Вирджиния Хенли

Прелъстен

ГЛАВА ПЪРВА

Лейди Антония Лам стоеше пред голямото огледало, смръщила прекрасното си чело. Красотата й беше класическа; големите зелени очи с черни ресници грееха над деликатно изваяни скули и пълни устни. Нетърпеливо прибра назад облака черни коси и критично огледа гърдите си, навирили връхчета над дантеления й корсет.

— Толкова са малки! — проплака тя.

Баба й, лейди Розалинд Рандолф, остави чашата си с какао и рече сухо:

— Не размерите са важни, а стегнатостта.

Премери с поглед високата, стройна фигура на своята внучка, отбеляза със задоволство колко тънък е кръстът й и колко красиви и дълги са краката й. Това я върна в спомените й за времето, когато на шестнайсетгодишна възраст тя самата бе отишла на първия си бал.

— Мъжете ще паднат на колене пред теб, Антония, няма за какво да се тревожиш. Последният бал, на който бях, приличаше по-скоро на съревнование по грозота. Лейди Денам с тази рокля, толкова надигната при бюста, беше като гълъб с голяма гуша. Херцогиня Бедфорд пък бе решила да копира новите цветове на Кралската флота, но роклята й бе в такова крещящо синьо, че след това ме боляха очите. Да не говорим за сините й напудрени коси, изпълнени с корабчета. Проклетницата в продължение на цял час повтаря думите на своя фризьор Легро. — Роз започна да я имитира: — „Три седмици е най-дългият период, който една глава може да издържи през лятото, без да бъде отворена.“

Очите на Антония заблестяха весело. Хвана една снежнобяла къдрица от творението върху тоалетката, нацупи се и рече:

— О, Роз, с такова нетърпение чаках да сложа първата си перука, но ти направо ме отврати.

— Чудесно! Те не са нищо друго освен развъдници на микроби, направени от конски косъм, коноп и пудра. Ще благодаря на Бога, когато излязат от мода.

— Подозирам, че се опитваш да повдигнеш самочувствието ми. Херцогиня Девъншир е известна красавица и съм убедена, че следващата седмица първият й бал за този сезон ще бъде посетен от много елегантно облечени дами.

Антония не се харесваше; всъщност не знаеше, че е красива. През целия й живот, когато някой я срещнеше, казваше нещо от рода на: „Колко жалко, че не приличаш на майка си“ или „Ти си висока като брат си, но помня, че майка ти бе изящна като котенце“.

— Не всички те са дами, скъпа — обяви сухо баба й. — И най-малко от всички самата Джорджина! Освен това няма да се състезаваш с жените, а с мъжете. Лицето на „Скифи“ Скефингтън бе скрито под пласт белило, а от него вонеше на парфюм. Всички са се побъркали в стремежа си към ексцентричност. Но какво ли се чудя, щом самият крал Джордж е луд! — Без да спре дори да си поеме дъх, баба й продължи: — Така, а сега да повикаме Моли. Искам да видя как изглежда новата ти бална рокля.

Антония усети надигащото се нетърпение. Само допреди няколко седмици всяко напускане на Стоук и отиване в лондонската им къща бе за нея възможност да обикаля книжарниците за творби, посветени на представителни сгради, на техните градини и мебелировка, все неща, които я омагьосваха. Но тогава баба й лейди Розалинд Рандолф и нейната най-голяма приятелка, лейди Франсис Джърси, решиха, че тя вече е достатъчно голяма за първия си сезон. И изведнъж, вместо да прекарва както досега дните си в езда и разходки с лодка със своя близнак Антъни, се наложи да изтърпява няколкочасови проби на балните си рокли, да взема уроци по танци и да слуша съвети как да завърти главите на богатите млади лордове, така че да поискат ръката й.

Слугинята пристигна и сребристобялото творение от тюл бе облечено върху фустите на младото момиче, косите му бяха скрити под модно накъдрената перука. След това доближиха до лицето й стъкленицата с пудра, която бе нанесена щедро навсякъде и накрая поставиха внимателно изкуствената бенка до устните й.

Трите глави се обърнаха едновременно към входа на спалнята, дочули стъпките на Антъни, който очевидно се прибираше от езда. Тъмнокосият младеж се появи на вратата, пъхнал ръце в джобовете си; мелодийката, която си свиркаше, замря.

— Тони, това ти ли си? — попита изненадано той.

Сестра му се усмихна и на бузите й се появиха трапчинки.

— Тони, наистина съм аз. Ти какво си помисли?

Двамата се наричаха един друг Тони и това объркваше другите. Всъщност точно тази бе причината да го правят още от детските си години.

— Не ми харесва — заяви безцеремонно той.

Лицето на Антония помръкна.

— Приличаш на сватбена торта!

— О-хо — пошегува се Роз, — вече чуваш сватбени камбани и това ще те лиши от твоя помощник-капитан на платноходката, няма да има кого да командваш. Антъни, поведението ти е твърде егоистично.

— Аз съм мъж — усмихна се широко внукът. — Би трябвало да съм егоист.

— За теб е лесно, скъпи. Ти ще наследиш всичко това, без дори да си помръднеш пръста, но сестра ти трябва да се омъжи, и то добре, ако желае да има собствен дом и титла за първородния си син.

Младежът възрази:

— Роз, та ние сме едва на шестнайсет години! Дори мисълта за брак ме изпълва с ужас.

— И така би трябвало да бъде, глупчо. Ще изминат още няколко години, преди да си готов да се обвържеш, докато Антония вече е узряла за брачния пазар.

Антония обаче не беше узряла; чувстваше се неспособна за тази задача. И баба й, и майка й бяха омаяли мъже с титли и те ги бяха отвели пред олтара горе-долу на същата възраст като нейната. Знаеше, че почти няма шанс да срещне някого тук, далеч от големия град и отправи благодарствена молитва, задето бе получила възможност да участва в тазгодишния лондонски сезон.

— Тази мисъл плаши и мен, Тони. И аз не съм по-готова за брак, но съм развълнувана заради предстоящите празненства, на които ще присъствам.

— Не приличаш на майка си. На твоята възраст Ив смая цялото общество и предизвика дяволски голям скандал.

Някога Ивлин бе сгодена за Робърт Лам, но когато баща му почина и по-големият брат на Робърт — Ръсел, наследи титлата и Лам Хол, тя побърза да му пристане и стана главна тема за разговор на висшето общество.

— Иска ми се родителите ни да се върнат от Цейлон — произнесе с копнеж Антония. — Почти съм забравила как изглежда майка ни, освен че има руса коса и е много красива.

— Това беше преди десет години. Жените се износват в тропическата жега — заяви непочтително Антъни.

— Не и Ивлин — обади се баба му. — Тя е способна да се грижи за себе си.

— Роз! Понякога оставам с впечатление, че не одобряваш поведението на мама — отбеляза внучка й.

— Мм — отвърна уклончиво възрастната жена. — Моли, можеш да опаковаш перуката и роклята с останалата част от новия гардероб на внучка ми Антония, мисля да пристигнем в града един ден по-рано, за да можеш да си починеш добре. Започне ли веднъж сезонът, няма да виждаш леглото си преди зазоряване.

Летният ден бе прекрасен. Девойката си тананикаше щастливо, потънала в мечти за това, което я очакваше в Лондон. Сега, когато до появата й в обществото оставаха броени дни, вече не можеше да си намери място от вълнение. Баба й се бе погрижила да я отгледа и възпита и сега бе дошъл мигът да привлече вниманието на ухажорите. Родителите й бяха отделили пари за нейната зестра. Девойката съзнаваше прекрасно, че този факт заедно с бащината й титла допринасяха за привлекателността й, следователно за нея също имаше някакви надежди.

