски, примесен с отделни думи на суахили:

— На мистър Удроу му е прилошало, Мустафа. Ти си го извел на въздух, за да повърне. Той трябва незабавно да бъде качен в стаята си, докато мисис Удроу дойде да се погрижи за него. Моля те, предай на мис Гита, че аз си тръгвам.

Удроу понечи да излезе от колата, после се спря и се извърна към Джъстин.

— Нали няма сега да издрънкаш всичко това на Глория, а, старче? Никой нищо няма да спечели. Тя не е просветена като нас. Колеги сме все пак. Нали?

С вид на човек, принуден да вдигне нещо мръсно от земята, без при това да показва колко го е гнус, Мустафа издърпа Удроу за ръката и го придружи до входната врата на къщата му. Джъстин отново си беше сложил анорака и плетената шапка. Разноцветни лъчи на прожектори прорязваха мрака в градината. Оркестърът неумолимо продължаваше да свири. Джъстин погледна наляво и му се стори, че от сянката на рододендроните до бордюра го наблюдава висока мъжка фигура, но когато се вгледа по-внимателно, фигурата бе изчезнала. Той продължи да се взира в мрака — най-напред в храстите, после в сенките около паркираните коли. Чуха се стъпки. Той се извърна — беше Гита, заметната с шал; в едната ръка носеше обувките, с които бе танцувала, а в другата държеше джобно фенерче. Тя седна на седалката до него и той запали двигателя.

— Вътре се чудят къде е — каза тя.

— Донъхю там ли беше?

— Не мисля. Не съм сигурна. Във всеки случай не го видях.

Тя явно искаше да го запита нещо, но се въздържа. Джъстин подкара бавно, като се взираше в паркираните наоколо коли и непрестанно поглеждаше в огледалата за обратно виждане. Подмина собствената си къща, без изобщо да я погледне. Някакво рижаво куче ги подгони, като лаеше и притичваше пред колелата. Джъстин намали и свърна настрани, за да не го сгази. Огромни дупки по шосето изникваха внезапно като езера в светлината на фаровете. Гита се обърна и погледна през задното стъкло. Пътят зад тях тънеше в мрак.

— Гледай напред — изкомандва я той. — Ще се загубим. Казвай ми накъде да карам.

Той подкара по-бързо, колата се провираше между дупките и подскачаше по изкуствените гърбици; той се стремеше да държи средата на пътя, понеже нямаше доверие на банкетите. Гита тихо му шепнеше: сега наляво, после надясно, внимавай — дупка! Внезапно той забави и една кола ги задмина, следвана от втора.

— Познаваш ли някого от тия?

— Не.

Свиха в широка алея с два реда дървета. Очукана табела с надпис „Доброволна бригада“ преграждаше пътя им. Зад нея се виждаха редица измършавели момчета с дълги колове; едно от тях се подпираше на ръчна количка с изпаднало колело.

— Тези бяха ли тук преди?

— Тук са ден и нощ — отвърна Гита. — Вадят камъни от една дупка, за да запушат следващата. Така вечно си намират работа.

Джъстин натисна педала и закова колата на сантиметри от табелата. Момчетата се скупчиха около нея, като задумкаха с длани по покрива. Джъстин свали стъклото и лъч на електрическо фенерче освети вътрешността на колата. През прозореца се подаде главата на предводителя им — шестнайсетгодишен хлапак с живи очи и широка усмивка.

— Добър вечер, бели господине — церемониално поздрави той. — Аз съм мистър Симба.

— Добър вечер, мистър Симба — отвърна Джъстин.

— Не бихте ли желали да направите дарение за строежа на този прекрасен път?

Джъстин подаде през прозореца банкнота от сто шилинга. Хлапакът се отдалечи с танцова стъпка, размахвайки банкнотата над главата си под аплодисментите на останалите.

— Колко е прието да се дава всъщност? — запита Джъстин.

— Около една десета от това.

Още една кола ги задмина и Джъстин огледа напрегнато вътрешността на купето, но явно не откри това, което търсеше. Бяха стигнали до центъра на града. Осветени витрини, неонови надписи на кафенета, блъскащи се тълпи хора. Препускащи микробуси, от които гърмеше музика. От лявата им страна се чу метален трясък, последван от крясъци и истерично надуване на клаксони. Гита продължаваше да го насочва: сега надясно, после веднага през тази порта. Джъстин изкачи някаква рампа и се озова в занемарения вътрешен двор на квадратна триетажна постройка. На светлината на габаритите успя да разчете думите „Исус ви зове“, наплескани с боя върху каменната стена.

— Това църква ли е?

— Навремето е било зъболекарска клиника на адвентистите от Седмия ден — отвърна Гита. — Сега е преустроена в жилищни помещения.

Паркингът представляваше ниска площадка, заобиколена с редове бодлива тел; сама Гита никога не би посмяла да влезе вътре по това време, но Джъстин вече спускаше колата по наклона. Паркираха колата и тя го видя как се загледа назад в мрака, като същевременно се ослушваше.

— Очакваш ли някого? — запита шепнешком тя.

Той я поведе към входа покрай група захилени деца и по няколко стъпала се озоваха във фоайето. Ръкописно съобщение на стената гласеше: „Асансьорът не работи.“ Заизкачваха се по мрачното стълбище, осветено от мъждукащи крушки. Последният етаж тънеше в мрак. Джъстин извади от джоба си фенерче и освети коридора. Изпод затворените врати се носеха миризми на азиатски подправки; чуваше се ориенталска музика. Джъстин й подаде фенерчето и се върна да пази при стълбището, докато тя махна веригата от металната решетка на вратата и превъртя трите резета. Още с влизането си в апартамента чу звъна на телефона. Огледа се; Джъстин беше до нея.

— Гита, скъпа, здравей! — извика в ухото й чаровен мъжки глас, който отначало не можа да познае. — Тази вечер изглеждаше просто божествено. Тим Донъхю е на телефона. Викам си, дали да не намина за малко, да изпия едно кафе с вас двамата под звездите…

Апартаментът на Гита беше малък, състоеше се от три стаи, като всички гледаха към един и същ порутен склад на отсрещната страна на изпълнената с хора улица с повредени неонови надписи, препускащи коли с надути клаксони и безстрашни просяци, които заставаха на пътя им и се дръпваха чак в последния момент. Единият зарешетен прозорец гледаше към външното противопожарно стълбище, което обаче не можеше да се използва в случай на пожар, защото наемателите бяха демонтирали най-ниския сегмент, за да не се качват крадци. Но горните сегменти си бяха на мястото; в топлите вечери Гита се изкачваше до покривната тераса и сядаше, облегната на дървената обшивка на резервоара за питейна вода, за да учи за приемните изпити за Британската дипломатическа служба, които бе твърдо решена да издържи още следващото лято. Оттам се вслушваше в шумовете на останалите наематели на сградата, повечето азиатци като нея, споделяше тяхната музика, техните препирни и крясъците на децата им и почти успяваше да се убеди, че е една от тях.

А ако илюзията се разпръсваше всеки път, когато тя навличаше другата си кожа и престъпваше прага на Британската мисия, този покрив с телевизионните антени, простряното пране и сандъците, в които наемателите си гледаха кокошки, си оставаше едно от малкото места на света, където Гита Пиърсън се чувстваше наистина спокойна. Може би затова тя не се изненада прекомерно много, когато Донъхю предложи да изпият кафето си под звездите. Откъде знаеше, че на покрива има тераса, тя така и не можа да си отговори, тъй като Донъхю никога — поне доколкото на нея й беше известно — не бе стъпвал в апартамента й. Под бдителния поглед на Джъстин той сега се шмугна вътре и вдигнал предупредително пръст до устните си, промуши ъгловатото си тяло през рамката на прозореца и стъпи на противопожарното стълбище, като им даде знак да го последват. Джъстин тръгна след него и когато Гита ги застигна с подноса с кафетата, Донъхю вече клечеше върху един празен сандък, вдигнал колене чак до ушите си. Джъстин обаче не можеше да си намери място. Той ту се изправяше като черен силует на фона на неоновите отблясъци от улицата, ту приклякаше до нея с наведена надолу глава, като дете, което рисува с пръст по морския пясък.

— Как успя да се промъкнеш през границата, старче? — запита Донъхю, докато сърбаше кафето си. Шумът на уличното движение долу не преставаше. — Едно птиченце ми каза, че преди два дни си бил в Саскечуан.

— Записах се на организирана екскурзия — отвърна Джъстин.

— През Лондон?

— През Амстердам.

— С голяма група ли?

— С най-голямата, която успях да намеря.

— Като Куейл?

— Кажи-речи.

— И къде се отдели от групата?

— В Найроби.

— Умно момче. Явно съм те подценявал. Мислех си, че ще дойдеш по суша. През Танзания или нещо такова.

— Той дори не ми позволи да го взема от летището — намеси се Гита, сякаш да го защити. — Дойде по тъмно с такси.

— Какво искаш? — Гласът на Джъстин се чу този път от друга част на мрака.

— Тишина и спокойствие, ако ми позволиш, старче. Вече съм на възраст. Не ми трябват повече скандали. Разследвания. Разни типове, които си навират носа където не им е работа и търсят това, което го няма. — Мършавият му силует се обърна към Гита. — А ти защо си ходила до Локи, миличка?

— Заради мен, защото аз я бях помолил — отговори припряно Джъстин вместо нея.

— Правилно — каза одобрително Донъхю. — Предполагам, че и заради Теса. Гита е славно момиче. — Отново към Гита, този път по-настойчиво: — И намери ли това, което търсеше, миличка? Задачата изпълнена ли е? Сигурен съм, че да.

— Помолих я да провери какво е правила Теса през последните дни от живота си — още по-припряно се обади Джъстин. — Да се убеди, че с Блум наистина са били там на семинар по полова осъзнатост, както твърдяха. Оказа се, че точно това са правили.

— И ти си готова да потвърдиш тази версия, нали, миличка? — запита Донъхю, като отново се обърна към Гита.

— Да.

— Много добре, браво на теб — отбеляза Донъхю и посръбна от кафето си. — Да говорим по същество — предложи той на Джъстин.

— Мислех, че това правим — отвърна Джъстин.

— За твоите планове.

— Какви планове?

— Ами например ако си намислил да говориш с Кени Кей Къртис, направо си губиш времето, това е моят безплатен съвет.

— Защо?

— Първо, защото неговите главорези те очакват. Второ, той не е повече в играта, ако изобщо някога е бил. Банките вече му измъкват играчките от ръцете. Фармацевтичният бизнес на „Трите пчели“ се връща във владение на КВХ, откъдето поначало е тръгнал.

Никаква реакция.

— Искам да кажа, Джъстин, че едва ли ще ти донесе голямо удовлетворение да застреляш някого, който е вече мъртъв. Ако това, което търсиш, е удовлетворение.

Джъстин не отговори.

— Що се отнася до убийството на жена ти, колкото и да ми е неприятно да ти го кажа, Кени Кей не е — повтарям, не е — замесен. Нито пък неговият слуга мистър Крик, макар да не се съмнявам, че той с радост щеше да приеме поръчката, ако му я бяха възложили. Разбира се, Крик имаше постоянни инструкции да докладва на КВХ за всяко движение на Арнолд и Теса. Той използваше всички средства на разположение на Кени Кей, главно връзките му с кенийската полиция, за да ги шпионира на всяка крачка. Но от това не следва, че Крик е по-замесен в убийството на Теса от самия Кени Кей. Да следиш някого и да го убиеш не е все едно.

— На кого докладваше Крик? — запита Джъстин.

— На една служба за гласова поща в Люксембург; междувременно номерът е прекъснат. Оттам фаталното съобщение е било предадено по-нататък по начин, който нито ти, нито аз някога ще узнаем. Докато накрая е стигнало до ушите на онези господа, които убиха жена ти.

— От Марсабит — каза Джъстин някъде наблизо.

— Именно. Знаменитото Марсабитско дуо с техния зелен пикап. По пътя са взели със себе си още четирима африканци, наемници като тях. Цената на поръчката била един милион долара, които да бъдат разпределени по усмотрение на предводителя им, някой си полковник Елвис. Мога да ти кажа със сигурност само това, че истинското му име не е Елвис и че никога не е бил полковник.

— Крик ли уведоми Люксембург, че Теса и Арнолд са на път за езерото Туркана?

— Това, момчето ми, е въпрос, на който не мога да отговоря.

— Защо?

— Защото самият Крик не поиска да отговори на него. Уплашил се е. Бих желал и ти да си уплашен като него. Страхува се, че ако твърде щедро борави с тази информация, която засяга определени негови приятели, може един ден да му отрежат езика, за да се отвори място за тестисите му. И е прав.

— Какво искаш? — запита Джъстин. Той бе клекнал до Донъхю и се взираше в тъмните орбити на очите му.

— Просто да те убедя да не правиш това, което си намислил, момчето ми. Да ти втълпя, че каквото и да търсиш, няма да го намериш, което далеч не значи, че няма да те убият заради него. Определена е цена за главата ти още щом стъпиш в Африка, а доколкото виждам, ти си в Африка и с двата крака. Половин милион, за да бъдеш умъртвен, и цял, за да изглежда като самоубийство — най-добрия начин. Всеки наемен убиец и мафиот би дал мило и драго да му се изпречиш на пътя. Можеш да си наемеш каквато искаш охрана, няма да ти помогне. Най-вероятно това ще са същите хора, които ще ти отрежат главата.

— Какво ги интересуват твоите служби дали ще умра, или ще остана жив?

— Професионално погледнато, нищо. В личен план обаче аз не обичам, когато все лошите побеждават. — Той въздъхна. — В тази връзка много ми е жал да те информирам, че Арнолд Блум е мъртъв от няколко седмици. Така че, ако си дошъл да го спасяваш, закъснял си.

— Докажи го — сопва му се Джъстин, докато Гита се извърна настрани и зарови лице в ръцете си.

— Аз съм стар и умирам и съм отвратен от всичко, при това ти казвам неща, заради които собствените ми работодатели биха ме разстреляли на разсъмване. Какви доказателства искаш повече? Блум е бил зашеметен, натоварен на пикапа и откаран в пустинята. Изтезавали са го два дни, за да им каже дали Теса е нямала втори комплект дискети като тези, които са намерили в джипа. Съжалявам, Гита. Блум отричал да има втори комплект, но кой да му вярва? Та ония го изтезавали на воля и накрая го убили, за да му затворят устата, а и за да си доставят удоволствие. И го оставили на хиените. Боя се, че това е истината.

— Милостиви, всемогъщи боже! — Това беше Гита, която шепнеше в дланите си.

