Стоян Михайловски

Euthanasia

I

— Хей, кой хлопа на вратите

късно тъй, часът по три?…

— Верен друг, на гости иде…

— Нощен гост не ща, върви…

— Отворете ми! Вий бяхте

мой поклонник по-преди;

неведнъж ме призовахте

в помощ… — Кой си, кой си ти?

Името си що не казваш?

— Името си аз не знам…

— Нещо търсиш ли, ил’ бягаш?

— Нещо нося да ви дам…

— Името си?! — Отворете,

моля ви се, тез врати

и ме братски приемете…

— Няма братство тук, иди!…

— Не бъдете толкоз люти,

толкоз строги, толкоз зли,

о, благосъзданни люди,

богоприлични души!

— Божество ли си, човек ли,

дух нечист, ил’ гений благ?

Кой те праща? Откъде си?

Ден ли носиш или мрак?…

— Аз съм Съдбата световна,

вековечната Съдба —

силата първоверховна

и духът на вси неща!…

— Бягай, гостенко могъща,

не прескачай този праг!

Няма жив чловек в таз къща —

тук седи чловешки зрак!

Бягай! Аз довърших вече

всички земни трудове!

Воля няма вече в мене!

Свърших; бе то — щото бе!…

Мойта песен се изпе!…

Пътят ми пред мен се губи

като от мъгла закрит;

всичко вътре в мен се счупи,

аз съм орган вехт, изтрит!…

Рано-рано аз прибързах

вси неща да разбера —

с омерзение се дръпнах

от световната сцена —

и душата си привързах

о желязна канара!…

Бягай, мрачна Съдбо, тичай

ратоборците крепи,

но при мен се веч не спирай…

II

— Славата съм, отвори!

Многажди ме ти повика,

юноша когато бе —

ето, додох най-подире,

ей, простирам ти ръце…

Подир тебе всекидневно

кат’ робиня ще вървя —

със сияние надзвездно

ликът ти ще озаря…

Ще поставя твойто име

върху всичките уста

и животът ти ще мине

в постоянни тържества!

Вред с венци ще те посрещат

и — обожествен герой —

в твоя чест ще се уреждат

празнувания безброй!

Всеки ден и час Печата

ще гърми с делата ти —

и тълпата ще се впряга

да влече колата ти…

— Бягай, Славо смехотворна,

другаде носи венци,

бягай, блуднице позорна,

другаде герой търси!

От тълпата бясна, сляпа

не приемам аз тамян —

не, не ща да ме оцапа

с почести дивата сган!

Паметник не ща — не искам

да се увековеча,

нужда никаква не виждам

жив да бъда — кат’ умра!

Бъдещето поколенье

нищо нек’ не знай за мен —

нек’ умре светът за мене

на последния ми ден…

III

— Младостта съм, отвори ми,

любовта съм, отвори!…

Поднови си кръв и сили,

в миналото се върни —

в светли, весели години,

битие ново прегърни —

като феникс старобитний

из праха си възкръсни!…

Дух и плът ти нося нови,

непокътнато сърце —

от страданья и неволи

ненабърчано лице!…

О, излез от тази самост

и опитай жребий нов —

усладителната младост

и сладчайшата любов!

В жилите ти ще разпаля

огневе неизгасими —

разумът ти ще избавя

от мечти неизпълними,

в ликуванья безпреривни

дните си ще преминуваш

и на бял свят ще светуваш

само за да господствуваш!…

Има-щеш каквото искаш,

всички земни добрини,

всички доброчестини,

винаги ще се насищаш —

никога сит без да си…

Твойто рицарско величье

вси сърца ще подчини;

всичко в теб ще се плени;

твоят поглед, твойто лице

ще омайват вси очи…

Тебе за да се понрави,

ти да й простреш ръка —

всяка жена ще остави

всичко мило на света…

— Бягай, мрачно привиденье,

бягайте, химери зли,

бягай, тягостно прошедше,

дим от луди младини!…

Прелести, каквито има

в босфорските дворове,

роскош — колкото покрива

италианското небе,

Ада колкото обема

похотливост, съблазненья,

колкото са и в Едема

веселби и наслажденья —

дай ми ги, и пак не ща ги —

не! Не ща ги! Не, сто пъти!