От прозореца виждаше навеса за лодките, разположен там, където поляната слизаше към брега на река Медуей. Затаи дъх, когато от храстите излетя чапла и след това се насочи към водата. Щеше да отсъства цялата есен и зима. Много от нещата тук щяха да й липсват.

Обичаше имението Лам Хол. Бе родена тук и това бе за нея нещо повече от дом. До този момент това бе целият й живот. Когато родителите й заминаха за Цейлон, красивото провинциално имение се превърна в сигурно убежище за нея.

На алеята спря карета. Антония се вгледа с любопитство към господина, който слезе от нея и се насочи към главния вход. В негово лице не разпозна нито един от обичайните посетители на баба си, затова се запъти към главното стълбище и все още слизаше, когато господин Бърк отвори вратата пред непознатия.

Девойката стъпваше с лекота, настроението й бе приповдигнато; не я измъчваха никакви лоши предчувствия. Но когато двамата с брат си влязоха в библиотеката и видяха разстроеното лице на Роз и треперещите й ръце, с които държеше писмото, разбраха, че непознатият идваше от Лондон и носеше неприятни новини.

— Антъни… Антония… това е господин Уотсън от „Уотсън и Голдман“, адвокатите на вашите родители. Той носи ужасни вести… О, Боже, не знам как да ви кажа!

Сякаш ледени пръсти стиснаха сърцето на младата жена. Брат й се бе вторачил в човека, който се осмеляваше да хвърля сянка върху обления от слънчева светлина Лам Хол.

— Татко е болен — предположи Антония.

— Да, обич моя — отвърна тихо баба й, — сърцето му… но болестта му е била фатална, скъпа. Страхувам се, че е мъртъв.

— Кога? — попита Антъни.

— През април. На писмото са му били нужни няколко месеца, докато пристигне от Цейлон.

Юношата протегна ръка, за да поеме посланието. Кръвта започна да се оттегля от лицето на сестра му и бледостта й уплаши баба им.

Господин Уотсън се изкашля и насочи вниманието си към новия лорд Лам.

— Милорд — изрече почтително адвокатът. — Позволих си да направя копия от документите, които ви гарантират титлата и, разбира се, собствеността на Лам Хол. Тъй като ще навършите нужната възраст едва след година и половина, парите ви ще бъдат под попечителство. Преди своята кончина покойният лорд Ръсел Лам посочи някой си Адам Савидж като ваш законен настойник.

— Кого? — попита Антъни.

— Господин Савидж очевидно е приятел на баща ви, собственик е на някоя от съседните плантации в Цейлон. — Мъжът се изкашля отново. — Вашата издръжка ще продължи да се изплаща както преди, но останалата част от парите ви, милорд, съжалявам да ви го съобщя, са в ръцете на вашия законен опекун, господин Савидж. Единствено от него зависи дали сумата ще бъде увеличена, за да покриете разходите около издръжката на Лам Хол и дадените му под аренда чифлици.

Последното, за което бе способен да мисли юношата в този момент, бяха парите, така че баба му отвърна вместо него:

— Такова уреждане на въпроса ми се струва доста неподходящо. Нямаше ли да бъде по-добре опекунството да бе дадено тук, на неговите адвокати в Лондон?

Господин Уотсън естествено се съгласи с нея, но всичко бе напълно законно и нямаше причина и възможност за никакви промени.

— Господин Савидж строи къща в Грейвзенд. Ще се върне в Англия, щом бъде готова, така че това решение на въпроса в крайна сметка може би няма да се окаже толкова неудобно. Лорд Лам, бъдете така любезен да сложите подписа си под документите на Лам Хол и на къщата на Кързън Стрийт, така че да можем да ги регистрираме на ваше име.

Антъни изпълни автоматично правните си задължения. Адвокатът от своя страна очевидно нямаше желание да стои в застигнатия от нещастие дом.

— Лорд Лам, лейди Рандолф, позволете ми да изкажа съболезнованията на „Уотсън и Голдман“. Ние ще продължим да ви служим, така както служехме и на покойния лорд Лам. Поместихме съобщение за смъртта му в „Лъндън Газет“.

Той се поклони на дамите и си тръгна.

Антония погледна безпомощно брат си и прошепна:

— Майка дали ще се прибере?

— Очевидно не — отвърна Тони и й подаде писмото от майка им.

Девойката го прочете, после го върна на баба си. Сълзите изпълниха очите й. Приближи се до Антъни; двамата се съзерцаваха известно време в безмълвна агония. Те можеха да общуват без думи, така че едновременно излязоха от библиотеката и потърсиха усамотение навън.

Розалинд проследи през прозореца двете тъмни глави, докато не изчезнаха към реката.

— Дявол да ги вземе тези тропици!

След това побърза да уведоми за случилото се господин Бърк — верния иконом на Лам Хол.

— Да ви направя ли чай, милейди?

— Бренди… бренди — заяви решително Роз. — Налейте също и на себе си, господин Бърк.

Щом стигнаха до навеса за лодки, близнаците започнаха да навиват въжета и да разчистват своето светилище. После, когато вече не остана нищо за вършене, се качиха в лодката, седнаха и се заслушаха в ритмичния плясък на водата.

— Онова, което каза едва тази сутрин, е вярно — произнесе тъжно Антъни. — Не мога да си спомня как изглеждат и двамата.

— Бедната мама, да остане съвсем сама там! Чудя се как ли се е справяла през последните няколко месеца.

— По дяволите, аз трябваше да съм там с нея! — изруга юношата. — Божичко, едва тази сутрин Роз рече, че ще наследя всичко това, без дори да помръдна малкия си пръст. — Раменете му започнаха да се тресат; погледът, който отправи към сестра си, бе изпълнен с мъка. — Кълна се, че не желая да бъда лорд Лам и да наследя всичко това… не и по този начин!

Антония хвана ръката му, за да го утеши.

— Не бива да се чувстваш виновен, Тони.

Той се обърна с благодарност към нея:

— Аз съм истински егоист. Но все пак се радвам, че няма да ходиш в Лондон за сезона.

Девойката бе забравила напълно за Лондон. Почувства се виновна при мисълта за парите, изхарчени за рокли, които може би никога нямаше да облече. Предпочете да не мисли повече по този въпрос и насочи цялото си внимание към своя брат — искаше й се да смекчи мъката му.

— Щастливи сме, че сме заедно. Споделената болка е половин болка. Никога досега не съм ти го казвала, но тази къща е моята сигурност. Помага ми да се чувствам в безопасност. Когато нещата се усложняват, имам чувството, че самите стени се опитват да ме предпазят и да ме утешат. Тя ще бъде нашата крепост и ние ще бъдем силни един за друг.

— Какво, по дяволите, е имал предвид татко, като ми е оставил за настойник този Савидж, сякаш съм някой сополив малчуган!

— Не само на теб, Тони. Адам Савидж е и мой настойник.

— Кой е той, дявол го взел? Та ние не знаем нищо за него! — изрече горчиво.

— Напротив, знаем. Знаем, че строи къща в Грейвзенд. Хайде да отидем там следващата седмица.

Останаха навън, докато сенките започнаха да се издължават и идващият откъм морето студ не ги принуди да се приберат. И двамата се отказаха от леката вечеря, която господин Бърк бе поръчал да приготвят, и Антония се оттегли в стаята си.

След малко баба й почука на вратата, за да се увери, че е добре.

— Не мога да разбера защо майка не се прибира — изрече объркано девойката.

— Не можеш ли, скъпа? Сега Лам Хол принадлежи на Антъни. Тук Ив няма да бъде господарка на имението. А в Цейлон живее като императрица, слугите правят всичко, за да задоволят прищевките й. Тя е представителка от малобройна група избраници, бяла жена в една примитивна култура. Обществото в Цейлон вероятно гравитира около нея, сякаш тя е и слънцето, и луната, и звездите.