— Така че можеш да забравиш за Блум, Джъстин, както можеш да забравиш и за Кени Къртис. Заради нито един от двамата не си струва да биеш път повече. — Той продължаваше неумолимо: — Чуй сега друго. Портър Колъридж се бори за твоята кауза в Лондон. И това не е просто строго секретно. Това се изгаря, преди да се прочете. — Джъстин бе изчезнал от полезрението на Гита. Тя се огледа в тъмнината и го зърна зад себе си. — Портър настоява убийството на Теса да се върне за доразследване от първоначалния полицейски екип, а Гридли да бъде обезглавен и главата му да бъде набита на кол до тази на Пелегрин. Той настоява отношенията между Къртис, КВХ и британското правителство да се разследват от междуведомствена комисия, като същевременно подкопава почвата под краката на Санди Удроу. Портър настоява препаратът да бъде оценен от независим екип от експерти, ако има останали такива някъде по света. Открил е нещо, което се нарича Комисия по професионална етика към Световната здравна организация и което според него може да помогне. Ако сега се върнеш в родината, все още имаш шанс да наклониш везните в своя полза. Та затова съм дошъл — завърши доволно той, пресуши чашата с кафето си и се изправи на крака. — Едно от нещата, които все още умеем, Джъстин, е да измъкваме хората си от разни държави. Така че, ако предпочиташ да те изнесем оттук в пощенска пратка, вместо да се промъкваш още веднъж през охраната на летище Кениата, да не говорим за копоите на Мой и кой знае на кого още, кажи на Гита да ни намигне.

— Много си любезен — каза Джъстин.

— Боях се, че точно това ще кажеш — отвърна Донъхю. — Лека нощ.

Гита лежеше на леглото си до отворената врата. Тя гледаше в тавана и не знаеше дали да се моли, или да плаче. Беше подозирала, че Блум е мъртъв, но не бе предполагала чак такъв ужасен край. Искаше й се да може да си възвърне простичкия живот в пансиона, вярата, че само божията воля извисява или принизява човека. Една стена я делеше от Джъстин, който седеше на бюрото й в другата стая и пишеше на ръка, защото повече се доверяваше на писалката, отколкото на лаптопа. Самолетът за Локи излиташе от летище Уилсън в седем, следователно той трябваше да излезе от дома й след час. Много й се искаше да сподели остатъка от пътуването му, но знаеше, че това не бе по силите на никого. Тя бе предложила да го откара до летището, но той предпочиташе да си вземе такси от хотел „Серена“.

— Гита? — Джъстин почука на вратата й. Тя му извика „влез“ и стана. — Моля те, изпрати това по пощата — каза той и й подаде дебел плик, адресиран до някаква жена в Милано. — Не ми е интимна приятелка, ако това има значение за теб. Леля е на адвоката ми — той се усмихна с една от редките си усмивки, — а това тук е писмо за Портър Колъридж, до поискване в клуба му. Не използвай дипломатическата поща, ако обичаш. Нито пък куриер, в никакъв случай. Обикновените кенийски пощи са достатъчно надеждни. Неизказано съм ти благодарен за помощта.

При тези думи тя не издържа, хвърли се към Джъстин, обви ръце около шията му и се вкопчи в него, сякаш той беше самият живот. Наложи му се да изчака няколко мига, преди да се освободи нежно от прегръдките й.

23.

Командирът на полета Маккензи и вторият пилот Едсърд седят в пилотската кабина, която е просто една издигната платформа в носовата част на стария бъфало, без врата или каквато и да било преграда между екипажа и товара. На около една стъпка зад платформата нечия грижовна ръка е занитила за металния под ниско викторианско кресло с ръждивокафява дамаска, каквото възрастният иконом в някой английски буржоазен дом би придърпал през зимните вечери, за да постопли уморените си кости край камината. Сега на креслото е седнал Джъстин, на главата си има пилотски слушалки, а върху корема му се кръстосват пластмасови ремъци, напомнящи юздичките, с които майки водят прохождащите си бебета в парка; по слушалките той съсредоточено слуша мъдрата лекция на Маккензи и Едсърд, но понякога ги сваля, за да чува въпросите на младата бяла зимбабвийка на име Джейми, която се е настанила между планина от кафеникави дървени каси, привързани с мрежи за пода. Още в началото на полета Джъстин се опита да й предложи стола си, но Маккензи го спря с едно нетърпящо възражения: „Ти си тук!“ В опашката на самолета клечат шест судански жени в разнообразни пози, издаващи стоицизъм или може би сковаващ ужас. Една от тях повръща в пластмасова кофа, грижливо оставена подръка за целта. Таванът на самолета е облицован с лъскаво сиви плоскости; от жицата под тях се поклащат червени скоби за отваряне на парашути, металните им връхчета потреперват от рева на двигателите. Корпусът на самолета пъшка и роптае като стар боен кон, изкаран от обора за поредната битка, която вече му идва твърде много. От климатична инсталация няма и помен, нито пък от парашути, въпреки скобите. На стената с лющеща се блажна боя е нарисуван червен кръст, който указва, че някъде там има аптечка. Под него, пристегнати със стоманено въже, са наредени в редица метални туби с надпис „Керосин“. Това е същото пътуване, извършено от Теса и Арнолд, и този е същият пилот, който ги е возил. Това е тяхното последно пътуване преди последния им път.

— Значи вие сте приятел на Гита — бе отбелязал Маккензи, когато Сара доведе Джъстин в бунгалото му в Локи и ги остави насаме.

— Да.

— Сара казва, че имате пасаван, издаден от Южносуданското представителство в Найроби, но сте го загубили. Вярно ли е?

— Да.

— Имате ли нещо против, ако погледна паспорта ви?

— Ни най-малко, заповядайте. — Джъстин му подава паспорта на Аткинсън.

— С какво се занимавате, мистър Аткинсън?

— Журналист съм. От лондонския „Дейли Телеграф“. Пиша репортаж за хуманитарните операции на ООН „Суданска връзка“.

— Наистина е жалко, че сте загубили пасавана тъкмо сега, когато нашата операция има такава нужда от разгласяване. От друга страна, би било глупаво да не ви кача заради някаква си хартийка. Имате ли представа къде сте го загубили?

— Боя се, че не.

— Днес превозваме главно каси соево олио. Плюс няколко кашона провизии за момчетата и момичетата, които работят на терена. Основно сухо мляко, ако това ви интересува.

— Интересува ме.

— Имате ли нещо против да прекарате няколко часа на пода на джип, покрит с одеяла?

— Ни най-малко.

— Значи се разбрахме, мистър Аткинсън.

От този момент Маккензи се държи така, сякаш е повярвал на легендата на Джъстин. На борда той надълго и нашироко му обяснява като на журналист механизмите на тази — според него — най-скъпо струваща операция за борба с глада в историята на човечеството. Информацията тече по слушалките на Джъстин на кратки металически откоси, които невинаги успяват да преодолеят грохота на двигателите.

— В Южен Судан има хора с богата, средна и бедна на калории диета, а също и такива без диета — гладуващи. Нашата работа в Локи е да установяваме къде са най-нуждаещите се, мистър Аткинсън. Всеки тон храна, който пускаме отгоре, струва на ООН хиляда и триста долара. При гражданска война първи загиват най-богатите. Това е, защото, ако някой им открадне добитъка, те не могат да се приспособят. Докато за бедните почти няма промяна. За да може да оцелее една общност, земята наоколо трябва да бъде безопасна за засяване. За съжаление безопасните земи по тия места не са много. Бързо ли говоря?

— Не, добре говорите, благодаря ви.

— И така, Локи прави оценка на засетите площи и се опитва да предвиди къде ще възникне глад. Тъкмо сега сме в навечерието на нов глад. Но тоя път ние сме изчислили времето много точно. Ако им пуснем храните, когато се готвят да жънат, объркваме им икономиката. Ако ги пуснем прекалено късно, започват да измират. Между другото, единственият начин е по въздуха. Ако пратим храните по шосе, обикновено ги крадат, и то най-често самите шофьори.

— Аха. Разбирам. Добре.

— Не желаете ли да си водите бележки?

Ако сте журналист, дръжте се като такъв — това се опитва да му каже оня. Джъстин отваря бележника си и Едсърд поема нататък. Темата на лекцията му са охраната и сигурността.

— В станциите за раздаване на храни има четири степени на охранителна ситуация. Четвърта степен означава: висока опасност, отменяме операцията. Трета степен — повишено внимание. Втора степен — нормално внимание. В Южен Судан първа степен няма. Ясно?

— Ясно. Разбрах.

Маккензи го сменя.

— Когато пристигнем в станцията, наблюдателят ни докладва за степента на опасност. При извънредни ситуации действаме според инструкциите му. Станцията, която ще посетим днес, се намира на територия, номинално контролирана от генерал Гаранг — същия, който ви е издал загубения пасаван. Но тази територия е подложена на редовни атаки от племената на север, а също и от съперничещи с тях банди от юг. Но не си мислете, че враждата е само между севера и юга. Враждуващите банди се прегрупират за една нощ и по-скоро се бият помежду си, отколкото с общи сили срещу мюсюлманите. Следите ли ми мисълта?

— Напълно.

— Самата държава Судан е плод на фантазията на колониалния картограф. На юг е Африка, зелени поля, петрол и анимисти, които вярват, че и камъните имат душа. На север — Арабия, пясъци и банди мюсюлмани екстремисти, които искат да наложат шериата. Знаете ли какво е това?

— Приблизително — казва Джъстин, който в предишния си живот бе писал трудове за ислямския религиозен закон.

— В резултат са налице всички условия за практически постоянен глад. Това, което не може да постигне сушата, го постига гражданската война и обратното. Но законното правителство все още е в Хартум. Така че каквито и съглашения да постигне ООН на юг, при всички случаи трябва да отдаде дължимото на Хартум. На практика тук става въпрос за един уникален тристранен пакт между ООН, ония типове в Хартум и метежниците, на които те скъсват задниците от бой. Следите ли ми мисълта?

— Отиваме в Седми лагер! — вика в ухото му Джейми, бялата зимбабвийка, приклекнала грациозно до него с кафявите си джинси и камуфлажна шапка и събрала ръцете си в шепи около ухото му.

Джъстин кима.

— Сега в Седми е най-горещо. Една моя приятелка попаднала там преди две седмици точно по време на бойна тревога четвърта степен. Единайсет часа газила през блатата, после още шест часа чакала без гащи да дойде самолетът да я вземе!

— Къде са й били гащите? — пита Джъстин.

— Сами си ги свалят. И мъже, и жени. Иначе всичко им се протърква. Мокър, горещ конопен плат — представяте ли си? Направо не се издържа! — Тя спира за малко, после отново обгръща с длани ухото му. — Когато чуете добитък да напуска дадено село, бягайте далеч! Когато жените напускат след добитъка, бягайте още по-далеч. Веднъж един колега бягал в продължение на четиринайсет часа без вода. Отслабнал с четири килограма. Карабино бил по петите му.

— Кой е Карабино?

— Беше добър човек, преди да се присъедини към северняците. Сега ни се извини и се върна при нас. Никой не го пита къде е бил. Вие за пръв път ли сте по тия места? — Той кима с глава. — Вижте какво, статистически не би трябвало да ви заплашва опасност. Не се бойте. А и Брант е голям образ.

— Кой е Брант?

— Наблюдателят в Седми лагер. Голям симпатяга. Всички го обичат. Смахнат колкото си щеш. Божи човек.

— Откъде е?

Тя вдига рамене.

— Той твърди, че е мелез, изоставен от своите като всички останали. При нас никой няма минало. Това е неписаното правило.

— От колко време е там? — крещи Джъстин и трябва да повтори, защото ревът на моторите заглушава гласа му.

— От шест месеца, мисля. Шест месеца нон стоп на терена е практически един цял човешки живот, повярвайте ми. Той отказва да слезе до Локи дори за два дни почивка! — укорително завършва тя и се отпуска назад сред кашоните, изтощена от викане.

Джъстин разкопчава коланите си и отива до прозореца. Това е същото пътуване, което предприе ти. Същите обяснения, които си изслушала. Същата гледка, която си видяла. Под него се простират смарагдовите мочурища на Нил, замъглени от жегата, пронизани тук-там с черни петна вода. На по-високите места има заграждения с добитък.

— Местните никога не ни казват точно колко добитък имат. — Джейми стои изправена до него и му крещи в ухото. — Работата на наблюдателя е да установи това. Козите и овцете се държат в центъра на заграждението, кравите най-отвън, а до тях телетата. Кучетата се пускат при кравите. Нощем изгарят кравешкия тор в огнищата на къщичките си. Така прогонват хищници, топлят кравите, а в добавка си докарват една прекрасна кашлица. Понякога затварят и жените, и децата при добитъка! Момичетата се хранят, общо взето, прилично в Судан. Ако са добре охранени, родителите получават по-добра цена, когато ги омъжат. — Тя се потупва усмихнато по корема. — Един мъж има толкова жени, колкото може да си позволи. Знаете ли какъв невероятен танц имат… честна дума! — Тя слага ръка пред устата си и избухва в смях.

— Вие наблюдател ли сте?

— Помощничка.

— Как ви взеха на работа?

— Просто отидох в съответния бар в Найроби. Да ви кажа ли една гатанка?

— Разбира се.

— Ние сега пускаме зърно тук, нали?

— Да.

— Поради войната между севера и юга, нали?

— Е, и?

— Голямата част от зърното, което пускаме, се отглежда в Северен Судан. Останалото идва от излишъците в Съединените щати. Пресметнете сам. С парите на хуманитарните агенции се купува зърно от Хартум. Със същите пари Хартум купува оръжие, за да се бие срещу юга. Самолетите, които пускат зърното, излитат от същото летище, както и самолетите на Хартум, които бомбардират селата в Южен Судан.

— Е, и къде е гатанката?

— Как така ООН финансира бомбардировките в Южен Судан и едновременно с това храни жертвите?

— Тук съм пас.

— След лагера ще се връщате ли в Локи? — пита го тя. Джъстин поклаща глава. — Жалко — казва тя и му намига.

Джейми се връща в гнездото си между кашоните със соево олио. Джъстин остава до прозореца и наблюдава как сянката на самолета пробягва по мочурищата. Хоризонтът не се вижда. На известно разстояние земята под тях се слива с маранята, а светлината, която струи през прозореца, все повече се оцветява в бледо мораво. „Можем да летим цял живот — казва й той — и пак няма да стигнем до ръба на земята.“ Без предупреждение самолетът започва да се снижава. Мочурищата стават кафяви, над водата се подава твърда почва. Появяват се отделни дървета като големи зелени карфиоли; сянката на самолета се блъска в тях и ги прегазва. Едсърд държи щурвала, докато капитан Маккензи разучава рекламна брошура за туристическа екипировка. Той се обръща към Джъстин и вдига окуражително палец. Джъстин се връща на креслото, закопчава коланите и поглежда часовника си. Полетът продължава вече три часа. Едсърд рязко завива, самолетът се накланя; кутии с тоалетна хартия, спрей против насекоми и кашони с шоколад се понасят по металния под и се спират в подножието на пилотската платформа пред краката на Джъстин. Самолетът сочи с крилото си към групичка колиби с тръстикови покриви. Ушите на Джъстин бучат от електростатичния шум в слушалките. Сред какофонията различава дрезгав глас с германски акцент, който предава данни за обстановката на земята. Чуват се думите „твърда и гладка“, явно става въпрос за повърхността на пистата. Самолетът се тресе като обезумял. Джъстин се надига с ремъците си и наднича през прозореца на пилотската кабина — ивица червеникава земя се носи бясно към тях сред зелените поля. Вместо ограничителни светлини са подредени в редици бели чували. Още чували са струпани в единия ъгъл на пистата. Самолетът лети хоризонтално и слънцето жари врата на Джъстин като врял душ. Той рязко се отпуска на креслото си. Гласът с германски акцент се чува вече ясно и отчетливо:

— Хайде, Едсърд, кацай! Днес за обяд има страхотна козя яхния. Оня нехранимайко Маккензи с теб ли е?

