Иван Вазов

Паметниците на България

Българио, Българио,

прекрасна си страна,

но бедна си, Българио,

от славна старина.

По твойте злачни брягове

и голи върхове —

ни спомени, ни знакове

от бивши векове.

Тук всичко е загинало

и в бурена мълчи,

на твойто старо минало

и гроба не личи.

Тук векове владала си,

но няма диря, знак.

Падала си, ставала си,

но се покрита с мрак.

На нашите ламтения

не даваш ответ леп,

изкуството и гения

не са живели в теб;

не са те обезсмъртени

ни в мрамор, ни в метал,

тук-там стени разкъртени

докаруват ни жал.

И твоята история —

изтрити редове —

честта пред нас отвори я

за нови ядове.

Тя кървава и страшна е,

ред промахи, беди,

набедница всегдашна е

на нашите деди.

Те дойдоха, заминаха

случайно в тоя свет,

без Косово загинаха,

умряха без завет.

Българио, имала си

добри и лоши дни,

но гола си, остала си

без славни старини.

С великите предания

не си съгряна ти:

едни възпоминания

за срам, за теготи.

Но се едно: обичам те,

о, родино света,

с триндафили накичам те

и с лаврови листа;

обичам те, защото си

за обич, милий край,

с позора си, с теглото си

ти пак си земен рай.

Ти даде ми милувката,

и първия покров,

във теб приех цалувката

на първата любов.

Във теб узнах търпеньето

и горката съдба,

и рано йощ в мъченьето

привикнах на борба.

Във твойто унижение

и горести свети

аз черпя вдъхновение

за песни, за мечти.

Обичам те, защото си

нещастна и света,

защото по челото си

опръскана с калта.

Защото си обидена

от злобната съдба,

от всички ненавидена,

със всичките в борба.

Защото свойте грешки ти

стократно изплати,

и в мъките най-тежките

велика стана ти.

Защото ти в неравната

борба биде юнак,

и имаш Шипка славната

и кървавий Батак.

Те днес са Пантеона ти

и твоя Колизей,

светила в небосклона ти

и вечни мавзолей.

На вековете бремето,

ни ударите зли,

ни бурите, ни времето

не могат ги свали.

Те нови са създания

на твоите деца,

дела от кръв, страдания,

от сили и сърца.

Недей тъжи, Българио,

не гледай наназад,

пред теб стои, Българио,

нов кръгозор и свят.

Недей жали умрялото:

прахът е прах, немей,

пред теб стои началото

и бъдещето грей.

Гради във него лепости,

създавай, работи,

но не стени и крепости

с грамадни висоти

от тухли и от камъци —

да траят векове,

а сгради, кули, замъци

от честни трудове,

от жъртви и усилия

за работи свети,

що плесенът изгнилия

не смей да посети.

Юли 1883

Информация за текста

Източник: [[http://slovo.bg|Словото]]

Набиране: Диа Ангелова, Мартин Митов, Живко Иванов и студенти от Пловдивския университет

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/5201]

Последна редакция: 2008-01-29 23:40:00

Content

Иван Вазов
Паметниците на България

Информация за текста