В мойто сърце веч отдавна,

както в гроб студен, лежат

умъртвените желанья,

на мечтите ми прахът…

Млад съм аз, но ми се чини,

че сто века съм живял,

че от хиляди години

спомени съм насъбрал!…

Млад съм, но от всички страсти

аз съм вече овдовял!

Днес за мен са непонятни

дрипелите на сърцето,

обич, чувство, идеал,

щастие — виденье клето!…

IV

— Музата съм богоданна,

геният съм… Отвори,

душо чисто и избранна,

дар небесен приеми!

Възвиши се!… Пей осанна,

пей господните псалми!…

Пей съдбините чловешки,

вечната природа пей,

светлините пей небесни,

преизподнята възпей!

Пей безкрайната вселена,

пей безсмъртната душа,

пей борбата безконечна

между живи същества!

Пей чловешкий разум грешен

в гъста как лети тъма,

и, за всяко знанье жеден,

как полита в лудина!

Пей неволите ужасни

на юдейските деца,

на илотите нещастни

безконечните тегла…

Прослави Адама, Ева,

пей пропадането им,

пей безклайните блаженства,

преобърнати на дим!…

Пей походите геройски,

пей Атина, Спарта, Рим,

роскошите вавилонски,

храмът на Ерусалим!…

Пей — народи окаянни

как се кланят, как пълзят

пред позорни истукани —

и как после ги трошат!

Пей — кое е трайно, здраво

и добро на земний шар;

пей божественото право,

пей Предвечний Господар,

над властителите властник,

Бог Творец, Мироначалник!…

Пей светата епопея

на Ума и на Труда,

подвигът на Прометея

и Сократовата смърт!…

Първото възпей блестене,

първий ден посред Твърдта,

дирнето възпей звучене

на небесната тръба!

Пей лябовната поема

на жената и мъжа,

пей Свободата свещена,

пей Христовий славен кръст!

— Нека пеят вси псалмисти

и певци златоречисти,

нека пеят вси левити

и пророци духовити,

нека пеят вси щастливци

и страдалци на земята —

нека пей, който намерва

сладки, радостни речи,

скръб когото обладава

и не може да мълчи!

Нека пей, който усеща

братски чувства и вражди,

жажди, нужди, страст гореща —

който се питай с мечти!…

Нека пей, който желае

мъртвото да възкреси,

нека пее, който знае

дом от сенки да строи!…

Нека в тоз вертеп да плаче

и се смее, който ще —

нищий духом нека граче

и разумний нек’ реве;

о, за вятъра е равно —

сълзи, дим и песни!

Векът ще смете еднакво

анатеми и хвалби!…

Махай се!… От да събудиш

моята душа от сън,

по-скоро душа ще туриш

в камъка, в прогнилий пън!…

Моят глас угасна вече,

мойта арфа се строши,

о, мен вече се не пее —

няма в мъртвеца песни!…

Тайний символ на нещата

дне за мен е тъмнина…

Тъмнината, тъмнината,

тя е в мен, пред мене тя е!…

Пет-шест педи трап в земята

и в нищожеството мир,

ето мойта Илиада,

Песен Песней и Псалтир!…

........................

V

— Истината съм безсмъртна,

истината съм света!

Светлината ще възвърна

в твойта страждуща душа!