Само че Едсърд не се умилостивява лесно.

— Какво правят тия чували в ъгъла на пистата? Някой да не е пускал нещо наскоро? И друг самолет ли идва насам?

— Това са празни чували, Едсърд. Остави ги ти на мира чувалите и кацай, чуваш ли? Оня фукльо журналистът с вас ли е?

— С нас е, Брант — отговаря лаконично Маккензи.

— Кого водите още?

— Мен! — весело се провиква Джейми през грохота на моторите.

— Един журналист, една нимфоманка и шест завръщащи се делегатки — изброява Маккензи, невъзмутим както винаги.

— Що за човек е оня, фукльото?

— Мен ли питаш? — отвръща Маккензи.

Пилотите се заливат от смях, към който се присъединява и гласът от земята.

— Защо нервничи толкова? — пита Джъстин.

— Тук всички са нервни. Това е последната спирка, разбирате ли? Когато кацнем, мистър Аткинсън, не се отделяйте от мен. Протоколът изисква да ви представя на комисаря преди всички останали.

Пистата е удължен тенискорт, отчасти обрасъл с трева. От близката горичка излизат селяни и кучета и тичат към нея. Колибите им са с конични тръстикови покриви. Едсърд прелита ниско над тях, докато Джъстин оглежда храсталаците от двете страни.

— Няма ли от лошите? — пита Едсърд.

— Няма от лошите — потвърждава Маккензи.

Самолетът се накланя още веднъж в рязък завой, после се понася устремно напред. Пистата го блъсва като стена. Облаци червен прахоляк закриват прозорците. Корпусът се накланя наляво, после още и още, товарът стене в укрепителните си мрежи. Двигателите реват, самолетът се друса, крилото остъргва нещо, цялата метална конструкция се тресе и подскача. После двигателите утихват, прахолякът се разсейва. Пристигнали са. Джъстин се взира през стелещия се прах към приближаващата делегация африкански големци, деца и две бели жени по джинси, с плитки и гривни. В средата на групата, с кафява мека шапка, износени къси панталони в защитен цвят и стари велурени обувки, крачи — сияйно усмихнат, едър, рижав и безспорно величествен — Маркъс Лорбиър, този път без слушалката си.

Суданските жени се свличат с мъка от самолета и се присъединяват към очакващата ги група роднини. Зимбабвийката Джейми и приятелките й се прегръщат сред писъци на взаимна радост и удивление, тя прегръща и Лорбиър, смъква шапката му и приглажда рижавите му къдрици, докато той, сияйно усмихнат, я потупва приятелски по задника и сумти доволно като ученик, който има рожден ден. Носачи суданци се скупчват около опашката на самолета и разтоварват багажа под указанията на Едсърд. Но Джъстин е длъжен да остане на мястото си, докато капитан Маккензи не го извика и поведе надолу по стълбичката, далеч от шумотевицата, към една ниска могила, където група старейшини с черни панталони и бели ризи са насядали в полукръг върху кухненски столове под сянката на кичесто дърво. В центъра на групата седи комисарят Артър — сбръчкан, посивял мъж с изсечени черти и втренчен, проницателен поглед. На главата си има червена бейзболна шапка с надпис „Париж“, избродиран със златни букви.

— Значи вие сте човек на перото, мистър Аткинсън? — казва Артър на безупречен, макар и архаичен английски, след като Маккензи ги представя един на друг.

— Точно така, сър.

— И кое печатно издание, ако ми бъде позволено да запитам, има привилегията да се възползва от вашите професионални услуги?

— Лондонският „Телеграф“.

— „Сънди Телеграф“?

— Главно „Дейли“.

— И двата вестника са превъзходни — заявява Артър.

— Артър е бил сержант в суданската армия по време на британския мандат — уточнява Маккензи.

— Позволете да ви запитам, сър. Правилно ли предполагам, че вие сте дошли тук, за да обогатите съзнанието си?

— А също, надявам се, и съзнанието на читателите ми — отвръща Джъстин с дипломатично смирение, докато с крайчеца на окото си следи Лорбиър и групичката около него, които се насочват към тях през пистата.

— В такъв случай, сър, бих ви помолил да обогатите и съзнанието на моя народ, като ни изпратите английски книги. Обединените нации се грижат твърде похвално за телата, но съвсем недостатъчно за душите ни. Наше предпочитано четиво са английските майстори разказвачи от деветнайсети век. Дали вашият вестник не би могъл да субсидира едно такова благородно начинание?

— Обещавам, че ще им го предложа — казва Джъстин. През дясното си рамо той вижда как Лорбиър и групата му се приближават към могилата.

— Вие сте добре дошли сред нас, сър. За колко време ще ни удостоите с вашето благородно присъствие?

Маккензи отговаря вместо Джъстин. Лорбиър и хората му са се спрели в подножието на могилата и чакат Джъстин и Маккензи да слязат при тях.

— До утре по това време, Артър — казва Маккензи.

— Но не по-късно, моля ви — казва Артър, който косо поглежда към свитата си. — И не ни забравяйте, след като си тръгнете, мистър Аткинсън. Ще очакваме вашите книги.

— Каква жега — забелязва Маккензи, докато слизат по ниския склон. — Сигурно е поне четирийсет и два градуса и продължава да се вдига. И все пак това за вас е райската градина. Хайде, до утре по същото време. Разбрано? Здрасти, Брант. Ето ти го твоя фукльо.

Джъстин не е очаквал такава сърдечна доброта. Подвижните очички, които в болницата „Ухуру“ упорито избягваха погледа му, сега излъчват неподправена радост. Бебешкото лице, обжарено от африканското слънце, е цялото разтегнато в широка, заразителна усмивка. Гърленият глас, чийто приглушен шепот тревожно бе отеквал под гредореда в болничната стая на Теса, звучи бодро и покоряващо. Докато двамата се здрависват, Лорбиър не спира да говори, стиснал ръката на Джъстин в двете си ръце. Ръкостискането му е добронамерено и предразполагащо.

— Направиха ли ви брифинг още в Локи, мистър Аткинсън, или оставиха цялата тежка работа за мен?

— Боя се, че нямах кой знае колко време за брифинги — отвръща Джъстин, приветливо усмихнат на шегата.

— Защо вие, журналистите, все бързате, мистър Аткинсън? — жалва се закачливо Лорбиър, като пуска ръката на Джъстин само за да го тупне приятелски по рамото, докато го води обратно към пистата. — Толкова бързо ли се променя истината напоследък? Баща ми винаги ми казваше: истината е вечна.

— Де да можеше да го каже на редактора ми — казва Джъстин.

— Може би вашият редактор не вярва във вечността? — Лорбиър рязко се извръща към Джъстин и размахва пръст пред лицето му.

— Може би — съгласява се Джъстин.

— А вие? — Веждите на негодника са повдигнати в набожно любопитство.

За момент мозъкът на Джъстин е като парализиран. На кого се преструвам? Та това е Маркъс Лорбиър, твоят предател.

— Мисля, че няма скоро да съм в състояние да отговоря на този въпрос — отвръща неуверено той, при което Лорбиър избухва в искрен смях.

— Все пак побързай, човече! Преди сам да си се озовал във вечността! Виждал ли си някога как се пуска храна от въздуха? — Внезапно понижил глас, той отново сграбчва Джъстин за ръката.

— Боя се, че не.

— Тогава аз ще ти покажа. И тогава ще повярваш във вечността, обещавам ти. Тук всеки ден по четири пъти ни пускат храна и всеки път е като истинско божие чудо.

— Много сте любезен.

Като опитен дипломат и колега софист, Джъстин предусеща, че Лорбиър се готви да произнесе заучена реч.

— Ние тук се стараем да работим ефективно, мистър Аткинсън. Стараем се да нахраним всички гладни гърла. Може би понякога се престараваме и доставяме повече, отколкото е нужно. Но когато има гладни, аз не виждам в това престъпление. Може би те ни послъгват от време на време колко хора живеят в селата им, колко умират от глад. Може би ние сме създали някой и друг милионер на черния пазар в Авейл. Е, жалко, казвам аз. Но какво да се прави?

— Така си е.

Джейми се появява изневиделица и застава до Лорбиър, придружена от няколко африкански жени с извадени бележници.

— Може продавачите на сергиите да не ни обичат много, защото им проваляме търговийката. Може шаманите и магьосниците в джунглата да ни кълнат, задето им подкопаваме бизнеса с нашите западни медикаменти. Може чрез тези хранителни доставки да създаваме зависимост у местното население. Но какво да се прави?

— Така си е.

Широка, всеопрощаваща усмивка обобщава всички тези дребни несъвършенства.

— Чуй сега какво ще ти кажа, мистър Аткинсън. И го предай на читателите си. Предай го на ония тъпи задници от ООН в Женева и Найроби. Всеки път, когато моята станция нахрани някое гладуващо африканско дете, аз смятам, че съм си изпълнил дълга. И същата нощ спя като праведник. Заслужил съм правото си да живея на божия свят. Ще им предадеш ли това?

— Ще се опитам.

— Как е малкото ти име?

— Питър.

— А аз съм Брант.

Те отново се здрависват, този път още по-продължително.

— Питай каквото искаш, разбрано? Нямам тайни от бога. Имаш ли някакви специални въпроси, Питър?

— Още не. Може би по-късно, когато понавляза в нещата.

— Много добре. Не бързаме за никъде. Истината е вечна, нали така?

— Точно така.

Време е за молитва.

Време е за светото причастие.

Време е за чудеса.

Време е за раздаване на нафора на човечеството.

Или поне така обявява Лорбиър, докато Джъстин се преструва, че записва внимателно в бележника си в напразен опит да избяга от потискащо ведрото настроение на своя домакин. Време е да наблюдаваме „мистерията на човешката доброта, която лекува раните от човешката злина“ — още една от вбесяващите заучени фрази на Лорбиър, произнесена, докато подвижните му воднисти очички са вперени набожно в пламтящите небеса, а широката му усмивка призовава божията благодат да се излее на земята; Джъстин усеща как рамото на човека, предал съпругата му, възторжено се отърква в неговото. Наблюдателите са строени в една редица. Най-близо до тях са застанали Джейми зимбабвийката, Артър комисарят и неговата придворна свита. Кучета, групички туземци с червени роби и притихнала тълпа от голи негърчета са строени по-нататък край пистата.

— Четиристотин и седемнайсет семейства храним днес, Питър. Умножи го по шест гърла в семейство, за да получиш пълния брой. Комисарят, ей го там, получава по пет процента от всичко. Това между нас да си остане, не го пиши. Казвам ти го, защото си свестен мъж. Ако слушаш комисаря, населението на Судан трябва да е поне сто милиона. Друг проблем са слуховете. Стига някой да каже, че е видял човек на кон с пушка, и всички се юрват да бягат, изоставяйки посевите и селата си.

Той внезапно млъква. До него Джейми сочи с ръка към небето, докато другата й ръка намира тази на Лорбиър и незабелязано я стиска. Комисарят и свитата му също са чули звука и в отговор вдигат едновременно глави, притварят очи и разтягат устни в напрегнати, но широки усмивки. Джъстин долавя далечния рев на мотори и различава тъмна точка на фона на избелялото от жегата небе. Скоро точката се превръща в още един бъфало като този, който ги докара дотук — бял, безстрашен и самотен като божи пратеник, който прелита на една педя над върховете на дърветата, потръпвайки и поклащайки крила, докато пилотът коригира азимута и височината. После изчезва от погледите им, сякаш няма да се върне повече. Но Лорбиър и неговото паство не губят надежда. Главите остават вдигнати нагоре в молитвена поза. И ето, самолетът се завръща; сега той лети ниско, в права линия, целенасочено. В гърлото на Джъстин е заседнала буца, очите му се насълзяват, когато първият бял дъжд от чували с храна се посипва подобно на сапунени гранули от опашката на самолета. Те се люшват игриво във въздуха, после набират скорост и устрем, докато накрая забарабаняват като картечни откоси по площадката за приземяване. Самолетът набира височина и прави остър завой, за да повтори маневрата.

— Гледаш ли, приятел? — шепне Лорбиър. Неговите очи също са пълни със сълзи. Дали плаче по четири пъти дневно? Или само пред публика?

— Да, виждам — потвърждава Джъстин. „Както си го видяла и ти и също като мен веднага си се присъединила към неговата църква.“

— Виж какво, приятел. На нас тук ни трябват повече летища, така да пишеш. Повече летища и по-близо до селата. Те не могат да ходят дълго, трудно им е, пък е и опасно. По пътя бандити ги изнасилват или направо им режат гърлата. Отвличат им децата от селото, докато ги няма. А понякога, като стигнат до летището, разбират, че са сбъркали. Днес не било ред на тяхното село. Връщат се обратно, объркани, разочаровани. Много от тях си умират от объркването. И децата им също. Ще напишеш ли и това?

— Ще се опитам.

— От Локи казват, че повече летища ще изискват повече мониторинг. Аз им викам: добре, ще осигурим повече мониторинг. От Локи викат: а откъде пари? Аз им викам: похарчете ги най-напред, после ще ги намерим. Майната му!

Над пистата отново надвисва тишина, този път предизвикана от мрачни предчувствия. Дали в храсталаците не дебнат мародери, които чакат да задигнат божите дарове и да офейкат? Едрата десница на Лорбиър отново стиска Джъстин за ръката.

— Тук пушки няма, приятел — казва той, отгатнал незададения въпрос. — В селото имат калашници и картечни пистолети. Артър комисарят ги купува със своите пет процента и ги раздава на хората си. Но тук имаме само едно радио и една молитва.

Кризата е отминала. Първите носачи се приближават плахо към пистата и започват да подреждат чувалите на купчини. С моливи и бележници в ръка, Джейми и другите помощник-наблюдателки заемат позиции — по едно момиче до всяка купчина. Някои от чувалите са се пробили; жени с метлички ревниво събират разпиляното зърно. Лорбиър продължава да стиска ръката на Джъстин, докато го запознава с „културата на дажбения чувал“. След като изобретил пускането на хранителни дажби от самолет, казва с гърлен смях той, господ създал и дажбения чувал. Цели или скъсани, тези бели синтетични чували с инициалите на Световната програма за изхранване са не по-малко търсена стока в Южен Судан от самата храна, която се пренася в тях.