— Представяш я като твърде повърхностна — отбеляза тъжно Антония.

— В известен смисъл майка ти е повърхностна, същевременно е изключително практична. Не е лесно да бъдеш жена, Антония. Светът, в който живеем, е мъжки и винаги ще бъде такъв. Забеляза ли как днес господин Уотсън те пренебрегваше? Не ти ли се струва малко несправедливо, че двамата с Антъни сте родени в един и същи час от едни и същи родители, но той наследява всичко, а ти — нищо? Причината за това е само една — той е мъж, а ти си жена.

— Но титлите могат да се предават само по мъжка линия — отвърна без злоба девойката.

— А те обикновено означават и собственост, земи и богатство. Страхотна система, създадена да гарантира властта в ръцете на мъжете — заяви Роз.

— Никога досега не съм се замисляла над този въпрос, нито съм поставяла под съмнение системата.

— Никой не го прави, докато не го засегне лично. Тъй като аз родих на лорд Рандолф дъщеря, а не син, негов наследник стана племенникът му. Той получи титлата и дома ми, когато умря дядо ти. Аз останах абсолютно без нищо, като се изключи малката къщичка в моето имение.

— О, Роз, каква несправедливост! Често съм се питала защо си поела товара да отгледаш нас, близнаците; виждам, че не си имала голям избор.

— Вие двамата винаги сте ми доставяли само удоволствие, скъпа. Имах възможност да се омъжа отново, но някак си не можех да понеса мисълта да позволя на друг мъж да ръководи живота ми.

— Предполагам точно това означава бракът — рече замислено девойката.

— Някои жени имат щастлив брак с властни мъже. Други предпочитат да бъдат на кормилото и да носят панталоните в семейството, така да се каже. Подобни жени обаче не изпитват почти никакво уважение към съпруг, когото могат да командват. Така че, както виждаш, жената отново се намира в неизгодно положение — и в единия, и в другия случай за нея няма щастие!

— О, бабо, ще ме накараш да се засмея, а това би било ужасно от моя страна в такъв ден.

— Не, не е ужасно, скъпа. Carpe diem… възползвай се от деня! Толкова съжалявам, че няма да можеш да отидеш в Лондон за сезона. — Въздъхна примирено. — В тези времена една жена има нужда от две неща — красота и пари. Ако притежава първото, може да се омъжи за второто. Ако пък има второто, не се нуждае от първото.

Антония се усмихна през сълзи.

— Какъв избор само — брак или да си умреш като стара мома. Може би все пак по-незавидна е съдбата на старите моми в края на живота им, а?

— Радвам се, че можеш да се усмихваш. Когато Антъни види съобщението за смъртта на баща ви в „Лъндън Газет“, ще бъде безутешен.

Антония лежеше в мрака и се опитваше да си спомни баща си: високият, тъмнокос мъж, който бе винаги мил и нежен с нея. Беше я научил да язди и да управлява платноходка и никога не бе показвал предпочитания към брат й. Затова пък майка й никога не успяваше да скрие факта, че синът й бе нейният любимец. Острите упреци на Ив често бяха изпращали малкото момиченце да дири утеха при баща си. Но никога вече нямаше да почувства ласките на ръцете му. Тази нощ трябваше да излее всичките си сълзи, тъй като на другия ден се налагаше да бъде силна заради Антъни.

Детството й бе свършило. Внезапно се почувства с години по-възрастна от брат си. Макар той сега да беше лорд Лам и собственик на имението, всъщност все още беше незрял юноша. Днес тя разбра, че да станеш жена, означава да съзрееш и да започнеш да отговаряш за себе си и своите действия. Мъжете можеха да си позволят да бъдат мечтатели, но жените бяха принудени да бъдат практични.

Сълзите все още се стичаха изпод ресниците й, когато сънят я обори. Сънищата й я пренесоха отново в детството…

Антония се събуди рязко. Веднага си спомни, че баща й бе умрял и че няма да го види никога вече, освен в сънищата си. Спомените й за него бяха щастливи, изпълнени с любов и смях и това никой никога не можеше да й отнеме.

Когато брат й Тони прочетеше съобщението за смъртта му, тя трябваше да бъде достатъчно силна и за двамата!

ГЛАВА ВТОРА

В Лондон, в тясното си ергенско жилище в Сохо, Бърнард Лам с радост прочете съобщението за кончината на чичо си. До тази сутрин перспективите за бъдещето му изглеждаха много мрачни.

За една година беше прахосал парите на баща си. Къщата на Клеъри Стрийт отдавна бе продадена, а той бе затънал в дългове и дори от няколко месеца не бе плащал наема за този мръсен апартамент на Тотнъм Корт Роуд.

Съобщението в „Газет“ обаче го бе изпълнило с надежда. Присви очи и даде воля на въображението си. Не трябваше да се издигне чак толкова високо, за да се види в ролята на барон-земевладелец. Сега, след като чичо му Ръсел Лам бе предал Богу дух, само братовчед му Антъни стоеше между него и титлата.

Младежът се изсмя на глас, тъй като си представи забавна картина. Анджела, сладката малка актриса, която се готвеше да го зареже, сега можеше да бъде примамена отново. Около него щеше да се понесе ароматът на пари, които скоро щяха да бъдат негови, и това щеше да привлече представителките на нежния пол. Парите означаваха власт. И той щеше да се наслаждава на тази власт и да я използва спрямо артистката с ангелско лице.

Нейното поведение също се определяше единствено от личните й интереси. Достатъчно бе да загатне за разкриващите се пред него перспективи, за да я върне в леглото си. А обещанията му щяха да я превърнат в сладострастен ангел. С каква наслада само щеше да я накаже за безразличието й през последните месеци! С какво задоволство щеше да я наблюдава как играе малките си еротични сценки, за да спечели отново благоразположението му.

Бърнард реши, че е крайно време да отиде в Стоук, за да огледа Лам Хол. Облиза нетърпеливо устни.

Денят, в който реши да поднесе своите съболезнования в Лам Хол, бе същият, в който близнаците се отправиха към Грейвзенд.

Господин Бърк съобщи на лейди Рандолф, че някой си Бърнард Лам я очаква в библиотеката. След кратко съвещание двамата решиха, че това може да е само синът на покойния Робърт Лам, за когото Ивлин бе сгодена, преди да пристане на Ръсел.

Розалинд, дребна, хубава жена, която прикриваше възрастта си така успешно, както и проницателността си, влезе в библиотеката, съпроводена от шумоленето на черните си копринени поли. Завари младия Лам да оглежда стаята. Той побърза да се представи и изказа своите съболезнования.

Бързо го прецени. Бърнард Лам бе облечен по последна мода, имаше изискани маниери и красиво лице. Бе на възрастта на Антъни, но изглеждаше прекалено светски. Роз можеше да го определи само с една дума. Лешояд.

Усмихна му се ослепително и заяви с леден глас:

— Ще предам съболезнованията ви на лорд Лам. Той е в най-дълбок траур и не приема посетители.

Икономът влезе в библиотеката, но за изненада на госта не предложи обичайните вино и вафли. Вместо това лейди Рандолф каза:

— Господин Бърк, бихте ли придружили младежа до вратата.

Бърнард Лам пламна от унижение и моментално се закле да си отмъсти. Старата пачавра мислеше, че го е отпратила; никой обаче не можеше да го отпрати така лесно и един ден тя също щеше да се убеди в това. А когато всичко това станеше негово, той с удоволствие щеше да изхвърли вещите й на пътя.

Близнаците нямаха представа къде строеше къщата си Адам Савидж. Съвсем скоро обаче откриха, че всички в Грейвзенд знаеха къде се намира Идънуд. Имението включваше хиляда залесени акра от другата страна на града. Неговата северна граница бе река Темза.