Истината съм аз гола —

ти же, в мойте голоти,

себе си ще видиш — Бога —

всички светски суети!…

Истината съм!… Онази

истина, която ти

призоваваше със сълзи

в първите си младини!…

Отвори ми!… Приеми ме

и огледай се във мен!…

Виж що няма, виж що има

в този Мир неосветлен!…

Ти си пламък, ти си сянка —

мрачност и виделина,

в теб се днес изображава

двойний лик на вси неща;

и за туй си слаб, за туй си

срещу себе разярен;

ти желаеш дни безбурни,

а си в бури потопен…

Плитките чловешки мисли,

земний разум тъп и сляп —

затъмняват ти очите

и те правят зъл, свиреп…

О, реши се да прогледаш,

да се вразумиш — склони!

Виж, узнай какво обемаш,

где си, що си, разбери!

Пресвещената задача

на съдбите — отгатни!

Свръхприродните начала

в книга вярна прочети!

В безконечните пространства

и в неизтощимий век,

о, ела да ти покажа

где се спира человек!…

В морско дъно — зърно пясък,

в блато капчица вода,

под небето ропот, крясък —

ела, виж що е това…

Ела, всички виж народи

отгде идат, где вървят —

кой водител общ ги води

все в един и същий път…

Александр какво направи

със безчислени войски,

Наполеон що остави —

ела, виж и разбери!…

Неизменните догмати

с моя помощ измени —

всички символи, обряди

и закони разчлени —

и всред хиляди измами,

заблужденья и лъжи

намери божите тайни —

мъдростта изнамери!

Възвиши се до предели

человеку неизвестни!…

Влез и в самото сърце

на това, което е

същевременно и твар,

и чист разум, плът и жар.

Разбери това, що никой

не успя да разумей!…

Да, в прошедшето велико

ни Конфуций, ни Мойсей,

ни Давид богоизбраний,

ни премъдрий Соломон,

ни пророци първозвани,

ни всезнающий Платон,

ни Сократ богоподобний —

никой нищо не разбра

от деяньята господни —

от чловешките дела…

Всяко „в е р у ю“ досега

порицанье е било —

всяка изповед — нощ тежка

върху земното кълбо…

О, ела, хвърли се в мене,

истината прегърни,

избави се от съмненья,

откровенье приеми!…

Туй, което нигде нема,

в никакви Талмуди земни,

виж го, присвои го сега,

человече изнуренний!…

Вечност, безпределност, сила,

несъзнателност, съзнанье,

жизн, стихия първобитна,

в Мирозданье възсъзданье;

в хаос ред как се поражда,

луч в тъмита как стои,

как се мерят времената

и слънцата кой движи;

как под синий небосвод

от плода излязва плод;

как от род изхожда род;

где е свършекът на Злото,

где е правдата свещена,

где е щастьето всеобщо,

где е стойността нетленна,

всичко ще узнаеш в мене,

человече заслепений!

.....................

.....................

.....................

— Зная, ти си снежна топка

и в ръцете се топиш!

Всекий час размер и форма,

вид и същност ти мениш!…

Знам!… Столетно ти дърво си,

пущаш клонове навред —

но не се събужда онзи,

който позаспи под теб!…

Зная, ти си сладък плод,

но не си за наште устни,

не си за чловешкий род;

твойте сокове са вкусни —

но за крепки богове!…

Червейчето ще прегази

най-широкото море —

ти преди да влезеш в нази —

в наште дребни умове…

Бягай, Истино свирепа,

няма тука богове,

няма тук прием за тебе,

в този дом чловек живей!…

........................

VI

— Знам, че тук чловек живее,

и затуй съм тук дошла!…

Знам, че тук човек жалее —

аз съм, друже мой, смъртта!

Името си аз не криях

и не лъгах досега —

но при теб да вляза исках

с другите си имена…

На всевечната природа

аз съм вечната душа —

аз съм извор на живота

и конец на вси неща…

Аз в твореньето съм сила

щастие, любов и мир,

аз съм младост безпреривна

и услада в земний мир…

На световното движенье

аз съм първобитний вожд,

в мен намерват подкрепленье

всяка твар и всяка мощ…

В мойто същество се сливат

всички живи същества,

винаги към мене идат

вси, що ходят по света…

Аз прикривам всички бездни,

аз притварям все, що зей,

на чловешките болезни

в мен са всите лекове…

Виж какво е мойто знаме,

надписът му прочети:

Смърт — върховното е знанье

и конец на вси мечти!