— Виждаш ли летищния ветропоказател? Виждаш ли мокасините на оня приятел там? Ами шала на жена му? Казвам ти, приятел, ако някога реша да се оженя, роклята на жена ми ще бъде ушита от дажбени чували!

От другата му страна Джейми избухва в гърлен смях, който бързо заразява момичетата около нея. Смехът още не е заглъхнал, когато откъм другата страна на пистата от три страни започват да прииждат в колони жени. Всички са много високи, ръст от метър и осемдесет изобщо не е изключение; сигурно са от суданското племе динка. Вървят с грациозната африканска походка, за която мечтае всяка начинаеща манекенка по модните подиуми. Повечето са с разголени гърди, други са облечени със строги басмени рокли, ревниво прикриващи деколтетата им. Очите им безстрастно са приковани в дажбените чували пред тях. Те разговарят тихо и доверително помежду си. Всяка колона жени се движи към точно определена цел. Всяка помощник-наблюдателка познава клиентите си. Джъстин поглежда крадешком Лорбиър, докато жените си казват подред имената, после всяка хваща по един чувал, подхвърля го нагоре и внимателно го закрепва на главата си. И вижда как очите на Лорбиър се изпълват с трагично неверие, сякаш той е виновникът за тяхната злочеста участ, а не за тяхното спасение.

— Нещо не е наред ли? — пита Джъстин.

— Жените, приятел, те са единствената надежда на Африка — отвръща шепнешком Лорбиър, без да откъсва поглед от тях. Дали не вижда Уанза? И всички останали Уанзи? Малките му воднисти очички надничат гузно изпод тъмната сянка на широкополата шапка. — Запиши си го това, приятел. Ние даваме храна само на жените. На мъжете им нямаме вяра за пет пари. Тези идиоти отиват право на пазара и продават всичко. Или карат жените си да варят ракия от зърното. С парите си купуват цигари, оръжие, момичета. Мъжете са едни тъпи безделници. Докато жените въртят къщата, мъжете ходят да се трепят помежду си. Цяла Африка е една огромна битка между половете, приятел. Само жените служат на бога по тия места. Запиши си го това.

Джъстин покорно си записва каквото му диктуват. От това няма нужда, защото същото послание го е чувал безброй пъти от Теса. Жените се изнизват безшумно между дърветата. Гузни кучета събират с език от земята разпилените зърна.

Джейми и другите помощнички са се пръснали. С дългата си тояга и кафявата широкопола шапка Лорбиър прилича на някакъв духовен пастир, докато отвежда Джъстин далеч от селцето отвъд пистата, към синкавата линия на гората. Една дузина полуголи деца се боричкат кой да ходи по петите му. Те се пресягат да хванат великия човек за ръката. Всяко стиска по един пръст и увисва на него, крещейки и ритайки с крака във въздуха като танцуващ горски дух.

— Тези деца си мислят, че са лъвчета — снизходително споделя Лорбиър, докато децата го теглят за ръцете и крещят в надпревара. — Миналата неделя имахме час по вероучение и тия лъвчета толкова бързо излапаха пророк Даниил, че сам господ не можа да го спаси. Казвам им: не, дайте на господ възможност да спаси Даниила! Така е според Библията. А те разправят, че лъвовете били изгладнели и не можели да чакат. Нека първо да изядат Даниил, пък после господ ще го спаси с магия. Иначе, викат, лъвовете щели да загинат от глад.

Двамата приближават една редица правоъгълни заслони откъм отдалечения край на пистата. Към всеки заслон има по една паянтова пристройка като конска ясла. Всяка ясла представлява един миниатюрен ад за неизлечимо болните, недъгавите, умиращите от жажда и от обезводняване. Прегърбени жени, стоически взиращи се в коремите си в няма агония. Покрити с мухи деца, които нямат сили дори да плачат. Старци, изпаднали в кома от непрекъснато повръщане и диария. Обръгнали на всичко лекари и фелдшери правят невъзможното, за да предумат и подмамят пациентите си да се подредят в някакво подобие на редица. Срамежливи момичета чакат на дълга опашка, подбутват се, шушукат и се кискат нервно. Двама хлапаци са вкопчени в яростна схватка на земята, докато по-голямо момче ги налага с тояга.

Следвани на известна дистанция от Артър и свитата му, Лорбиър и Джъстин достигат до покрития със слама диспансер, който отдалеч напомня на почетната трибуна на английско игрище за крикет. Търпеливо проправяйки си път през тълпата от блъскащи се свадливи пациенти, Лорбиър повежда Джъстин към стоманена решетка, охранявана от двама яки африканци по тениски с емблемата на „Лекари без граници“. Решетката се отваря, Лорбиър се шмугва вътре, сваля шапката и повлича Джъстин след себе си. Бяла фелдшерка и три местни асистентки мерят и смесват нещо зад дървен тезгях. Обстановката издава постоянна припряност, която всеки миг може да прерасне в анархия. Като забелязва Лорбиър, фелдшерката вдига глава и му се ухилва.

— Здрасти, Брант. Кой е този красавец? — пита тя с накъсан шотландски акцент.

— Хелън, запознай се с Питър. Той е журналист и ще разкаже на целия свят какви лениви безделници сте всички тук.

— Здрасти, Питър.

— Здрасти.

— Хелън е медицинска сестра от Глазгоу.

Покрай стените върху дълги рафтове са натрупани до тавана разноцветни кутии и стъкленици. Джъстин ги оглежда уж от обикновено журналистическо любопитство, докато всъщност погледът му търси познатата черно-червена кутийка с логото с трите весели златни пчелички. Кутийката обаче не се вижда никъде по рафтовете. Лорбиър застава в тържествена поза пред една витрина, готов за поредната лекция. Фелдшерката и асистентките й разменят многозначителни усмивки: хайде, почна се пак. Лорбиър държи в ръката си голяма стъкленица, пълна догоре със зелени таблетки.

— Питър — започва той тържествено, — сега искам да те запозная с другата страна от живота в Африка.

Дали всеки път казва едно и също? На всеки посетител? Дали това е неговият ежедневен акт на покаяние? Дали бе издекламирал същото и на Теса?

— Осемдесет процента от всички болни от СПИН в света се намират в Африка. И то по най-предпазливи оценки. Три четвърти от тях нямат достъп до каквото и да било медикаментозно лечение. Затова трябва да сме благодарни на фармацевтичните компании и на техните слуги от Държавния департамент на САЩ, които заплашват със санкции всяка страна, дръзнала да произведе своя евтина версия на патентованите препарати против СПИН. Чаткаш ли? Водиш ли си записки?

Джъстин му кима насърчително.

— Продължавайте.

— Таблетките в тази стъкленица струват по двайсет долара едната в Найроби, по шест в Ню Йорк и по осемнайсет в Манила. Всеки момент Индия ще произведе своя версия на същото лекарство, която ще струва по шейсет цента таблетката. Не е необходимо да говорим за разходите за изследователската и развойната дейност. Фармацевтичните компании са ги отписали още преди десет години, а и парите им за развойна дейност идват главно от държавни субсидии, така че това са чисти дивотии. Тук става дума за един аморален монопол, чиято цена се изчислява в човешки живот. Чат ли си? — Лорбиър познава експонатите си наизуст, така че не му е нужно да ги търси. Той връща стъкленицата на рафта и със същото движение грабва голяма черно-бяла кутия. — Тия мръсници продават едно и също лекарство вече трийсет години. И какво е то? Препарат против малария. А знаеш ли, Питър, защо е отпреди трийсет години? Защото, ако един ден в Ню Йорк някой се разболее от малария, лекарството да му е подръка! — Той вдига друга кутия. Ръцете, както и гласът му треперят от благочестиво възмущение. — Една щедра и човеколюбива фармацевтична фирма от Ню Джърси е принесла този свой продукт в дар на гладуващите народи по света, нали разбираш? Фармацевтичните компании искат да ги обичаме. Ако не се чувстват достатъчно обичани, започват да се плашат и стават нещастни.

И опасни, добавя Джъстин, но наум.

— А защо й е на въпросната фармацевтична компания да ни дарява това лекарство? Веднага ще ти кажа. Защото междувременно са произвели по-добро. Старото е вече излишно и само заема място в складовете. Та те даряват старото лекарство, чийто срок на годност изтича след шест месеца, на Африка, като при това данъчните власти им опрощават няколко милиона долара в отплата за щедростта. Освен това си спестяват още пари от складови наеми, плюс цената на унищожаването на препарати с изтекъл срок, които не могат да продадат. На всичко отгоре хората ги гледат и си казват: какви благодетели! Дори и акционерите им си казват същото. — Той обръща кутията и намръщено се зачита в нещо на дъното й. — Тази пратка престоя три месеца на митницата в Найроби, докато митничарите чакаха някой да им даде рушвет. През последните години същата фирма е изпращала в Африка препарати против оплешивяване, лекарства за отказване от тютюнопушенето и ензими против затлъстяване, като заради щедростта си е получила данъчни облекчения за няколко десетки милиона долара. Тия негодници знаят само един бог — бога Печалба, това е истината.

Но силата на неговия праведен гняв е насочена главно към собствените му господари — „онези мързеливци от хуманитарните организации в Женева, които всеки път са готови да се подлагат на големите фармацевтични компании.“

— И тези типове наричат себе си хуманитарни работници! — възмущава се той сред срамежливия кикот на асистентките и несъзнателно напомня на Джъстин за тирадите на Теса. — С техните гарантирани работни места и необлагаеми с никакви данъци заплати, с техните пенсионни осигуровки, луксозни коли, безплатни училища за децата им! През цялото време са в командировка, така че дори не си харчат парите. Познавам ги аз тях, приятел! Виждал съм ги как плюскат по най-скъпите ресторанти в Швейцария, а лобистите на големите фармацевтични компании им плащат сметките. За какво им е на тях да си рискуват задника за благото на човечеството! В Женева имало няколко излишни милиарда? Прекрасно, дайте да ги похарчим за лекарства на големите фармацевтични компании, че да се радва Америка!

След избухването настъпва затишие, през което Джъстин се престрашава да зададе въпрос.

— В какво точно качество, лично или служебно, сте ги виждали, Брант?

Всички вдигат глави. Всички, с изключение на Джъстин. Явно никой преди не се е осмелявал да се усъмни в думите на пророка. Подвижните воднисти очички на Лорбиър се разширяват. Обидена бръчка прорязва моравото му чело.

— Виждал съм ги, приятел. С очите си съм ги виждал, слушай какво ти казвам.

— Не че се съмнявам в думите ви, Брант. Но моите читатели може да се усъмнят. Може да се запитат: „А какъв ли е бил тоя Брант, когато е видял всичко това?“ Да не би да сте работили в ООН? Или сте били редовен посетител в тези ресторанти? — Той се засмива кратко, сякаш това, което ще каже, е самият абсурд: — Или може би сам вие сте служили на силите на мрака?

Дали Лорбиър не долавя присъствието на враг? Дали изразът „силите на мрака“ не му звучи заплашително познато? Дали това, което бе видял с периферното си зрение в болницата, изведнъж не изкристализира в чертите на мъжа срещу него? Лицето му се сгърчва в жалка гримаса. Пророческата светлина, озарявала го допреди миг, угасва, той се отдръпва обиден — един уморен старец без шапка. Не ми причинявай това, казва лицето му. Нали сме приятели? Но съвестният журналист е прекалено зает с воденето на бележки, за да му се притече на помощ.

— Ако искаш да се обърнеш към бога, трябва най-напред да си бил грешник — казва той с продран глас. — Тук всички се уповаваме на божията милост, приятел, повярвай ми!

Но сянката на болка не напуска лицето му. Нито пък внезапното притеснение, сграбчило го за гърлото като предчувствие за нещо, което той не иска да чуе. На връщане към пистата той подчертано предпочита компанията на Артър комисаря. Двамата крачат като туземци, хванати за ръце — едрият Лорбиър с широкополата си шапка и хилавото плашило Артър с неговата бейзболна шапчица с надпис „Париж“.

Дървена ограда от подострени отвесни колове, увенчана с масивен пилон от цяло дървесно стебло над портала, пази африканската обител на Брант, хуманитарния наблюдател, и неговите помощнички. Само Артър и Лорбиър придружават височайшия посетител по време на задължителната обиколка. Импровизирана душкабина със закачена кофа, която се навежда с въженце. Резервоар за дъждовна вода с древна помпа, задвижвана от още по-древен генератор. Всичко, изобретено и построено лично от великия Брант.

— Някой ден ще патентовам ей това чудо тук — заканва се Лорбиър с пресилено намигване, на което Артър съвестно отвръща. В средата на курника е поставена слънчева батерия, която кокошките използват за трамплин. — С това нещо се осветява целият комплекс само от слънчевата енергия — хвали се Лорбиър, но монологът му е загубил много от първоначалния жар.

Клозетите са в края на заградения участък — по един за мъже и за жени. Лорбиър думка по вратата на мъжкия, после я блъсва навътре и показва на госта вонящата дупка в земята.

— Тук са се навъдили едни мухи, които развиват резистентност към всякакви дезинфекционни препарати! — жалва се той.

— Мултирезистентни мухи, а? — подмята Джъстин, приветливо усмихнат; Лорбиър му хвърля бърз безумен поглед, след което с отчаяно усилие успява също да се усмихне.

Тримата пресичат плаца, като пътем спират, за да надникнат в един прясно изкопан гроб, около три и половина метра на метър и половина. На дъното на ямата лежат, свити на кълбо, семейство змии на жълти и зелени шарки.

— А това тук е нашето бомбоубежище, приятел. Тия змии обаче виждаш ли ги? Те са по-страшни от всякакви бомби — вайка се Лорбиър, който не може да се примири с жестокостта на природата.

След като Джъстин не реагира, той търси с поглед Артър, за да сподели с него шегата си. Но Артър се е върнал при своите. Като човек, който отчаяно се нуждае от сродна душа, Лорбиър прегръща Джъстин през рамото и не сваля ръката си, докато го влачи почти бегом към централното бунгало.

— А сега ще опиташ нашата козя яхния — обявява решително той. — Тоя готвач прави по-вкусна яхния от най-добрите ресторанти в Женева. Виж какво, Питър, ти си добро момче, нали? Ти си ми приятел, нали?