На обширна поляна се издигаше триетажна къща в неокласически стил и, както се стори на Антония, най-красивата, която бе виждала. Навсякъде се движеха работници; дърводелци, зидари и бояджии се трудеха под ръководството на някакъв човек, който държеше в ръцете си нещо подобно на план.

Близнаците слязоха от конете и девойката се запъти към непознатия, докато брат й завързваше животните.

— Извинявайте, че ви прекъсваме. Разбрах, че тази къща строял господин Савидж от Цейлон. Той е нашият настойник и ние естествено сме любопитни. Имате ли нещо против да поразгледаме.

Мъжът се усмихна на красивата посетителка.

— Ни най-малко — отвърна и се вгледа открито в младежа, който бе нейно копие и който се приближи към тях.

— Тази голяма сграда ли е конюшнята? — попита недоверчиво той.

Човекът кимна.

— Бъдете мой гост.

Антъни се отправи натам, а сестра му рече:

— Колко невъзпитано от моя страна. Аз съм Антония, а това е моят близнак, лорд Антъни Лам.

— Приятно ми е, милейди. Позволете да ви се представя. Джеймс Уайът на вашите услуги.

— Да не би известния Джеймс Уайът?

— Джеймс Уайът, архитект — потвърди той, едновременно поласкан и изненадан, че такава красива млада жена знае за него.

Антония се опитваше да сдържи пороя думи, който напираше да се излее.

— Господин Уайът, не мога да повярвам. Аз съм такава почитателка на вашето творчество. Вкъщи имам вашия учебник по архитектура. Вие сте проектирал Пантеона на Оксфорд Роуд. Централната част, свързана с осмоъгълните кули, е копие на Кулата на ветровете в Атина!

Архитектът кимна.

— Поласкан съм. А какво мислите за тази къща?

— Прекрасна е. Господин Савидж сигурно има изключителен вкус.

— Проектът не е негов, а мой. Той купи земята и ми каза да му построя величествен дом, който ще прибави още красота към околната обстановка, а няма да отвлича вниманието от нея. Струва ми се, че Идънуд[1] е подходящо име.

— Казал ви е да построите каквото решите, без да се интересува от цената? — възкликна тя, но веднага се изчерви от нетактичния си въпрос.

Уайът се усмихна.

— Замисълът е съвсем нов… полукръгла ниша с дъговидни прозорци, заемаща два етажа от южната страна. Тя образува балкон или малка тераса над главната спалня. Западната страна има романски портик.

— Напълно съм съгласна с вас, че главните стаи трябва да бъдат в досег с външния свят, чрез разкриващите се през прозорците им гледки и достъп до градините през френски прозорци, отварящи се към тях. Ще има ли зимна градина?

— Оставям на вас да решите — отговори той.

Зелените й очи се разшириха от удоволствие.

— В такъв случай — да, непременно, нека вкараме вътре онова, което е навън.

Реши, че господин Савидж трябва да бе невероятно богат и с много голямо семейство, за да се нуждае от такава огромна къща. На коментара й за нуждата от толкова много стаи архитектът се усмихна, трогнат от невинността й.

— Това е къща на силните, на управляващата класа. Притежаването на обширни имения означава власт. Имение с подобни размери ще господства над графството. През миналото столетие съседите и арендаторите щяха да се бият за собственика. В наши дни те ще гласуват за него. Земята води до влизане в редовете на аристокрацията и установяване на нова династия. Тя дава възможност на човек да създава закони.

Антония попиваше всяка негова дума, така че той продължи:

— Величественият дом създава на притежателя си образ, от който се излъчва власт, великолепие, загадъчност и успех. Когато някой си купи имение, къщата, която започне да строи върху него, показва точно към кое ниво на властта се стреми.

— В такъв случай стигам до извода, че господин Савидж възнамерява да управлява света. — Тя се засмя. — Кажете ми, господин Уайът, кои стаи правят къщата на властта?

Архитектът се забавляваше. Не се срещаше често млада дама, съчетаваща интелект с чувство за хумор.

— Стаята за закуска, трапезарията, балната зала, пушалнята, билярдната, библиотеката, стаята за игра на карти, кабинетът, музикалната стая.

Загледана в издигащата се пред нея постройка, Антония отбеляза:

— Трябва да има езеро, плувен басейн, параклис и храм.

— Това зависи от Уилям Кент, който проектира градините.

— Уилям Кент! — възкликна девойката. — Изучила съм всичките му учебници, посветени на естествените паркове.

Джеймс Уайът помисли, че за една млада дама подобни интереси бяха наистина доста странни. В този момент брат й се приближи и заяви:

— Невероятно. В конюшнята има място сигурно за четирийсет-петдесет коня.

— Господин Уайът, иска ми се да дойда пак, за да видя как върви строежът, ако това не ви притеснява — рече Антония.

— За мен ще бъде удоволствие, лейди Лам. Аз не идвам всеки ден, но работниците са постоянно тук. Можете да гледате спокойно.

— Благодаря, сър. За мен беше чест да се запозная с вас.

Джеймс Уайът проследи с поглед двамата, докато се отдалечаваха.

По същото това време конюшнята на лорд Лам очевидно интересуваше Бърнард Лам. Той се скри, за да наблюдава броя на слугите, които работеха там. Видя един мъж да влиза в навеса с каретите и да измъква оттам една от тях, като я тегли за прътите за впрягане на конете. Явно щеше да я мие от калта и да лъска фенерите й.

Бърнард видя, че донесе сам ведрото с вода, вместо да извика някой от ратаите в конюшнята, и стигна до извода, че е сам. Очевидно бе погълнат от работата си и младежът се възползва от това, за да се промъкне вътре. Видя красива двойка впрегатни коне, две други празни отделения и накрая кобила с жребче, както му се стори — мъжко. Присви очи, докато обмисляше припряно какво би могъл да стори. Целта му, разбира се, бе новият лорд Лам да падне по време на езда. Подобен инцидент щеше да разреши проблемите му.

Взе един оглавник и разряза донякъде ремъка му. След това размести главите на гвоздеите от вътрешната страна, така че да бъдат остри и да дразнят главата на коня, където щяха да бъдат сложени. Накрая преряза частично и стремето, и каишките на едно от седлата. Посегна да вземе другото, но видя, че е женско, и го върна на мястото му. Нямаше намерение да наврежда на братовчедка си, поне не засега. Може би момичето бе забогатяло в резултат на смъртта на баща си. По-доброто от това да се ожениш за пари бе само, ако ги наследиш. Никога не я бе виждал естествено, но лицето и фигурата нямаха значение, когато ставаше въпрос за богатство.

Бърнард Лам реши да не се връща в Лондон. Не се заблуждаваше, че лесно ще се отърве от братовчед си. Грейвзенд бе пристанищен град и край кея имаше много странноприемници, където можеше да отседне за няколко дни. Така щеше да има възможност да посещава Лам Хол след мръкване, да се промъква незабелязано, да наблюдава близнаците, за да изучи техните навици и занимания, а и щеше да му осигури време да състави дяволския си план.

Розалинд реши да не уведомява внуците си за посещението на братовчед им Бърнард. В наивността си те можеха да го посрещнат с разтворени обятия. На нея й беше ясно, че той е просто ловец на богатства; модерните му дрехи и изисканите маниери не можеха да я заблудят.

Помнеше, че баща му беше пристрастен към хазарта и разгулния живот, което, разбира се, бе привлякло и дъщеря й Ивлин. Двамата с Робърт бяха неразделни въпреки репутацията му. Какво бе само облекчението й, когато Ив бе пристанала на Ръсел, макар да бе достатъчно интелигентна, за да види, че решаващият фактор бе новонаследената му титла.

