Владимир Висоцки

Цигански романс

По ръба на пропастта, над възхитителната урва

аз конете си с нагайка зашлевявам — и ги втурвам.

Нещо въздух не достига: гълтам облак, пия буря…

Чувствам с гибелен възторг: пропадам, падам, не сънувам!

Не препускайте така, коне, поспрете!

Забравете бича — няма жал!

Боже, колко своенравни са конете…

Ще умра неживял, песента недопял.

Аз вода ще им налея,

аз куплета ще допея —

само още миг над пропастта

да оцелея…

Ще загина — като пухче ураганът с длан ме смита.

И в галоп ще ме отнасят сутринта в шейната — леден.

Обуздайте, мои кончета, безумните копита,

удължете малко пътя към приюта ми последен!

Не препускайте така, коне, поспрете!

Не, не слушайте бича ми, не!

Боже, колко своенравни са конете…

И не си доживях… Да допея поне…

Аз вода ще им налея,

аз куплета ще допея —

само още миг над пропастта

да оцелея!

Но — успяхме: закъснение при бог не е прието.

И защо там пеят ангели със злоба в гласовете?!

Или вече се побърка от ридание звънчето,

или аз крещя да спрат, да не летят натам конете?!

Не препускайте така, коне, поспрете!

Галопирайте без крила!

Своенравни се оказаха конете…

И не си доживях, и не съм си допял…

Аз вода ще им налея,

аз куплета ще допея —

само още миг над пропастта

да оцелея.

Информация за текста

© Владимир Висоцки

© Владимир Левчев, превод от руски

Владимир Высоцкий

Кони,

Източник: [[http://litclub.com/|Литературен клуб]]

Последна редакция: NomaD, 2010

Свалено от „Моята библиотека“ (http://chitanka.info/text/17825)

Последна редакция: 2010-10-26 08:00:00

Content

Владимир Висоцки
Цигански романс

Информация за текста