„Кого видя там долу в оня гроб до змиите, приятелю? — пита той Лорбиър. — Дали не беше Уанза, а? Или може би студената ръка на Теса се протегна, за да те докосне?“

Свободното пространство вътре в бунгалото е доста тясно — едва пет на пет метра. В средата има маса, грубо скована от стари палети. Вместо столове около нея са наредени неотворени каси с бира и олио. Разнебитен вентилатор размахва безпомощно перки от сламения покрив, въздухът в бунгалото смърди на соя и спрей против комари. Само на Лорбиър, като глава на семейство, се полага стол — същият, който обикновено се намира пред радиостанцията до газовата печка. Сега Лорбиър седи на стола, изпънат като струна, с меката си широкопола шапка; от едната му страна е Джъстин, а от другата Джейми, за която явно има запазено място до шефа. От другата страна на Джъстин сяда млад лекар от Флоренция с вързана на опашка коса; до него е шотландката Хелън от диспансера; срещу Хелън седи медицинска сестра от Нигерия на име Салвейшън.

Останалите членове на голямото семейство на Лорбиър нямат време да се заседават; те си сипват от яхнията и я изяждат на крак или сядат само колкото да се нахранят, след което отново тръгват по задачи. Лорбиър лакомо гребе яхнията с лъжица, малките му очички шарят из стаята, а устата му не спира да говори. И макар понякога да се обръща към отделни лица от публиката, никой не се съмнява, че словоизлиянията му са насочени основно към журналиста от Лондон. Любимата му тема е войната. Не непрестанните племенни войни наоколо, а онази „проклета мръсна война“, която бушува в петролните полета на север, но с всеки изминал ден се разпространява все по на юг.

— Ония мръсни копелета в Хартум изпращат на фронта танкове и хеликоптери, Питър. Те правят нещастните африканци на кайма. Върви там, на място, и се убеди с очите си, приятел. Ако бомбардировките не свършат работа, пращат пехотата да ги изколи. А пък пехотата коли мъжете и изнасилва жените, после коли и тях. А кой им помага? Кой им ръкопляска отстрани? Мултинационалните петролни компании. — Възмутеният му глас заглушава всички останали разговори. Хората около масата трябва да се надвикват с него или да млъкнат, и повечето замлъкват. — Мултинационалките си падат по Хартум, приятел. „Момчета — викат те, — ние много уважаваме принципите на фундаментализма. Някое и друго нашибване с камшици, някое и друго отсичане на ръце и глави, всичко това е прекрасно. Искаме да ви помогнем с каквото можем. Искаме да използвате пътищата и летищата, които сме ви построили, колкото ви е угодно. Само не позволявайте на тия черни мързеливци по градове и села да се пречкат на пътя на великия бог Печалба. Ние не по-малко от вас искаме тия черни мързеливци да бъдат етнически прочистени и натикани в миша дупка. Така че ето ви част от нашите петролни печалби, момчета. Вървете да си купите още пушки!“ Чуваш ли какво разправям, Салвейшън? Питър, водиш ли си записки?

— Записвам всяка дума, благодаря ви, Брант — отвръща тихо Джъстин, наведен над бележника си.

— Казвам ти, приятел, мултинационалките работят за Дявола! Един ден те ще идат в ада, където им е мястото, по-добре отсега да го знаят! — Лорбиър театрално се свива от ужас, заровил лице в големите си ръце. Тази пантомима би трябвало да изобразява мултинационалния човек, явил се пред Създателя си в деня на Страшния съд. — „Не бях аз, господи. Аз само изпълнявах заповеди. Заповедите на бога Печалба.“ Този мултинационален човек е същият, който първо те привиква към цигарите, а после ти продава лекарство против рак, за което нямаш пари да си го купиш.

„Той е и същият, който продава неодобрени лекарства, който претупва клиничните изпитания и използва прокълнатите по света като опитни зайчета.“

— Искаш ли кафе?

— С удоволствие бих пийнал. Благодаря.

Лорбиър скача на крака, грабва чашата за супа на Джъстин и я изплаква с гореща вода от термоса като подготовка към наливането на кафето. Ризата му е залепнала от пот на гърба, под мокрия плат се тресат дебели гънки сланина. През цялото време той не спира да говори. Развил е фобия към тишината.

— Момчетата в Локи казаха ли ти за влака, Питър? — изревава той, докато подсушава чашата със салфетка, измъкната от найлонов плик за боклук до него. — За тоя скапан влак, дето слиза на юг с човешки ход три пъти в годината?

— Боя се, че не.

— Той се движи по старата железопътна линия, строена от вас, англичаните, нали така? Охраняват го кръвожадни северняци на коне. Като в едновремешните филми. Та този влак кара провизии от север на юг за всички гарнизони на войските на Хартум. Чат ли си?

— Да.

„Защо се поти така? Защо очите му са толкова уплашени и търсещи? Какви тайни сравнения прави между този арабски влак и собствените си грехове?“

— Страшна работа, приятел! Този влак. Сега е заседнал някъде между Ариат и Авейл, на два дни път оттук. Да се молим на бога реката да не спада, тогава може би ония копелета няма да дойдат насам. Където идат, зад тях остава пустош, истината ти казвам! Убиват всичко живо по пътя си. Никой не може да им се опре. Прекалено силни са.

— За кои точно копелета става дума, Брант? — пита Джъстин, докато драска в бележника си. — Боя се, че загубих нишката.

— За кръвожадните конници, приятел! Да не мислиш, че им се плаща, задето охраняват влака? Нито цент, приятел. Нито драхма. Правят го без пари, ей тъй, от добро сърце! Единствената им награда е да ги оставят да изнасилват и убиват всичко живо по пътя си. Където минат, трева не никне. Отвличат в робство момчета и момичета, откарват ги със същия влак, когато се изпразни на връщане. А каквото не могат да отнесат със себе си, го опожаряват.

— Аха. Сега разбрах.

Но влакът не е достатъчен за Лорбиър. Нищо не е достатъчно, ако след него настава тишина, а в тишината може да му бъдат зададени въпроси, които той не иска да чуе. Уплашените му очички вече трескаво търсят тема за продължение.

— А за самолета казаха ли ти? Руски самолет, приятел, по-стар от Ноевия ковчег, базата му е в Джуба. Е, това е страхотна история, приятел!

— Боя се, че нито за влака, нито за самолета са ми разказвали. Нали ви казах, нямаха време за брифинг.

И Джъстин отново зачаква послушно, с молив в ръка, да чуе страхотната история за руския самолет, дето базата му е в Джуба.

— Ония смахнати мюсюлмани в Джуба правят едни бомби като топовни гюлета. Качват ги значи на самолета и ги пускат отгоре, ей така, направо ги търкалят по пода и ги хвърлят върху християнските села. „На ви, християни! Много ви здраве от вашите мюсюлмански братя!“ Ама те вършат добра работа, ще знаеш. Пък и ония типове са се научили да се целят много точно. Няма грешка! А и бомбите са толкова избухливи, че екипажът на самолета не каца в Джуба, докато не изхвърли и последната.

Радиостанцията обявява пристигането на поредния бъфало. Най-напред се чува лаконичният глас на диспечера от Локи, после командирът на полета се обажда от въздуха, за да установи контакт. Сгърбена пред микрофона, Джейми обещава хубаво време, твърда писта и спокойна обстановка без заплахи за сигурността. Вечерялите припряно се разотиват, но Лорбиър остава на мястото си. Джъстин затваря бележника си и под втренчения поглед на Лорбиър го прибира в джоба на ризата, до писалките и очилата за четене.

— Е, Брант, козята яхния беше чудесна. Сега имам няколко по-конкретни въпроса, ако нямате нищо против. Има ли къде да поседнем за един час, без да ни прекъсват?

Като осъден на смърт, който е принуден сам да намери пътя към мястото на екзекуцията си, Лорбиър повежда Джъстин по утъпканата трева, върху която безразборно са опънати палатки и въжета за пране. На известно разстояние от тях се издига палатка с формата на конус. С шапка в ръка, Лорбиър отмята платнището на входа и с отблъскващо угодническа усмивка пропуска Джъстин да влезе пръв. Джъстин се навежда, за миг погледите им се срещат и той вижда в очите на Лорбиър същото изражение, което вече е видял на масата в бунгалото — изражението на човек, ужасен от това, което си забранява да види.

24.

Въздухът в палатката е кисел, сгъстен и непоносимо горещ; мирише на гниеща трева и захабени дрехи, които никакво пране не може вече да изчисти. Има един дървен стол, но за да го освободи за сядане, Лорбиър трябва да намери място на лютеранска Библия, едно томче със стихове на Хайне, мъхеста пижама като за бебе и авариен комплект в раница за наблюдател, който съдържа малка радиостанция и сигнално фенерче. Когато столът е свободен, Лорбиър го предлага на Джъстин, а самият той присяда на ръба на походното легло и подпира главата си с ръце; потният му гръб се тресе, докато чака Джъстин да заговори.

— Моят вестник се интересува от историята на едно спорно ново лекарство против туберкулоза на име „Дипракса“, произвеждано от „Карел, Вита и Хъдсън“ и разпространявано на територията на Африка от фирмата „Трите пчели“. Не го забелязах по вашите рафтове. Освен това моят вестник смята, че истинското ви име е Маркъс Лорбиър и че вие сте добрата фея, пуснала този препарат на пазара.

Нищо по Лорбиър не трепва. Мокрият гръб, рижаво златистата коса, сгърбените му рамене остават неподвижни в уплашената тишина, която настъпва след думите на Джъстин.

— Както сигурно сам знаете, напоследък се вдига много шум относно страничните ефекти от „Дипракса“ — продължава Джъстин, след като обръща страниците на бележника си и прави съответната справка. — КВХ и „Трите пчели“ не могат вечно да опазят всичко в тайна. За вас самия би било изгодно да разкажете вашата версия преди останалите.

И от двамата се лее пот, и двамата са жертви на едно и също страдание. Жегата в палатката е толкова приспивна, че Джъстин се бои да не би и двамата да се разболеят едновременно от сънна болест и да заспят един до друг. Лорбиър става и крачи нервно из палатката като звяр в клетка. Също като мен, докато бях затворник на долния етаж у Глория, мисли си Джъстин, докато наблюдава как неговият пленник се спира и стреснато вижда образа си в едно тенекиено огледалце или пък се съветва с дървения кръст, закачен на платното над леглото му.

— Боже милостиви! Как ме откри бе, приятел?

— С питане. И с малко късмет.

— Ами, късмет! Не ме будалкай, приятел. За кого работиш?

Продължава да крачи. Тръсва глава, за да паднат капките пот от челото му. Обръща се внезапно, сякаш се бои, че Джъстин го следва по петите. Гледа го с подозрение и укор.

— Аз съм на свободна практика — казва Джъстин.

— Как ли пък не, приятел! Купувал съм журналисти като теб! Знам ви аз на вас номерата. Кой ти плаща?

— Никой.

— КВХ? Къртис? Аз им спечелих много пари, по дяволите!

— А също и те на теб, не е ли така? Според моя вестник ти притежаваш една трета от четирийсет и девет процента от фирмите, патентовали формулата.

— Аз официално се отказах от моя дял, приятел! И Лара от нейния. Това бяха кървави пари. „Вземете си парите — казах им. — Те са ваши. А в деня на Страшния съд господ да ви е на помощ!“ Това ми бяха точно думите, Питър!

— А пред кого по-точно ги изрече? — пита Джъстин, който не спира да пише. — Пред Къртис? Пред някой от КВХ? — Лицето на Лорбиър е застинало в маска на ужас. — Или пред Крик може би. Аха. Сега разбирам. Крик е бил връзката ти в „Трите пчели“. — И той записва „Крик“ в бележника си, бавно, буква по буква, защото ръката му се е размекнала от жегата. — „Дипракса“ обаче не беше толкова лошо лекарство, нали? Според моя вестник „Дипракса“ е едно добро лекарство, което обаче е пуснато прекалено бързо на пазара.

— Бързо, а? — изрича Лорбиър с горчива ирония. — Бързо значи. Приятел, тия типове искаха да получат резултати от изпитанията толкова бързо, че не бяха готови да изчакат дори един ден.

Думите му са прекъснати от мощна експлозия. Сякаш руският самолет от Джуба е пуснал една от своите бомби. Или пък кръвожадните конници препускат от север. А може би битката от петролните полета се е пренесла пред вратите на лагера. Палатката потреперва, огъва се и пак се изправя, готова да посрещне поредната атака. Въжетата трептят като струни, докато водната стихия шиба по платнения покрив. Самият Лорбиър сякаш не забелязва бурята. Той стои изправен в средата на палатката, притиснал с ръка челото си, сякаш се мъчи да си спомни нещо. Джъстин отмята платнището и през дъждовната стена преброява три покосени палатки и още две, които се свличат бавно пред очите му. От въжетата за пране се стичат водни завеси. Тревата се е превърнала в езеро, нивото на водата се повдига към основите на бунгалото. Мощни струи удрят по сламения покрив на заслона. После дъждът спира също толкова внезапно, както е започнал.

— И така, Маркъс — започва приятелски Джъстин, сякаш бурята е прочистила въздуха и вътре в палатката, а не само отвън. — Разкажи ми за Уанза. Тя ли бе повратната точка в живота ти? Моят вестник смята, че това е така. — Изпъкналите очи на Лорбиър не го изпускат дори за миг. Той се опитва да заговори, но от устата му не излиза звук. — Уанза от онова село, северно от Найроби. Уанза, която се премести да живее в гетото Кибера. А после я отведоха в болницата „Ухуру“, за да роди. Тя умря, а детето остана живо. Според моя вестник тя е била в една и съща стая с Теса Куейл. Възможно ли е това? Или Теса Абът, както самата тя се наричаше понякога.

Гласът на Джъстин си остава равен и безстрастен, той е един обективен журналист и нищо повече. И това спокойствие е до голяма степен неподправено, защото той не е свикнал да владее положението. Отговорността му идва твърде много. Инстинктите му за отмъщение са слаби. Високо над главите им боботи самолет на път към своята зона за пускане на провизии. Очите на Лорбиър се вдигат нагоре със слаба надежда. Идва спасение! Грешка. Спасението е за Судан, не за теб.

— Кой си ти, приятел?

Той е събрал целия си кураж, за да зададе този въпрос. Но Джъстин се прави, че не го чува.

— Уанза умря. Също и Теса. Също и Арнолд Блум, белгийски лекар от хуманитарна организация, неин добър приятел. Според моя вестник Теса и Арнолд са идвали по тия места, за да говорят с теб, само няколко дни, преди да бъдат убити. Моят вестник смята също така, че ти си направил пълни самопризнания пред Теса и Арнолд по въпроса за „Дипракса“, но също, че — разбира се, това са само предположения — веднага след като те са си тръгнали, си ги издал на бившите си работодатели, за да се застраховаш. Може би чрез радиограма до твоя приятел Крик. Името говори ли ти нещо?

— Боже милостиви, господи, Исусе Христе!

Маркъс Лорбиър гори на кладата. Той стиска с две ръце подпорния кол на палатката и се обляга на него сякаш за да се защити от атаката на Джъстин. Главата му е вдигната към небесата в няма молитва, устните му се движат беззвучно. Джъстин става от мястото си, взема стола и го поставя зад него, после го хваща за ръката и внимателно го слага да седне.