Роз въздъхна. Най-добре беше да държи Бърнард Лам по-надалеч. От общуването с него нямаше да се роди друго освен ревност и алчност; най-малкото можеше да повлече и Антъни към тези отвратителни пороци — разгулния живот и най-лошото от всичко — хазарта. Възрастната жена потръпна. По времето, когато близнаците бяха станали на пет години, дъщеря й бе натрупала толкова дългове от игра на комар, че бе невъзможно да бъдат пресметнати. Джорджина, херцогиня Девъншир, бе въвела тази мода, но за разлика от херцога съпругът на Ив не бе един от най-богатите мъже на Англия.

В продължение на година тя бе живяла на ръба на разорението, като приемаше подарените от обожателите си бижута, за да успокои поне малко онези, на които бе задлъжняла, така че когато предложиха на лорд Ръсел административен пост към Ийст Индия Къмпани, тя го бе окуражила да го приеме и преди десет години двамата се бяха отправили към Мадрас, Индия, като по този начин умело бяха избегнали поредния скандал. Тропиците не бяха подходящо място за деца, затова с готовност бе приела предложението на дъщеря си да се премести в Лам Хол, за да се грижи за близнаците и за къщата до завръщането им.

По време на вечерята Антония започна да описва пред баба си онова, което бяха видели същия следобед в Идънуд.

— Този Адам Савидж трябва да има страшно много пари. Ще може да ловува в собственото си имение. Сигурно притежава не по-малко от хиляда акра гори. Къщата е почти готова, но има още много работа по интериора й. На човек му секва дъхът от такова великолепие, нали, Тони?

— Конюшнята ще може да побере петдесет коня — отвърна небрежно юношата, очевидно заинтересуван повече от овнешкото, което си режеше в момента, отколкото от описанието на къщата. — Мисля, че ще успея да убедя без проблеми този Савидж да увеличи сумата на месечната ми издръжка. Той пръска парите, все едно, че са пясък.

— Мм, трябва да е един от онези богаташи, за които съм чела в „Татлър“. Те правят богатство в Индия, после се връщат в Англия със своите хурии и маймунки. Носят шалвари от брокат и тюрбани. Изкупуват нашите богатства, докато царският дворец дава празненства в тяхна чест.

— Иска ми се мама да ни бе казала нещо повече за него в писмото си — промълви замислено Антония.

— Може би тя самата не знае кой знае какво за него — предположи брат й. — Вероятно е бил съдружник на татко.

ГЛАВА ТРЕТА

В плантацията „Скокът на леопарда“ в Цейлон Адам Савидж стоеше под дебелата сянка на евкалиптовите и бамбуковите дървета, поглъщайки опияняващата красота на нощта. Идваше често на това място, откъдето се разкриваше чудесна гледка към езерото.

Стоеше абсолютно неподвижно и чакаше с безкрайно търпение, докато синьо-бялата лунна светлина заливаше всичко наоколо, в това число и застаналия неподвижно леопард и отражението му във водната повърхност. Гледката беше изключително красива. Леопардите умееха да се приближават неусетно.

Силната му мургава ръка напипа пистолета, затъкнат в колана му; искаше да се увери, че оръжието е на мястото си, в случай, че му потрябва. Кожените ботуши достигаха до мускулестите му колене, за да го предпазват от скорпионите, стоножките и змиите.

Усмихна се при спомена колко го бяха притеснявали змиите непосредствено след пристигането му в Индия. Бе работил на един от корабите, пътуващи дотук, за да осигури дървесина за баща си, който изработваше мебели. Бе успял да му изпрати абанос, тиково дърво, махагон, сандалово дърво и по-здравото и хубаво от всичко друго — палисандрово дърво. През онези първи дни бе виждал питони на всеки дънер, кобра — под всяка папрат.

Едно от нещата, които щяха да му липсват, когато се завърнеше в Англия, беше фантастичният див живот. В далечината се носеше зловещият вой на глутница чакали. Всеки час от деня и нощта бе изпълнен с гледки и звуци от екзотичната цейлонска фауна. Полумракът бе времето на крилатите създания. При залез слънце от пещерите излитаха прилепите.

Внезапно Адам долови сладкото, божествено ухание на желязното дърво. Според индусите Богът на любовта слагал в стрелите си от неговите цветове. Савидж затвори очи и си помисли за Ив. Най-после бе признал пред себе си, че я желае. Сега, след като вече бе свободна, нищо не му пречеше да я има. Тя обичаше да флиртува, обичаше мъжете да я ухажват, но подобна игра играеха много хубави жени. За него бе важно привличането им да е взаимно. Вдигна ръка към лицето си и прокара пръст по белега. Не можеше да претендира, че е красавец, и преди ножът да разсече дълбоко лицето му от едната страна на носа право през горната устна.

Знаеше, че съдбата го е белязала, за да му напомня за неговите грехове. Видът му плашеше младите жени, но странно, навъсеното му лице привличаше почти неустоимо по-възрастните, особено омъжените.

Понякога му се струваше, че Ив му изпраща неуловими подкани, но никога не се бе възползвал от тях. Не защото моралният му кодекс му забраняваше да прелъстява омъжени жени, а защото не можеше да обиди един верен приятел, като преспи със съпругата му. А Ръсел Лам бе точно такъв за него.

Поредният бял, погълнат от тропиците. И Индия, и Индокитай вършеха неуморно това. Той самият обаче се чувстваше прекрасно тук. Уважаваше страната и нейния климат; от самото начало си бе дал сметка, че обилните обеди, съпроводени от шишета вино, могат да убият белия човек по-бързо от която и да било болест.

Утре лейди Ивлин Лам щеше да дойде в „Скокът на леопарда“, за да вечеря с него за пръв път. Досега той винаги бе вечерял с лорд и лейди Лам в „Гавърнмънт Хаус“, подобния им на дворец дом в съседната плантация. Макар къщата да бе внушителна, самата плантация бе незначителна, сравнена с неговите двайсет хиляди акра. Канцеларската работа в Ийст Индия Къмпани обаче държеше Ръсел прикрепен към бюрото и не му оставяше време да се занимава със селскостопанска дейност.

Ив бе руса английска красавица, изкусителка като прародителката си. В красотата й обаче се усещаше някаква студенина, която го караше да се пита дали изобщо някога е била разбудена сексуално. Или дори дали някога е била задоволена напълно. Така или иначе, тя бе далеч от целомъдреността и той се надяваше благодарение на сексуалния си опит да успее да я научи да бъде добра партньорка в леглото. Ив излъчваше онази особена аура, която сякаш говореше „гледай, но не пипай“ и която го бе предизвикала.

Ако не беше богатството му, тя щеше да бъде недосегаема за него. Предвкусваше утрешната им среща, виждаше безупречната й бяла кожа, усещаше допира на златистите й коси в бузата си, чуваше обработения й глас да пропява някакви изтънчени остроумия, вкусваше я… Той излезе изпод сянката и се запъти към просторната си едноетажна къща, където прислугата вече го очакваше с готова баня и вечеря.

Камериерът му стоеше със събувалка в едната ръка и с домашните чехли — в другата.

— Добър вечер, Джон Бул — приветства го Савидж и се настани на табуретка, а слугата се зае със свалянето на ботушите му.

— Добър вечер, ваше превъзходителство — отвърна Джон и приведе яркочервения си тюрбан толкова ниско, че почти докосна земята с него.

Адам повдигна вежда.

— „Превъзходителство“?

— Когато сме в Англия… — започна с тържествен тон камериерът.

Господарят му вдигна ръка в знак на протест.

— Трябва ли да започваш всяко изречение с „когато сме в Англия“?

— Да, ваше превъзходителство, когато бъдем в Англия, това обръщение ще бъде напълно подходящо. Не одобрявате, когато ви наричам „господарю“, а „сахиб“ ви се струва прекалено чуждестранно, затова размишлявах дълго и стигнах до извода, че „ваше превъзходителство“ ще върши добра работа… когато се върнем в Англия.