Всички жизни са мечтанья,

а пък аз съм, друже мой,

свършекът на вси желанья —

безпревратният покой!

Аз възпирам вси вълненья,

аз насищам всякой глад,

аз раздавам вси именья,

в мен е всяка благодат!

Аз премахвам всички страсти

и досвършвам вси борби —

в мен сриват вси товари

из чловешките плещи…

Този свят е притча мрачна;

на невидими неща

той е видимата сянка;

в план велик е той черта;

Аз ща всичко да ти кажа,

кой закон владей навред

и коя върховна правда

е създала днешний ред…

Щом оставиш, щом захвърлиш

земното си облекло —

разум благ и чист ще бъдеш,

дух от божье естество…

О, дойди!… Смъртта не лъже!

Гробний сън е сън свещен!

В гроба чувството не мъче!

Гробний мрак е светъл ден!

Нищо няма да пропъде

твоя прах из дън-земя;

а светът — без теб — ще бъде

както с тебе досега…

Аз над нуждите съм нужда!

В мен, към мене прибегни!

Никога се не събужда

живий, в мен кога заспи!

В разнородните стихии

аз съм трайното единство —

в безизходните пустини

аз съм изходно светило…

Аз преустроявам всичко

зле устроено в света

и над всяка нищета

семе хвърлям плодовито!

Аз изправям всички грешки,

аз разплитам вси сплетни —

и веригите чловешки

аз обръщам в прах!… Дойди!

Тъмните мечти чловешки

аз обръщам в светлини,

аз разпръсвам всички сенки

и химери!… Отвори!

Не плаши се, че ще дойди

нов бит!… Няма за прахът

оживленье!… Твойте кости

непробуден сън ще спят!…

Ще минуват вековете,

времената ще текат,

остаря щат световете,

твойте кости все ще спят!…

Поколенья многобройни

ще се раждат и ще мрат,

общества да дойдат нови —

твойте кости все ще спят!…

Изворите и реките

корита̀ ще изменят —

ще се срутят планините —

твойте кости все ще спят!…

Ще угасне най-подире,

ще угасне за всегда

и последнята зарица

на последнята зора —

всичко живо ще изчезне,

ще изчезне всяка мощ

и на деня ще наследе

тежка, безконечна нощ —

и загуби щат слънцата

своя блясък, свойта плът.

Ще се разглоби земята

из небето, в някой кът —

ще се разпилее грозно

вселенското битие,

ще се възцари отново

черний хаос навсъде —

и ще блесне пак Създанье

ново, друг Свят — и подир

в старост пак и той ще падне,

за да доде третий Мир —

но прахът ти, друже, няма

да почувствува това!…

Позволяваш ли да вляза,

ща приемеш ли смъртта?…

........................

— Влез при мен, другарко бледна,

влез при мен! Добре дошла!

Влез, богиньо милосердна,

теб очаквах досега!

Влез, Царице на Тъмите,

влез, о, майко на нощта,

влез и прекрати ми дните,

на пръстта предай пръстта!

О, бъди благословена,

благотворителко ти!…

Тук и в цялата вселена,

благословена бъди!…

Информация за текста

Източник: [[http://www.litclub.com|Литературен клуб]]

Публикация: „Божествен размирник“, Михайловски, Ст., С., 1987 г.

Първа публикация: „Периодическо списание“, 1884 г., кн. 8.

Свалено от „Моята библиотека“ (http://chitanka.info/text/6453)

Последна редакция: 2008-04-19 12:43:55

Content

Стоян Михайловски
Euthanasia

I

II

III

IV

V

VI

Информация за текста