— Какво търсеха Теса и Арнолд, когато дойдоха тук? — пита той. Въпросите му са формулирани сухо и безпристрастно. Той не желае повече сълзливи самопризнания и молитви към бога.

— Търсеха доказателства за вината ми, човече, искаха да научат срамната ми история, да докажат моята греховна горделивост — шепне Лорбиър в отговор, попивайки лицето си с подгизнал парцал, който е извадил от джоба на късите си панталони.

— И намериха ли всичко това?

— Всичко, човече. Всичко до последно, кълна ти се.

— И го записаха на магнетофон?

— На два! Тая жена не се доверяваше на един магнетофон, та си беше донесла два.

Вътрешно усмихнат, Джъстин си отбелязва мислено юридическия професионализъм на Теса.

— Аз им се разкрих, унизих се до край. Разказах им самата гола истина и нека бог ми е свидетел. Нямах друг избор. Аз бях последната брънка на тяхното разследване.

— А казаха ли какво смятат да правят с информацията, която си им предоставил?

Очите на Лорбиър се разшириха, но устните му бяха стиснати, а тялото му остана неподвижно; дори за момент Джъстин си помисли, че може с божията милост да е умрял от сърдечен удар, но Лорбиър просто се напрягаше да си припомни нещо. Изведнъж заговори бързо и отривисто, думите му преминаха в крясъци — толкова нямаше търпение да си каже всичко, което му тежи.

— Искаха да представят доказателствата на единствения човек в Кения, на когото имаха доверие. Щяха да предадат цялата история на Лийки. Всички събрани от тях данни. Кения е длъжна сама да решава проблемите си, казваше тя. И според тях тъкмо Лийки бил човекът, способен да ги реши. Те бяха убедени в това. Предупредиха ме да внимавам. Тя ми каза: „Маркъс, скрий се някъде, приятел. Тука вече не е безопасно за теб. Намери си по-добро убежище или ще ти видят сметката, задето си ги издал.“

За Джъстин не е никак лесно да възпроизведе точните думи на Теса по тези трескави, накъсани изречения, но е убеден, че първата й грижа действително е била безопасността на Лорбиър, а не нейната собствена. А пък „ще ти видят сметката“ без съмнение е израз, който тя би използвала.

— А какво ти каза Блум?

— Блум ме нарече мошеник и шарлатанин, каза, че съм злоупотребил с доверието на хората. Право в лицето ми го каза, без увъртания.

— И с това, разбира се, те предизвика да го предадеш? — пита кротко Джъстин, но от кротостта му няма полза, защото Лорбиър вече плаче по-горчиво и от Удроу.

Сълзите му, протяжният му, жален вой отблъсват и вбесяват Джъстин, докато оня моли за милост и отчаяно се опитва да се изкара невинен. Лорбиър обича тоя препарат, приятел! Тоя препарат не заслужава да бъде отречен. Още няколко години, и той ще заеме достойно мястото си между най-великите открития на съвременната медицина. Трябва само да се доуточнят пиковите нива на токсичност, да се доизпипа дозировката, и толкоз! Вече се работи по въпроса, приятел! Докато дойде време лекарството да се пусне на американския пазар, всичко ще е тип-топ! Лорбиър обича Африка, приятел — така както обича цялото останало човечество; Лорбиър е добър човек, не заслужава да поема такава вина върху себе си. Ала докато се моли и стене, и се мята в безсилен гняв, той вече успява, по някакъв мистериозен начин, да се отърси от поражението и да се вдигне на крака. Изправя се на стола, изпъва рамене и самодоволна усмивчица на превъзходство заменя сълзите на разкаяние.

— Ама пък, от друга страна, виж ги само как се държаха помежду си, приятел! — възмущава се той, а гласът му лепне от дебелашкия намек. — Виж само моралната страна на собственото им поведение! Кой е по-голям грешник тук, питам аз?

— Не съм напълно сигурен, че разбирам накъде биеш — казва меко Джъстин, но в главата му се спуска защитна завеса между него и Лорбиър.

— Не четеш ли вестници, приятел? Не слушаш ли радио? Сам прецени и ми кажи какво мислиш! Една бяла хубавица като нея, при това омъжена, да остави оня чернокож доктор да се завира под полата й! При това навсякъде се представя с моминското си име, а крие името на законния си съпруг! Как смее да ми се влачи тук с любовника си и да ме разпитва, ей в тая, същата палатка, да разпитва Маркъс Лорбиър, една нагла лицемерка и развратница да ми търси сметка и да ми говори за морал!

Само че защитната завеса в главата на Джъстин сигурно се е повдигнала от единия край, защото Лорбиър сега го гледа право в лицето, сякаш вижда ангела на смъртта, който е дошъл да го отведе към Страшния съд.

— Божичко, приятел! Ти си оня! Съпругът. Куейл!

След последната доставка на храни за деня работниците са си тръгнали от лагера. След като оставя Лорбиър да се наплаче на воля в палатката си, Джъстин се настанява в един хамак и наблюдава вечерното представление: първо черните силуети на чаплите, които кръжат над главата му, снишават се и се издигат на фона на залеза. После мълниите, които раздират сумрака със своите резки, дълго отекващи залпове, след това влагата, която се вдига във въздуха като бял саван. И накрая звездите — толкова близки, че едва ли не могат да се докоснат с ръка.

25.

От майсторски дирижираните клюки по коридорите на Уайтхол и Уестминстър, от повтаряните до втръсване заучени реплики и монтирани кадри по телевизията, от безплодните мозъци на журналистите, чиято любознателност и изследователски нюх не стигат по-далеч от срока за предаване на материала или от следващия безплатен обяд, може да се оформи една приблизителна картина на събитията, съставляващи този кратък миг от човешката история.

Официалното повишение на мистър Александър Удроу en poste — противно на установената практика — до длъжността върховен комисар на Британската мисия в Найроби предизвика вълна на тихо удовлетворение сред бялата общност в кенийската столица и бе посрещнато с възторг от африканската преса. „Тихият стълб на разбирателството“ — гласеше подзаглавието на трета страница в „Найроби Стандарт“, а Глория бе описана като „свеж повей, който ще издуха последните паяжини на британския колониализъм“.

За внезапното изчезване на Портър Колъридж в катакомбите на официален Уайтхол се говореше малко, но се намекваше много. Предшественикът на Удроу бил „загубил всякакъв досег със съвременна Кения“, като „антагонизирал и най-усърдните министри в кабинета с постоянните си проповеди против корупцията“. Появи се дори предположение, което — напълно уместно — никой не си даде труд да потвърди или отрече, че самият той бил станал жертва на порока, който толкова яростно бе громил.

Слуховете, че Колъридж бил „изправен пред дисциплинарна комисия в Уайтхол“ и приканен да обясни „някои смущаващи обстоятелства, възникнали по време на неговия мандат“, бяха отхвърлени като спекулация, но не и опровергани от говорителя на Британската мисия — същия, който ги бе пуснал. „Портър беше завършен интелектуалец и човек с принципи. Би било несправедливо да отричаме многобройните му достойнства“ — заяви Милдрен пред група доверени журналисти в неофициалния некролог на своя още жив бивш шеф, а те с готовност прочетоха останалото между редовете.

„Сър Бърнард Пелегрин, повелителят на Африка във Форин Офис — научи още незаинтересованата публика, — е поискал да излезе преждевременно в пенсия, за да поеме новия си пост във висшето ръководство на мултинационалния фармацевтичен гигант «Карел, Вита и Хъдсън» със седалища в Базел, Ванкувър и Сиатъл, а отскоро и в Лондон, където сър Бърнард, благодарение на своите «доказани неведнъж умения за работа с хората», щял да допринесе най-много за по-нататъшното издигане на фирмата. Пищният банкет в чест на изпращането на Пелегрин от Форин Офис бе уважен от цяла плеяда посланици на африкански държави, акредитирани към двора на Сейнт Джеймс, и техните съпруги. В своята остроумна реч посланикът на Южна Африка посочи, че сър Бърнард и лейди Пелегрин може да не са спечелили турнира в Уимбълдън, но със сигурност са спечелили сърцата на много африканци.

Врагове и приятели посрещнаха с удивление зрелищното възкресение на този «съвременен Худини на лондонското Сити», сър Кенет Къртис. Само едно малцинство от Касандри продължи да пророкува, че завръщането на Кени е просто оптическа илюзия и че раздробяването на фирмата «Трите пчели» е жесток удар под пояса, от който той никога няма да се съвземе. Тези кресливи гласове бяха безсилни да предотвратят издигането на великия популист до пожизнено място в Камарата на лордовете, където по негово настояване му бе присъдена титлата лорд на Найроби и Спенимур, по името на неговото скромно родно село. Дори най-яростните критици на лорд Къртис от Флийт Стрийт бяха принудени да признаят, че хермелиновата наметка много отива на стария дявол.

Рубриката «Лондонски дневник» в «Ивнинг Стандарт» описа в забавни подробности отдавна очакваното излизане в пенсия на неподкупния борец с престъпността, помощник-комисаря Франк Гридли от Скотланд Ярд, «известен в лондонския подземен свят с галеното име Франкенщайн». В действителност размерът на пенсията му бе последното нещо, което го вълнуваше. Една от водещите охранителни фирми на Лондон го очакваше да се завърне със съпругата си от заслужен двуседмичен отдих в Майорка, за да го грабне още от летището.

За сметка на това отстраняването на двамата следователи Роб и Лесли от полицейска служба не бе споменато в нито едно печатно издание, макар запознати със случая да отбелязваха, че едно от последните действия на Гридли като служител на Скотланд Ярд било да настоява за подрязване на крилата на тази «нова порода безогледни кариеристи», които петнят доброто име на полицията.

Гита Пиърсън — друга безогледна кариеристка — отново се провали в усилията си да бъде приета на държавна служба в британската дипломация. Макар нейният бал от положените изпити да беше между добър и отличен, някои поверителни сведения от Британската мисия в Найроби даваха основание за безпокойство. С мотивировката, че тя «твърде лесно се поддава на емоции», от отдел «Кадри» я посъветваха да изчака още две години, преди отново да подаде молба за приемен изпит. Подчертано бе, че смесеният й етнически произход в никакъв случай няма отношение към отказа.

От друга страна, около злощастния край на Джъстин Куейл нямаше никакви въпросителни. С помрачено от скръб съзнание той бе посегнал на живота си на същото място, където неговата възлюбена съпруга Теса бе загубила своя само преди няколко седмици. Трагичното помрачение на разсъдъка му бе станало публична тайна между онези, които се чувстваха отговорни за неговото благополучие. Работодателите на Джъстин в Лондон бяха готови на всякакви крайни мерки, освен може би да го поставят под домашен арест, само и само да го спасят от него самия. Новината, че неговият доверен приятел Арнолд Блум се бе оказал действителният убиец на жена му, окончателно го бе довършила. Следите от системни охлузвания и кръвонасядане по корема и хълбоците му бяха зловещо доказателство за подозренията на малка група негови приближени, че в последните дни от живота си в пристъп на пълно умопомрачение Джъстин се бе самобичувал заради своята непредпазливост. Как бе успял да се сдобие с фаталното оръжие — револвер .38 калибър в отлично състояние с пет неизстреляни куршума с кух връх в барабана, — си остана загадка, която едва ли някога щеше да бъде разрешена. Един богат и отчаян мъж, решен на всяка цена да се самоунищожи, винаги ще намери начин да го стори. Той бе намерил последен покой в гробището Лангата в Найроби и там, както отбеляза с одобрение пресата, отново се бе събрал със семейството си.

Правителството на Великобритания е вечно, макар толкова различни политици да гастролират в него като някакви кабаретни танцьорки. Сега това правителство за пореден път бе изпълнило с чест дълга си, освен може би в една дребна, но дразнеща подробност: имаше основания да се вярва, че през последните седмици от живота си Джъстин Куейл бе съставял някаква «черна книга», в която уж се доказвало, че Теса и Блум били убити, понеже знаели твърде много за злодеянията на една от най-престижните фармацевтични компании в света, която засега оставала неназована. Някакъв малко известен адвокат от италиански произход — при това роднина на починалата — бе проявил инициатива и с парите на своите покойни клиенти бе наел услугите на един професионален размирник, прикриващ се зад маската на специалист по връзки с обществеността. Същият нещастен адвокат се бе съюзил с една лондонска кантора, чиито юристи бяха поне толкова известни с безочливата си агресивност, колкото и с астрономическите си хонорари. От името на потърпевшата компания техните правни съветници от почтената адвокатска кантора «Оуки, Оуки и Фармлоу» оспориха правомерността на използването на средства на починало лице за водене на персонални вендети, но без успех. Те трябваше да се задоволят със заплахата да съдят всяко печатно издание, дръзнало да разгласи случая.

Въпреки това някои медии поместиха откъслечна информация, която стана повод за всевъзможни слухове и тълкувания. Помолен за коментар, Скотланд Ярд обяви публикувания материал за «напълно неоснователен и достоен за съжаление», макар да отказа да сезира Кралската прокуратура по случая. Но адвокатите на починалата двойка, които явно нямаха намерение да се откажат, отнесоха въпроса към Парламента. Един депутат от Шотландия, също юрист, взе повод от това да внесе запитване до министъра на външните работи по проблемите на здравеопазването на целия африкански континент. Министърът се опита да отблъсне атаката с привичната му елегантност, но едно допълнително устно питане от същия източник в пленарната зала го притисна към стената.

Въпрос: Разполага ли министърът на външните работи с информация за писмени сигнали, подадени до неговото ведомство в течение на последните дванайсет месеца от покойната, трагично убита мисис Теса Куейл?

Отговор: Настоявам да получа въпроса в писмен вид.

Въпрос: Значи ли това «не»?

Отговор: Не разполагам с никакви сведения за подобни сигнали, подадени от въпросната особа през целия й живот.

Въпрос: Може би тогава ви е писала след смъртта си?

Смях в залата.

В последвалия обмен на писмени и устни реплики министърът на външните работи първоначално отрече да има каквато и да било информация по преписката, после възрази, че предвид предстоящи съдебни действия материалите са sub judice, т.е. не могат да се разгласяват без разрешение на съда. След «по-нататъшни задълбочени и скъпо струващи на данъкоплатеца проверки» той накрая призна, че е «открил» въпросните документи, но веднага заяви, че те са получили всичкото необходимо внимание с оглед на «разстроеното психическо състояние на подателя». Донякъде непредпазливо той добави, че документите са засекретени.

Въпрос: Обичайна практика във Форин Офис ли е засекретяването на кореспонденция, чийто подател е в «разстроено психическо състояние»?

Смях в залата.

Отговор: В случаите, когато подобни писания могат да причинят значително неудобство на невинни трети лица, да.

Въпрос: Или може би на Форин Офис?

Отговор: Загрижен съм за неоправданото душевно страдание, което може да бъде причинено на близките роднини на покойната.