Адам бе свикнал да запазва сериозно изражение, когато говори с Джон Бул. Бе му дал този прякор, тъй като той боготвореше всичко английско и живееше заради деня, когато най-сетне щеше да стъпи на увенчаната със слава земя.

— Джон Бул, все още не сме в Англия — напомни му той.

— Ех, така е, ваше превъзходителство, но утре, когато мемсахиб лейди Лам дойде на вечеря, е много важно да не ни помисли за нецивилизовани.

Адам завъртя очи към небето и промълви:

— Дай ми сила!

— Вие сте леопардът, най-силният мъж в Цейлон. Защо хабите молитвите си, за да искате още сила, ваше превъзходителство?

Савидж знаеше от опит, че е най-добре да не му отговаря. Прекоси стаята и подаде парченце плод на скореца.

— Здравей, Руни.

— Грешник! Адски огън! — отвърна птицата с огнена качулка.

— Когато си тръгнем за Англия, мисля, че ще бъде най-добре да не вземаме тази проклета птица. Речникът й е неправилен и може да ни напакости.

Адам си помисли, че щеше да бъде истинско чудо, ако англичаните оцелееха, след като чуеха речника на Джон Бул. Взе няколко таблици от бюрото си. След това погледът му се насочи към картата на плантацията, която покриваше отсрещната стена. Утре сутринта трябваше да стане в четири, за да организира събирането на каучуковия сок до обяд. Той течеше по-добре преди настъпването на обедните горещини, тъй като се сгъстяваше от топлината.

Киринда, цейлонката, която служеше при Адам, влезе безшумно в стаята. С нежния си глас съобщи на Джон Бул, че банята за Леопарда е готова. Всичките му хора мислеха и говореха за него като за Леопарда.

Джон Бул смъмри младата жена:

— Щом се приберем в Англия, няма повече да даваш нареждания на господаря. Когато е готов за банята си, той ще дойде в банята. В момента това не го интересува!

— Не съм съгласен с тази забележка, Джон Бул — заяви Адам. — Води, Лотосов цвят.

Тя никога не вървеше пред него, винаги — отзад. Когато Савидж я поведе към банята, повдигна сведените си очи и направи дръзка физиономия към камериера.

В отговор той изрече присмехулно:

— Лотосът не е нищо повече от най-обикновена водна лилия!

В средата на помещението имаше облицован с керамични плочки басейн, пълен с ухаеща вода, от която се вдигаше пара. Адам издърпа бялата си памучна риза през главата и позволи на Киринда да му помогне да свали бричовете за езда. Широките му мускулести гърди бяха оформени в резултат на многогодишен тежък физически труд. Над кръста тялото му бе добило бронзов загар от тропическото слънце и затова стегнатият задник и силните му крака изглеждаха ослепително бели.

Киринда обичаше да съзерцава тялото на своя господар, макар винаги да успяваше да изглежда със скромно сведени надолу очи, от страх да не помисли, че се е вторачила в белезите му. Той бе толкова по-различен от мъжете на тази земя. Гърдите и слабините му бяха покрити с черни къдрави косъмчета, а тялото му бе прекрасно. Косите, които падаха върху раменете му, бяха тъмни като на местните жители, но очите смайваха с ледената си синина и можеха да смразят само с един поглед човека, предизвикал недоволството му.

Младата жена го погледна крадешком; той бе подпрял лакти върху издатината в края на покритието от плочки, отметнал назад глава и затворил очи, отдаден на чувствените милувки на водата. Киринда се наведе да вземе гъба и черната й коса падна като копринен водопад. След това се изправи, остави богато бродираното й сари да се плъзне на пода и грациозно слезе по стъпалата в уханната вода.

Когато Савидж купи „Скокът на леопарда“ от семейство холандци, плантацията беше в окаяно състояние. Налагаше му се да работи по двайсет часа в денонощието. През онези дни бе прекалено изтощен, за да се къпе, и една нощ Киринда бе сторила това вместо него. Преживяването се бе оказало толкова приятно и за двамата, че се бе превърнало в ритуал.

Момичето трябваше да се надигне на пръсти, за да сапуниса врата и раменете му, а след това продължи с гърба, гърдите и корема. Подаде му сапуна, за да се погрижи сам за интимните си части. Връзката им не беше на сексуална основа, страстите нямаха място в нея. Савидж, вече напълно отпуснат, затвори очи и облегна назад глава.

Когато отвори очи минута-два по-късно, Киринда стоеше търпеливо с кърпа в ръка. Този ритуал с Лотосов цвят действаше изключително успокояващо на един мъж. Тя никога не говореше. Никога не се отврати от белезите му. Сините му очи й се усмихваха, докато той обличаше халата си, за да отиде да вечеря.

След като се нахрани, младият мъж излезе на верандата, за да се наслади на лекия ветрец и на пурата, направена от отглеждания в сухата зона на Джафра тютюн.

Беше все още тъмно като в рог, когато стана и се запъти към навеса за сушене. С годините неговите работници бяха започнали да се справят изкусно със събирането на снежнобялата течност и се бяха убедили колко е важна чистотата при извършването на тази процедура. Савидж раздаде ножове, чаши, кокосови черупки и ведра. След това започна да налива оцетна киселина в калъпите, тъй като знаеше, че събирачите скоро щяха да започнат да пристигат със събрания каучуков сок. След престой от осемнайсет часа получените каучукови листа щяха да бъдат пресовани с валяци, за да не се слепват едни в други, а после щяха да висят няколко дни под навеса за сушене.

Мъжете, които бяха научили добре английски, бяха повишени в надзиратели и се движеха с чадър като знак за изпълняваната от тях длъжност. Леопардът, както го наричаха работниците в плантацията, бе суров и взискателен господар и учител, който управляваше с желязна десница. И не се примиряваше с каквото и да било, ако то не му допаднеше. Наказанията се изпълняваха безмилостно и без отлагане. За провинилите се никога нямаше втори шанс. Страхът им обаче бе примесен с уважение. Нямаше нито една от извършваните в плантацията работи, която той също да не може да върши, и то по-добре от всеки друг.

По времето, когато „Скокът на леопарда“ бе собственост на холандците, работниците бяха цейлонци. Те бяха привлекателни хора, но изключително хитри и мързеливи. Ако в определен ден решаха да не работят, никаква земна сила не можеше да ги принуди да го сторят. По време на престоя си в Индия Адам бе наблюдавал как местните жители манипулират и изнудват англичаните. Те сядаха на някое стъпало и преставаха да се хранят, докато постигнат целите си, или заплашваха да се изкормят собственоръчно, или дори да пръснат черепите на децата си.

Затова, когато Савидж стана собственик на плантацията, освободи цейлонците и ги замени с по-мургавите тамили, които бяха далеч по-работливи и прилежни. Позволяваше им да изпълняват своите обичаи, освен ако не го възмущаваха; в такъв случай ги забраняваше. На Изток една жена раждаше, докато осигури син на мъжа си и тогава той имаше право да си вземе втора съпруга. Наложниците бяха нормално явление, затова не се намесваше. Девойките трябваше да се омъжват веднага след навлизането в пубертета, в противен случай се превръщаха в плячка за всички мъже от своята каста.

Киринда беше единствената цейлонка в плантацията. Още през първата седмица, в която Адам бе станал собственик на „Скокът на леопарда“, дванайсетгодишното момиче бе овдовяло и бе обречено на сати. Той я бе спасил от погребалната клада, върху която тя трябваше да изгори заедно с останките на съпруга си, и я бе направил своя лична прислужница.

Друга установена практика, която побърза да забрани, бе да се убиват новородените момиченца. Той настоя те да бъдат обучавани и да работят срещу заплащане.

