Георги Караславов

Самохвалко

Гризанчо подскачаше безгрижно по тясната пътека и си подсвиркваше весело. Какви ли истории не му разказваха преди, с какви ли приказки не го плашеха! А ето втори месец скиташе той из безкрайната гора, а още нищо лошо не беше му се случило. И какво ли можеше да му се случи?

Когато слизаше на изворчето за вода, Гризанчо се оглеждаше в светлото му дъно, засукваше младите си мустаци и си мислеше:

„От какво да се плаша? Я какъв съм здрав и красив! От всички животни в гората зайците най-силно бягат. А от всички зайци аз съм най-бързокракият!“

Трепкаше само от гущерите.

— Ах, тези зелени проклетници! — ядосваше се Гризанчо. — Когато съм най-безгрижен и спокоен, тогава ще се стрелнат пред краката ми!

Един ден нещо изшумоля пак пред него.

— Гущер! — подскочи той на задните си крачета и изправи уши. Сърчицето му затупка като барабанче. — Я! — огледа се той плахо. — Какво ли ще е това?

Сред пътеката беше спряло бодливо кълбо. От кълбото се подаваше остра муцунка, а две очички, като две зрънца от къклица, го гледаха безстрашно. Гризанчо се готвеше да хукне, но любопитството го възпря.

— Кой си ти? — попита той.

— Аз съм Таралежко-мешко — отговори бодливото кълбо.

— А защо си тръгнал с този кожух?

— Така съм роден.

— Ха-ха-ха! — преви се от смях Гризанчо. — Ти трябва да си много нещастен?

— Добре ми е така — отвърна троснато Таралежко-мешко, — ти себе си гледай!

— Аз си знам какъв съм! — рече гордо Гризанчо. — Гледай ме ти!

— Виждам те — усмихна се острата муцунка сред настръхналите бодли. — Заек като всички зайци!

— Щом казваш, че съм като всички зайци, значи, за пръв път виждаш заек. Я ме огледай по-внимателно! Че аз съм най-красивият от рода на бързокраките горски жители. Козината ми е мека и лъскава като млад мъх. Ушите ми са тънки и красиви като листа на росна папрат. Очичките ми блестят като светулчици…

— Млад си още, приятелю — прекъсна го подигравателно Таралежко-мешко.

— Пък я ми погледни краката! — продължи още по-горделиво Гризанчо. — Когато ходя, превиват се като трепетликови клонки, а търтя ли да бягам — ела ме стигни!…

— Много се хвалиш, ще си изпатиш!…

— Истината не е хвалба — сопна се Гризанчо. — Ти ми завиждаш, затова приказваш така. А кажи ми, от какво ще си изпатя? Толкова скитам из гората и още не съм срещнал животно, което по ум, по красота и пъргавина да може да се сравни с мене.

Таралежко-мешко се сви като опарен. И преди Гризанчо да разбере какво става, нещо го пипна за врата. Очите му се облещиха, той изрева и се помъчи да хукне, но хвърли само малко пръст назад. Една едра лисица беше го притиснала здраво. И чак когато го замъкна навътре в пътечката, Таралежко-мешко показа муцунката си.

— Нещастно зайче! — рече той. — При такова самохвалство и моите бодли не биха го спасили.

Информация за текста

© Георги Караславов

Сканиране, разпознаване и редакция: moosehead, 2008

Издание:

Приказки от български писатели

Издателство „Български писател“, 1981 г.

c/o Jusautor Sofia

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/8919]

Последна редакция: 2008-08-19 00:30:00

Content

Георги Караславов
Самохвалко

Информация за текста