Въпрос: Спестете си загрижеността. Мисис Куейл няма близки роднини.

Отговор: Нужно беше да се вземат предвид и определени други интереси.

Въпрос: Благодаря, това е точно отговорът, който очаквах да чуя.

На следващия ден във Форин Офис постъпи официална молба за разсекретяване и предоставяне преписката на мисис Куейл на Парламента; молбата бе подкрепена със сезиране на Върховния съд. Едновременно с това в Брюксел бе подета паралелна инициатива от адвокати, представляващи интересите на роднини и близки на покойния д-р Арнолд Блум. По време на предварителните слушания една етнически пъстра тълпа от хулигани със символични бели престилки позираше пред телевизионните камери на тротоара пред Съдебната палата в Брюксел и размахваше транспаранти с надпис «Ние обвиняваме». Досадниците бяха разпръснати от полицията. Бяха подадени цяла поредица петиции от страна на адвокатите на ответника, с което поне се гарантираше, че процесът ще се проточи с години. Вече се бе разчуло обаче, че ответник по делото е компанията «Карел, Вита и Хъдсън».“

— Това насреща е планинската верига Локоморинян — съобщава капитан Маккензи на Джъстин по интеркома. — Злато и петрол. Кения и Судан воюват за тия планини повече от сто години. Според старите карти планините са в Судан, според новите — в Кения. Предполагам, че някой е бутнал нещо на картографа.

Капитан Маккензи е един от онези тактични хора, които знаят точно кога могат да си позволят да говорят неуместни неща. Този път самолетът, в който летят, е двумоторен „Бийч Барън“. Джъстин седи до него на седалката на втория пилот и се заслушва, без да чува всичко, ту в думите на капитан Маккензи, ту в дърдоренето на пилотите на други самолети в района: „Как сме днеска, Мак? Над облаците ли летим или под?“ — „Къде си ти бе, приятел?“ — „Около два километра вдясно от теб и триста метра по-надолу. Кьорав ли си?“ Летят над огромни кафеникави каменни плочи, които към хоризонта потъмняват в синьо. Отгоре облаците се сгъстяват. Там, където слънцето успява да пробие, канарите са обагрени в яркочервено. Подножието на планината пред тях е обрасло в храсталаци. Ниско долу, като тънък кръвоносен съд сред скалните мускули, се вие шосе.

— От Кейптаун за Кайро — казва лаконично капитан Маккензи. — Не се опитвай да го изминеш.

— И през ум не ми минава — обещава послушно Джъстин.

Маккензи завива и снижава, следвайки шосето, което от своя страна следва извивките на вълнистите хълмове.

— Шосето тук вдясно е същото, по което са минали Арнолд и Теса. От Локи за Лодуор. Много е красиво, ако не те е страх от бандити.

Внезапно разбуден, Джъстин се взира в бледата мъглица пред тях и му се струва, че вижда Арнолд и Теса в техния джип, с прашни лица, а между тях на седалката дискетите потракват в кутийката си. Шосето за Кайро сега минава покрай река. Реката се нарича Тагуа, обяснява Маккензи, и извира високо в планините, чието име носи. Планините Тагуа са високи близо четири хиляди метра. Джъстин учтиво кима в знак, че е чул. Слънцето пробива облаците, хълмовете се оцветяват в синьо-черно, настръхнали и заплашителни; Теса и Арнолд изчезват от погледа му. Пейзажът е безбожно пуст, накъдето и да погледне, не се вижда ни човек, ни звяр.

— От планините Могила дотук се спускат воини от суданските племена — казва Маккензи. — В родната си джунгла те ходят напълно голи. Като дойдат тук обаче, изведнъж ги досрамява и си слагат тънки препаски. А как бягат само!

Джъстин се усмихва учтиво; пред тях от сивкавата земя се издигат кафяви безлесни хълмове. Назад се различават синкавите очертания на езеро.

— Това Туркана ли е?

— Да не влизаш вътре. Освен ако не плуваш бързо. Прясна вода. Прекрасни аметисти. И ласкави крокодилчета.

Под тях се появяват стада кози и овце, после село и заграждения за добитък.

— Тия са от племето туркана — казва Маккензи. — Миналата година се изпотрепаха заради кражби на добитък. Стой по-далеч от тях.

— Ще го запомня — обещава Джъстин.

Маккензи се взира право в очите на Джъстин; погледът му е дълъг и питащ.

— Чувам, че има и някои други хора, от които трябва да стоиш по-далеч.

— Така е — съгласява се Джъстин.

— Още два часа, и сме в Найроби.

Джъстин поклаща глава.

— Или може би искаш да продължим и да те оставя отвъд границата в Кампала? Имаме достатъчно гориво.

— Много си любезен.

Пътят се появява отново, пясъчен и пуст. Самолетът се дърпа и мята като заинатен кон, сякаш някакъв вътрешен глас му казва да не продължава нататък.

— Тук са най-гадните ветрове — казва Маккензи. — Този район е прочут с тях.

Под тях е град Лодуор, разположен между ниски черни хълмове с конусовидна форма, не по-високи от стотина метра. Изглежда чист и подреден, с ламаринени покриви, асфалтирана писта за кацане и училище.

— Няма промишленост — казва Маккензи. — Но затова пък има идеален пазар за крави, магарета и камили, ако имаш интерес да купуваш.

— Не, нямам — казва усмихнато Джъстин.

— Една болница, едно училище, много военни. Лодуор е главен военен гарнизон за цялата област. През повечето време войниците са в планините Апой, преследват бандити без особен успех. Бандити от Судан, бандити от Уганда, бандити от Сомалия. Истински сборен пункт за бандити. Кражбата на добитък е предпочитан спорт по тия места — нарежда Маккензи, вживял се в ролята си на екскурзовод. — Племето манданго отмъква стадо добитък и пирува две седмици, докато някое друго племе не им отмъкне стадото.

— Какво е разстоянието от Лодуор до езерото? — пита Джъстин.

— Петдесетина километра. Ще идеш в Калокол. Там има рибарска хижа. Питай за лодкаря Мики. Синът му се казва Ейбрахам. На Ейбрахам може да му се има вяра само когато е с Мики. Сам е като отровна змия.

— Благодаря.

Разговорът приключва. Маккензи прелита над пистата, като разклаща крила, за да покаже, че има намерение да каца. После отново се изкачва нагоре и прави завой. Преди Джъстин да се усети, вече са на земята. Няма какво повече да си кажат освен благодаря.

— Ако имаш нужда от мен, намери някой, който може да ме повика по радиото — казва Маккензи, докато двамата стоят край нажежената писта. — Ако аз не мога да дойда, има един тип на име Мартин, организира курсове по пилотаж в Найроби. От трийсет години е във въздуха. С дипломи за пилотаж от Пърт и Оксфорд. Кажи, че аз те пращам.

— Благодаря — казва отново Джъстин и воден от желание да бъде любезен докрай, си записва данните.

— Не искаш ли да ти дам назаем пилотската си чанта? — пита Маккензи, като размахва черното куфарче в дясната си ръка. — Вътре има пистолет с дълга цев, ако те интересува. На четирийсет метра няма грешка.

— Ами, мен и от десет не ме бива — възкликва Джъстин с оня самоукорителен смях, който помни от времето преди Теса.

— А това е Джъстис — казва той, като сочи с ръка един изникнал сякаш изпод земята посивял философ с дрипава тениска и зелени сандали. — Джъстис е твоят шофьор. Джъстин, запознай се с Джъстис. Джъстис, това е Джъстин. С Джъстис има още един господин на име Езра, с когото се сменят на волана. От още нещо да имаш нужда?

Джъстин измъква дебел плик от джоба на якето си.

— Бих те помолил, ако обичаш, да изпратиш това по пощата, когато стигнеш в Найроби. По обикновена поща е напълно достатъчно. Не ми е приятелка, а е леля на адвоката ми.

— Довечера става ли?

— Довечера би било прекрасно.

— Хайде, пази се — казва Маккензи, докато мушва плика в пилотското си куфарче.

— Ще се пазя — отвръща Джъстин, който този път успява да се въздържи да не каже на Маккензи, че е много любезен.

Езерото блестеше в бяло и сребърно, слънцето светеше право над главите им и под отвесните му лъчи рибарската лодка на Мики изглеждаше на черни и бели петна — черни в сянката на платнището, безмилостно бели там, където слънцето яростно шибаше дървените части; бяла беше и тънката ципа върху повърхността на водата, под която се надигаха големи сладководни риби; бели бяха и планините, които като котки извиваха гърбове в леката мъгла; бели петна имаше и по черните лица на стария Мики и на неговия млад помощник, отровния Ейбрахам — едно заядливо, презрително ухилено хлапе, тук Маккензи беше напълно прав, — който по някаква непонятна причина говореше немски вместо английски, така че разговорът, доколкото го имаше, се провеждаше по три направления: на немски с Ейбрахам, на английски със стария Мики и на някаква особена версия на суахили, когато двамата разговаряха помежду си. Слънцето хвърляше бели отблясъци и върху Теса всеки път, щом Джъстин погледнеше към нея, което се случваше често — приседнала на носа, със спуснати надолу крака въпреки крокодилите, хванала се с една ръка за лодката, както я беше учил баща й, а Арнолд неотлъчно бди до нея в случай, че се подхлъзне. Лодката имаше радио, което предаваше готварски рецепти и в момента глас на английски възхваляваше предимствата на доматите, сушени на слънце.

Отначало на Джъстин му бе трудно да обясни на какъвто и да било език закъде точно е тръгнал. Тези двамата може би никога не бяха чували за залива Алия. Заливът Алия не беше нещо, което ги интересуваше. Старият Мики искаше да откара Джъстин на юг, до „Оазиса“ на Волфганг, където им беше мястото на такива като него, а и отровният Ейбрахам се бе намесил в подкрепа на предложението: ами да, всички уазунгу отсядат в „Оазис“, това е най-добрият хотел в района, знаменити кинозвезди, рокпевци и милионери отсядаха в него, така че Джъстин бездруго отиваше в „Оазис“, независимо дали го съзнаваше, или още не. Едва когато Джъстин измъкна малка снимка на Теса от портфейла си — обикновена паспортна снимка, нищо от онова, до което вестниците се бяха докосвали и омърсили, — целта на неговата мисия им се изясни и те изведнъж притихнаха и се почувстваха неловко. Значи господинът иска да посети мястото, където бяха убити Ноуа и жената мзунгу? — запита Ейбрахам. Да, ако обичате. А дава ли си сметка господинът, че вече много полицаи и журналисти са посетили това място, че всичко, което е имало за намиране там, е вече намерено, а освен това полицията от Лодуор и летящите патрули от Найроби, заедно и поотделно, са обявили мястото на убийството за зона, затворена за туристи, любопитни и търсачи на трофеи, изобщо за всички, които нямат работа там? — настоя Ейбрахам. Джъстин не си даваше сметка за нищо от изброеното, но намеренията му оставаха непроменени, освен това бе готов да заплати щедро на онзи, който съумееше да ги изпълни.

А може би господинът все пак съзнава, че на мястото бродят призраци, и това е добре известно още от времето преди Ноуа и онази мзунгу да бяха убити? Този път въпросът бе зададен със значително по-малко настойчивост, понеже финансовата страна вече беше уредена. В отговор Джъстин се закле, че не се бои от призраци.

Отначало, вероятно от уважение към мрачното естество на задачата си, старецът и неговият помощник възприеха опечалена поза и бе необходима цялата сила на Тесиния дух и настроение, за да ги разведри. Но както можеше да се очаква, с няколко шегички и остроумни забележки от носа на лодката, тя успя. Присъствието и на други рибарски лодки — в далечината към хоризонта — също помогна. Тя се провикваше към рибарите: как е уловът днес? А те й отвръщаха: толкова и толкова червена риба, толкова и толкова синя, толкова и толкова с цветовете на дъгата. Така заразителен беше ентусиазмът й, че Джъстин скоро убеди Мики и Ейбрахам да хвърлят и те по някоя въдица, с което любопитството им бе отклонено към по-продуктивни занимания.

— Добре ли сте, сър? — запита го Мики доста отблизо, като се вглеждаше като стар лекар в очите му.

— Добре съм. Много съм добре.

— Струва ми се, че имате треска, сър. Защо не се отпуснете под платнището, пък аз да ви донеса нещо студено да пийнете?

— Добре. И двамата ще пийнем.

— Благодаря, сър, но аз трябва да карам лодката.

Джъстин сяда на сянка под платнището и с леда от своята чаша охлажда челото и шията си, докато тялото му се полюшва с движението на лодката. Компанията, която водят със себе си, е малко странна, признава той, но когато кани гости, Теса е абсолютно неудържима, така че няма друг избор, освен да прехапе устни и да удвои броя на поканените. Радвам се да видя Портър сред нас, и теб също, Вероника, а вашето момиченце Роузи е истинска прелест — не, никакви възражения. А и Теса сякаш има особен подход към Роузи, с нея детето винаги се отпуска повече, отколкото с други. Но защо пък Бърнард и Сели Пелегрин, скъпа, това е голяма грешка, а и тоя сноб Бърнард пак е взел три ракети — не една, а три — в омразния си сак за тенис! Що се отнася до семейство Удроу, честна дума, крайно време е да преодолееш тая похвална, но напълно наивна вяра, че дори най-покварените измежду нас имат златни сърца и че тъкмо ти си призвана да им го докажеш! И, за бога, престани да ме гледаш така, сякаш всеки момент ще почнем да се любим! А и тоя Санди, ако продължи да ти наднича така в деколтето, напълно ще откачи.

— Какво има? — попита рязко Джъстин. Отначало му се стори, че това е Мустафа. Постепенно осъзна, че Мики го е сграбчил за ризата над дясната плешка и го друса, за да го събуди.

— Стигнахме източния бряг, сър. Близо сме до мястото на трагедията.

— На какво разстояние е оттук?

— Десет минути пеша, сър. Ние ще ви придружим.

— Не е необходимо.

— Напротив, крайно необходимо е.

— Was fehlt dir? Какво ти е? — попита на немски Ейбрахам през рамото на Мики.

— Nichts. Нищо ми няма. Добре съм. Много сте любезни и двамата.

— Пийнете още вода, сър — каза Мики и му подаде нова пълна чаша.

Групата образува доста дълга колона, докато се изкачва по вулканичните скали към люлката на цивилизацията, признава наум Джъстин. „Никога не съм предполагал, че около мен има толкова цивилизовани хора“ — казва той на Теса, правейки се на английски глупак, както му е навикът, но тя се засмива в отговор със своя беззвучен смях, при който само разтяга устни, тресе се и прави всички нужни движения с тялото си, но без да издава звук. Глория повежда колоната — е, нормално. С тая кралска походка и тия яки лакти тя трудно би дала някому да я изпревари. Пелегрин се мръщи и мърмори, което също е нормално. Жена му Сели се оплаква, че не понася жега, но какво от това? Роузи Колъридж язди на гърба на баща си и си пее на воля песнички в чест на Теса — господи, как се събрахме толкова хора в тази малка лодка?