Всеки ден, щом разпределеше работата, Адам се връщаше в едноетажната си къща, за да закуси. След това яхваше коня и обхождаше всичките двайсет хиляди акра, за да наглежда реколтата, която изнасяха в Англия.

По време на закуската младият мъж бе унил и Джон Бул реши, че е по-добре да го подсети.

— Не забравяйте за посещението на лейди Лам. Ще приготвя чисти дрехи, а банята ще ви чака точно в четири.

— Ще бъда тук — успокои го Адам и отказа предложените му допълнително кафе и плодове. — Нямам време. Трябва да свърша много работа до четири часа.

Не беше нужно да проверява подробности около вечерята, която щяха да сервират на гостенката му; Джон Бул беше перфекционист.

Оседла един от арабските си жребци и се отправи към хълмистия район на плантацията, засаден с чаени храсти. Берачите представляваха екзотична картина с пъстрите си памучни дрехи и с увисналите на гърбовете им бамбукови кошове. Юноши бягаха напред-назад покрай редиците с чували, в които се изпразваха пълните кошници.

Младият мъж благодари за хиляден път на Провидението, че по времето, когато внасяше и изнасяше незаконно стоки в Китай, се бе заинтересувал и от позволените от закона култури, произвеждани от китайците. След като научи колко чай може да се побере в корабния трюм и какви смешни цени бяха готови да плащат англичаните за тази наскоро излязла на мода напитка, той се бе възползвал незабавно от ситуацията. А по-късно, когато бе събрал достатъчно средства, за да притежава плантацията в Цейлон, бе купил стотици от крехките насаждения, беше ги присадил лично и с огромно внимание, беше се грижил и треперил над всяко едно от тях с такава нежност и любов, сякаш му бяха деца. И те му се бяха отплатили стократно. На следващата година пък беше пренесъл каучукови дървета от Бирма.

Савидж се замисли за Англия и за къщата, която бе поръчал да му построят. Тя бе кулминацията на всичките му мечти и усилия. Воден от наивните надежди на младостта, бе пристигнал в Индия, за да достави дървесина на баща си и да му помогне да разшири своето производство. Мечтаеше си за малка къща в почтен квартал, далеч от нездравия, влажен двор край Темза, където баща му изработваше мебелите.

Смъртта на баща му бе убила надеждите му и го бе изпълнила с чувство за вина. И до ден-днешен бе убеден, че ако бе до болния си от хроничен бронхит родител, за да се грижи за него и да се бори срещу мизерията, той все още щеше да бъде жив.

Постепенно у него се бе родила желязната решимост да забогатее. Ако определеше ясно целта си и не позволеше нищо да застане на пътя му, нищо на земята не можеше да му попречи. И бе победил. За да осъществи амбициите си, бе престъпвал законите и бе плащал скъпо и прескъпо за всяка своя грешка. Но в главата му се бе оформил план.

Той бе великолепен, амбициозен и най-важното, достоен. Вероятно това бе тайната на успеха. Не е достатъчно да искаш и да се нуждаеш от нещо. Трябва също така и да го заслужиш; чак тогава можеш да го постигнеш.

Прекрасният дом в Англия бе само част от неговия план. Той бе средство за постигане на целта. Жена като Ивлин Лам щеше да бъде кралската придобивка за английското му имение. Тя бе дори титулувана. С грациозна и обиграна домакиня като лейди Лам бързо щеше да осъществи амбициите си.

Реши да не губи повече и минута. Щеше да започне ухажването още днес. Естествено тя нямаше да падне в леглото му като неопитно момиченце, той и не желаеше това. Неговата задача бе да събори класовите бариери, които можеха да попречат на една по-интимна връзка.

Адам се върна рано в едноетажната си къща, за да се изкъпе и преоблече, така че в уговорения час бе на стъпалата към верандата. Точно в пет пристигна нейната открита карета, карана от войник на компанията. Ивлин бе облечена в черна коприна, красивите й руси коси бяха накъдрени на елегантни букли и прихванати с гребени от кост на костенурка.

— Добър вечер, господин Савидж — поздрави го официално пред войника.

— Добър вечер, лейди Лам. Обещах да ви покажа чаената фабрика. До залез остава още час.

Гостенката кимна в знак на съгласие; войникът слезе от каретата и подаде юздите на Савидж, облечен в бежови бричове и кремава риза и сако.

Подаде ръка, за да й помогне да слезе от файтона. Тогава забеляза, че под шумящата коприна тя носеше високи кожени ботуши.

— Изпитвам ужас от разните лазещи гадинки — обясни му, като изви сладко устни.

Хвана ръката й и я поведе из фабриката.

— Горните три етажа са просто сушилни. Тези вентилатори задвижват въздуха, за да ускорят изсъхването на листата. — Докато слизаха към партера, я придържаше здраво за лакътя. — Четирите валяка извличат мазнината, която е лепкава и със златистозелен цвят. На този етаж с помощта на течаща покрай стените вода се поддържа непрестанно ниска температура. С помощта на обонянието разбираме кога чаят е ферментирал достатъчно и може да се постави за печене във фурните.

После я поведе към просторна постройка, свързана с първата; от купчините черен чай тук се носеше приятен, тръпчив аромат.

— Вече е готов за сортиране, рязане, отсяване, разпределяне според качеството си и пакетиране.

Ивлин докосна един от сандъците с чай, наредени покрай стената.

— А след това англичаните отпиват от чая си, без да си дават сметка колко време и труд са хвърлени за него.

— Те плащат висока цена за тази привилегия, така че не мога да се оплаквам.

Пари! Това бе темата, която вълнуваше младата жена и която искаше да подхване. Трябваше да действа умело и същевременно да не губи повече време, за да разруши бариерите помежду им, които пречеха на задълбочаване на връзката им.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

Адам помогна на Ив да се качи в откритата карета и подкара коня към езерото. След това я покани да се поразходи с него.

Докато вървяха край езерото, небето стана тъмночервено и нежната кожа на Ив придоби розово сияние. Изпод сведените си ресници тя наблюдаваше контраста между загорелия врат на Адам със светлобежовата му риза и усети напрежение в гърдите си. От този човек се излъчваха такъв авторитет и властност, които, знаеше добре това, идваха от изключителната му увереност в самия себе си и своите способности.

Тя бе свикнала да получава всичко, което поиска. Умишлено бе избягвала да се омъжи за властен мъж; и в резултат на това командваше в дома си като императрица. Сега обаче този мъжествен, властен човек, постигнал всичко сам, беше изгодна партия. Очевидно го привличаше, а той от своя страна бе все още свободен и най-важното, богат.

Спряха рязко на няколко метра пред два диви водни бивола, които ревяха един срещу друг. Едното животно блъсна другото така силно, че го превъртя във въздуха и то се просна на земята като мъртво. Тогава победилият мъжкар се чифтоса с чакащата встрани женска; това бе вълнуваща оргия на чисто сексуално удоволствие. Мъжът, който присъства на нея, почувства атавистично вълнение.

Дъхът на Ив секна и тя се отдръпна крачка назад, по-близо до Адам. Той решително я притисна в обятията си и сля устни с нейните. Струваше й се, че в корема си има разтопен живак. Замря, когато усети твърдите му като желязо гърди и слабини. Дори само с помощта на езика си той успя да я подчини и тя изохка.

Обзе я чувство на вина, която нямаше нищо общо с паметта на неотдавна починалия й съпруг. Сексът винаги я караше да се чувства омърсена и виновна. Актът на животните й се бе сторил отвратителен. Страхуваше се, че Адам може да я накара да изгуби контрол над себе си, а тя не искаше да се случва подобно нещо. Трябваше да се овладее.