Мики бе спрял и с една ръка леко придържаше Джъстин за лакътя. Ейбрахам стоеше близо до него.

— Ето тук е починала съпругата ви, сър — прошепна Мики.

Не беше нужно да го казва, защото Джъстин безпогрешно разпозна мястото — не разбра само откъде Мики знаеше, че той е мъжът на Теса, може би той сам му го бе казал в съня си. Джъстин бе виждал мястото на полицейските снимки, в своя мрачен затвор на долния етаж и в сънищата си. Ето оттук минаваше коритото на пресъхналия ручей. Малко по-нататък се издигаше тъжната купчинка камъни, струпани от Гита и приятелите й. Наоколо се въргаляше боклукът, който днес е неотменна част от всяко важно събитие — захвърлени касети и кутийки от филми, цигарени кутии, пластмасови бутилки и картонени чинии. Малко по-нагоре — на десетина метра над мястото, по белия скален склон — минаваше пътят, по който бяха дошли убийците на Теса с техния зелен пикап с удължено шаси; там те бяха застигнали нейния джип и бяха простреляли колелото му, от което джипът се бе подхлъзнал надолу по склона, а те се бяха втурнали след него с ножовете, пистолетите и каквото още там носеха със себе си. А ето там — мълчаливо сочеше Мики с кривия си стар показалец — са следите от синята боя на джипа на „Оазис“, където той се бе отъркал о скалата, докато се бе пързалял надолу по склона. Тази полегата скала, за разлика от вулканичните скали наоколо, беше бяла като надгробен камък. А пък кафявите петна по нея може би наистина бяха от кръв, както предполагаше Мики. Но когато Джъстин ги огледа отблизо, заключи, че вероятно са лишеи. Извън това на мястото нямаше много нещо, което да представлява интерес за един наблюдателен градинар, ако не се броеше пожълтялата копиевидна трева и един ред египетски палми, които както винаги имаха вид, сякаш са засадени там от общината. Няколко стръка млечка — нищо неестествено за тия места — с мъка се крепяха в цепнатините между базалтовите скали. И едно призрачно бяло дърво комифора — тия разлистват ли се изобщо някога, запита се той, — разперило гъстите си жилави вейки като крила на нощна пеперуда. Той си избра един базалтов камък и седна на него. Чувстваше се леко замаян, но иначе мозъкът му беше бистър. Мики му подаде бутилка с вода и Джъстин отпи от нея, после завинти капачката и я сложи в краката си.

— Бих желал да остана малко сам, Мики — каза той. — Защо не идете двамата с Ейбрахам да наловите риба, а аз ще ви извикам от брега, когато привърша?

— Предпочитаме да ви изчакаме и да ви придружим до лодката, сър.

— Защо все пак не идете за риба?

— По-добре да останем тук с вас. Вие имате треска.

— Вече ми преминава. Само час-два. — Той погледна часовника си. Беше четири следобед. — В колко се смрачава?

— В седем, сър.

— Добре тогава. Елате да ме вземете на смрачаване. Ако имам нужда от нещо, ще ви извикам. — И малко по-настойчиво: — Искам да остана сам, Мики. За това съм дошъл.

— Да, сър.

Той не ги чу кога се отдалечиха. Известно време не се чуваше никакъв звук освен припляскването на вълните в езерото или бръмченето на някоя и друга рибарска лодка. Той дочу вой на чакал и в отговор оживените крясъци на семейство лешояди, които бяха обсебили едно от палмовите дървета на брега. Дочу и гласа на Теса, който му казваше, че ако трябва да повтори всичко отначало, пак би желала да умре тук, в Африка, на път към поправянето на една голяма несправедливост. Той отпи малко вода, стана, протегна се и отиде до следите от боя на скалата, защото там бе най-сигурен, че е близо до нея. Не му беше трудно да пресметне, че ако сложи ръка върху боята, ще е на около четирийсет и пет сантиметра от нея, ако се приспадне дебелината на вратата. Или може би два пъти по толкова, ако Арнолд е седял от отсамната страна. Дори се пошегува с нея, като й напомни колко трудно му е било винаги да я предума да си слага предпазния колан. По тия изровени африкански пътища, бе възразила тя с характерната си упоритост, по-добре е да не се връзваш за седалката — така поне няма да се друсаш като чувал с картофи всеки път, когато колата скочи в някой кратер. След скалата със следи от боя той се спусна до дъното на дерето и с ръце в джобовете застана до пресъхналото ручейно корито; оттам известно време гледа втренчено към точката, където се бе спрял джипът, и си представяше как бедният Арнолд е бил измъкнат в безсъзнание от него, за да бъде отведен до мястото на своята продължителна и ужасно мъчителна екзекуция.

После, като методичен изследовател, той се върна на скалата, която си бе избрал за стол, и отново седна на нея, съсредоточавайки цялото си внимание в изучаването на едно малко синьо цвете, не много различно от флокса, който бе засадил в градината пред къщата им в Найроби. Бедата бе там, че той не беше съвсем сигурен дали цветето наистина растеше на това място, или в съзнанието си го бе пренесъл там от градината в Найроби, или пък от моравите край оня хотел в долината на Ин. Освен това интересът му към флората беше почти изчезнал. Той не желаеше повече хората да виждат в него добродушния глупак, който не се интересува от нищо друго освен от гардении, флоксове, мушката и фрезии. Той все още разсъждаваше върху тази метаморфоза в съзнанието си, когато откъм езерния бряг се чу звук на мотор — най-напред кратко припукване, когато моторът закашля и запали, после равно бръмчене, докато източникът на шума се отдалечаваше. Значи Мики все пак е решил да си пробва късмета, каза си той; за един истински рибар късният следобед, когато рибата почва да кълве, е неустоимо изкушение. Това му припомни случаите, когато бе увещавал Теса да иде за риба с него, винаги с един и същ резултат — нито една хваната риба, но за сметка на това много разюздано любене в лодката, което, разбира се, беше и главната причина за настойчивостта му. Той още разсъждаваше развеселен за трудностите от чисто техническо естество, които произтичат от правенето на любов на дъното на една малка подскачаща лодка, когато си даде сметка, че всъщност Мики едва ли бе отишъл за риба.

Мики не беше от ония, които лесно си променят намеренията или се поддават на импулси.

Това въобще не беше в стила на Мики.

Още от пръв поглед си личеше, а и Теса го бе потвърдила, че Мики е преданият домашен слуга, на който може да се разчита за всичко. Тъкмо затова, ако трябва да бъдем честни, Джъстин толкова лесно го бе объркал с Мустафа.

Така че Мики не бе отишъл за риба.

Само дето го нямаше. Дали бе взел и отровния Ейбрахам със себе си, това беше спорен въпрос. Но Мики го нямаше, лодката също. Шумът от извънбордния мотор отдавна вече не се носеше откъм езерото.

А къде ли бе отишъл? Кой му бе казал да си върви? Кой му бе платил, за да си отиде? Кой му бе заповядал да си отиде? Кой го бе заплашил, че ако не си отиде, тежко му? Какво ли бе чул Мики по радиото на лодката си или от устата на друг лодкар, или от някого на брега, за да си тръгне противно на принципите си, противно на вдъхващото си доверие лице, по средата на една работа, за която дори не му бе платено? Или може би Маркъс Лорбиър, този неизлечим Юда, се бе застраховал още веднъж пред приятелите си в бизнеса? Джъстин още разсъждаваше по последната възможност, когато чу шум от друг двигател, този път откъм шосето. Вече се стъмваше, така че би било разумно една преминаваща кола да включи поне габаритите си, но тази кола — ако това беше кола — не бе сторила това, което доста го озадачи.

Хрумна му — понеже колата се движеше бавно като охлюв, — че може да е Хам, който както винаги кара с десет километра под разрешената скорост и сега е дошъл да му съобщи, че писмата му са пристигнали благополучно при онази ужасна леля в Милано и че несправедливостта, извършена по отношение на Теса, много скоро ще бъде поправена в съответствие с нейната твърда, нееднократно заявена убеденост, че системата е в състояние сама да се реформира отвътре. После си каза: това въобще не е кола, аз се заблуждавам. Това е малък самолет. Звукът изведнъж утихна, което го убеди, че всичко от самото начало е било илюзия — че му се е счул джипът на Теса например и че всеки миг джипът ще спре и тя ще се появи горе, на ръба на шосето, като този път и двете туристически обувки „Мефисто“ ще бъдат на краката й, и ще изтича по склона да го поздрави, че е взел нейната кауза в свои ръце. Но това не беше джипът на Теса, нито пък беше кола на негов познат. Той различи силуета на превозно средство с удължено шаси — по-скоро пикап, тъмносин или тъмнозелен на цвят, трудно беше да се каже в сгъстяващия се сумрак; пикапът стоеше точно на мястото, където преди миг бе зърнал Теса. И макар да бе очаквал нещо такова още от мига, когато се бе върнал в Найроби — дори го бе желал в известен смисъл, заради което и бе отхвърлил предупрежденията на Донъхю като излишни, — сега при вида на пикапа той изпита странно тържество, едва ли не усещане за изпълнена мисия. Той вече се бе срещнал с всички ония, които я бяха предали — Пелегрин, Удроу, Лорбиър. Бе пренаписал от нейно име отхвърления й меморандум — наистина в непълен вид, но това бе неизбежно. А сега, по всяка вероятност му предстоеше да сподели и последната й тайна.

Зад първия пикап спря втори. Той чу леки стъпки и различи бързо движещи се сенки на яки мъже по анцузи, които подтичваха приведени. Отпред се чу изсвирване; зад гърба му някой изсвири в отговор. Стори му се, а може би беше истина, че до него достига дим от цигара „Спортсман“. Внезапно притъмня напълно, наоколо светнаха фенерчета, най-яркото от които го откри и задържа в лъча си.

И тогава той чу звук от подметки, които се плъзнаха надолу по бялата скала.

Бележка на автора

Длъжен съм да уточня, че нито едно от лицата, описани в тази книга, няма нищо общо с доблестните служители на Британската мисия в Найроби, които нямам честта да познавам, с изключение на върховния комисар, който обаче не се казва Портър Колъридж и не е използван за прототип на моя герой. Нещо повече, не съм сигурен, че към въпросната мисия изобщо съществува длъжност началник на Политическия отдел; този пост е все по-рядка останка от миналото в нашите посолства по света, така че бедният Санди Удроу няма за прототип действително лице.

Тъй като не желая да се забърквам ненужно в съдебни дела, искам изрично да подчертая, че с едно-единствено изключение — обичания от всички добряк Волфганг от „Оазис“ — нито един от героите и институциите, описани в романа — нито Пелегрин, Ландсбъри, Крик или Къртис, нито „Трите пчели“ или КВХ, — няма никаква връзка с действителността.

Препаратът „Дипракса“ е изцяло измислен; нещо повече — доколкото ми е известно, никога на африканския или на който и да било друг пазар по света не са се предлагали чудодейни средства против туберкулоза. С което далеч не искам да кажа, че във фармацевтичната джунгла не се случват неща, в сравнение с които описаната тук история направо прилича на детска игра.

Дължа благодарност на много хора, които ми помогнаха за тази книга. Някои от тях не възразяват да спомена имената им, други — по разбираеми причини — държат да ги запазя в тайна.

На Тед Юни, дългогодишен наблюдател за Африка, който за пръв път отвори очите ми за фармацевтичния произвол.

На Дейвид Милър, лекар с богат опит от Третия свят, който ми посочи туберкулозата като бъдещ световен проблем и ме посвети в методите за корумпиране на медици от фармацевтичните гиганти.

На д-р Питър Фосет от лондонския Институт по хигиена и тропическа медицина, за безценната консултация и съвети.

На Артър, син на покойния ми американски издател Джак Гейган, който ми разказа потресаващи истории от времето, когато е представлявал фармацевтични компании в Москва и Източна Европа.

На Даниъл Бърман от „Лекари без граници“ в Женева за безценната информация.

На „Буко Фарма-Кампан“ със седалище в Билефелд (да не се бърка с „Хипо“) — независима група от квалифицирани и почтени хора, разобличаващи порочните практики на фармацевтичната индустрия, особено в Третия свят. Ако ви обхване внезапна щедрост, изпратете им малко дарение; тяхното оцеляване е важно в днешно време, когато медицинските становища системно се купуват с пари.

На д-р Пол Хейкок, ветеран от фармацевтичната индустрия, и Тони Алън, дългогодишен специалист по Африка и фармацевтичен консултант, които безкористно споделяха с мен знанията, съветите и чувството си за хумор, като великодушно търпяха моите заяждания с професиите им.

На неколцина прекрасни професионалисти от ООН, които изобщо не подозираха причината за моя интерес; въпреки това се въздържам да ги назова.

Колкото и да ми е мъчно, няма да назова и хората, които ми помагаха в Кения. Междувременно научих за смъртта на Джон Кайзер, свещеник от Минесота, работил трийсет и шест години в Кения. Непримирим критик на линията на кенийското правителство в областта на човешките права, той е бил намерен край езерото Найваша, прострелян в главата. Подобни „нещастни случаи“ не са изключени и за в бъдеще.

Злощастията на Лара в седемнайсета глава са вдъхновени от няколко случая, главно в Северна Америка, когато квалифицирани учени са заплащали с кариерата и личното си спокойствие доблестта си да се опълчат на своите господари от фармацевтичните компании. Този конфликт между съвестта на индивида и алчността на корпорацията отнема на лекаря елементарното право да изразява обективно своето медицинско становище и дори да информира пациента си за рисковете от предписаното лечение.

Накрая, ако имате път към остров Елба, непременно посетете красивото старо имение, което приписах на Теса. То е собственост на фамилията Форези, които произвеждат вино и ликьори от собствените си лозя и прекрасен зехтин от маслиновите си дръвчета. Имат и няколко къщички, които се дават под наем, и дори истинска маслобойна, където човек може да поразсъждава в приятно усамотение върху големите загадки на живота.

Джон льо Каре

Декември 2000 г.

Информация за текста

© 2001 Джон льо Каре

© 2001 Боян Дамянов, превод от английски

John le Carré

The Constant Gardener, 2001

Сканиране, разпознаване и редакция: Dave, 2009 г.

Издание:

Джон льо Каре. Вечният градинар

ИК „Обсидиан“, София, 2001

Редактор: Матуша Бенатова

Технически редактор: Людмил Томов

Коректор: Петя Калевска

Художествено оформление: Николай Пекарев

ISBN 954-769-008-6

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/12619]

Последна редакция: 2009-08-29 09:53:49

1

Цвят (англ.). — Б.пр.

2

Игра на думи: „bee“ означава пчела, а също и произношението на буквата „б“, т.е. инициалите на тримата. — Б.пр.

Content

Джон льо Каре
Вечният градинар

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

Бележка на автора

Информация за текста

1