Младият мъж се изненада, когато тя внезапно се отдръпна от него и с пламнали бузи се огледа, за да разбере дали някой не ги е видял. Мисълта, че вероятно това я бе ужасило, го развесели. Гостенката му се оттегли към файтона.

Савидж я откара до конюшнята и остави коня на грижите на един от конярите. Инструкциите, които го чу да дава, я паникьосаха.

— Не мога да стоя до късно… — После добави шепнешком: — Прислугата клюкарства непрекъснато.

— Както желаете — отвърна й тихо.

Но колкото и да й се искаше да не бъде така, целувката бе помела прекалено много бариери и той нямаше да й позволи да ги издигне отново.

Когато минаха през главната зала, Рупи се отмести в най-далечния край на своята пръчка и изкрещя:

— Грешник! Покай се!

Джон Бул изпита облекчение, че този път птицата използва безобидни библейски слова. Въпреки това Ив, ако можеше, бе готова да изпепели с поглед Рупи.

Прозорците и вратите на трапезарията имаха жалузи, за да пропускат ветреца; въпреки това един слуга бе седнал по турски на пода и дърпаше въжето, което въртеше закачените на тавана платнени ветрила.

Адам Савидж бе поставил екзотична орхидея до чинията на своята гостенка. Кадифените й черни венчелистчета бяха прорязани със златни и алени жилки.

— Прекрасна е — промълви тя.

Внезапно на младия мъж му се прииска да види цветето, закичено в светлорусите й коси. Пребори се с желанието си и издърпа назад стола, за да й помогне да седне.

Джон Бул, в безупречно бяло сако и панталони, сервира вечерята по възможно най-дискретен начин, без да произнесе нито дума. Тъй като знаеше какви усилия му струва това, господарят си отбеляза да го поздрави по-късно.

Погледът на лейди Лам обаче бе привлечен от алената чалма на слугата, която за разлика от поведението му съвсем не бе скромна. В средата й блестеше рубин. Имаше подозрения, че домакинът й е богат, но не бе предполагала, че притежава толкова пари, за да засипва дори прислугата си със скъпоценни камъни.

Рубинът я накара да промени тактиката си. Темата за парите трябваше да бъде засегната и знаеше от опит, че силният, доминиращ тип мъж може да бъде развълнуван най-силно от една деликатна, безпомощна жена.

Адам я наблюдаваше как се преструва, че се храни. Индийската кухня я отвращаваше, но тя бе дори благодарна за това. Всъщност само така, като не ядеше почти нищо, успяваше да поддържа фигурата си. Савидж реши, че апетитът й още не се е възвърнал след тежката загуба.

— Ив, имаш ли нужда да поговориш с някого? — попита тихо той.

Забеляза облекчение в очите й.

— О, да… Имам нужда от помощта ти… от твоя съвет — побърза да се поправи. — Вече няма да получавам заплатата на Ръсел от Ийст Индия Къмпани. Ще назначат друг човек.

Адам не се изненада от факта, че бе заговорила за пари. Беше достатъчно умен и проницателен, за да прозре преструвките й. Тя може би се интересуваше повече от финансово, отколкото от емоционално партньорство. Той от своя страна пък може би я желаеше повече като господарка на Идънуд, отколкото като своя истинска съпруга.

— Ръсел обясни, че притежавате къщата, че тя не принадлежи на компанията.

— Да, но, разбираш ли, те ни плащаха доста щедро, за да използват дома ни като държавно представителство в Цейлон. Но повече няма да получавам тези пари.

— Не е задължително — отвърна замислено младият мъж. — Компанията ще продължава да се нуждае и за в бъдеще от канцеларии за своя управител и неговите помощници. — Не знаеше дали неговата гостенка има представа от бизнеса на Ийст Индия Къмпани и как това евентуално можеше да се свърже с политиката. — Компанията и короната оказват двоен контрол върху Индия и Цейлон. Само две неща ги интересуват — печалбите и събирането на данъците.

— Но аз мислех, че управляващият е раджа Сингха. Гостувам често в двореца му. От време на време съм виждала и теб там. Богатствата му са пословични.

— Не поставям под съмнение богатствата му, но той е само един фигурант. Клайв подчини колониите на Великобритания преди трийсет години. На раджата позволяват да ползва златния си дворец и да продължава да води охолния си живот, за да мирува. А за всеки случай плантациите разполагат с цяла армия от войници. Индия е напълно в ръцете на англичаните и веднага щом освободи Цейлон и от последния холандец, знам, че той също ще бъде превърнат в колония на Кралството.

Ив остави сребърните прибори, поразена от внезапното си прозрение.

— Значи затова възнамеряваше да се върнеш в Англия през следващата година. Като плантатор в кралска колония ще трябва да отговаряш пред правителството, а ти предпочиташ да отговаряш единствено пред себе си.

Младият мъж се усмихна вътрешно на проницателността й.

— До неотдавна губернаторът на Индия играеше крикет по поляните на Калкута, ходеше на лов с хрътки за чакали, сякаш ставаше дума за лисици, и превеждаше персийските класици на английски. И най-внезапно некомпетентното английско правителство пада и гениалният Пит става главен министър. В резултат индийският му проектозакон е приет от парламента и Ийст Индия Къмпани е принудена да се примири с наложения й контрол. — Поколеба се за момент и продължи: — Ръсел ми каза, че печалбите на компанията за миналата година надминавали три милиона лири. — Адам предполагаше, че сърдечните проблеми на Ръсел бяха резултат от предстоящите проверки, но не каза нищо на Ивлин. — Компанията владее властта и английското правителство възнамерява да си я присвои. В крайна сметка всичко води до пари — заяви цинично в заключение.

Лейди Лам бе така погълната от собствените си мисли, че дори не трепна при тази забележка.

— И така — направи широк жест младият мъж, това положение е лошо за мен, но не и за теб. Трябва да изнеса златото си оттук, преди някой да ме попита как, по дяволите, съм натрупал толкова много, а ти можеш да ги примамиш, като им заемеш едно крило от Гавърнмънт Хаус за тяхната орда бирници. Освен това можеш да се надяваш да получиш компенсация за разквартируваната при теб армия войници. Ако новият управител не е семеен или съпругата му не е тук, те ще трябва да разчитат на теб да водиш светския живот в Цейлон, както го правиш вече от години. С две думи, мисля, че компанията трябва да ти плаща. И ще се погрижа да го направи.

Савидж бе свикнал на системата от подкупи, която смазваше ръждясалата машинария.

— Благодаря, Адам.

Мислите й се щураха пъргаво като живак. Беше казал „злато“. Това не бе плод на въображението й! Този човек бе загадка за нея. Понечи да каже нещо, но присъствието на Джон Бул и седналия по турски на пода слуга я смутиха.

Младият мъж усети веднага колебанието й. Стана и я поведе към една от малките и по-интимни дневни.

— Кажи на слугите да се прибират — заяви той на Джон Бул, чиято задача бе да осигури спокойствие за двойката.

Когато влязоха в съседната стая, Ив се разположи в бамбуков стол, тъй като знаеше, че той е прекрасна рамка за красотата й, докато Адам наливаше мадейра, едно от малкото вина, които се понасяха добре в тропическите жеги.

И изведнъж, сякаш бе на изповед пред свещеник, тя изтърси:

— Нуждая се от пари. Затънала съм в дългове от игра на комар.

Сините му очи се присвиха.

— Каква порочност — пошегува се той. — Хазартът е твърдо установена английска черта. Аз също съм комарджия.

Очевидно нямаше представа, че при нея ставаше дума за пристрастяване. А той го мислеше за нещо незначително.

— Единствената разлика е, че вместо на карти аз залагам на товарни кораби и застраховки.

— Мислила съм за това — призна Ивлин, — но рискът е прекалено голям. Ако застраховам товар и корабът потъне, ще бъда напълно разорена.

Внезапно Савидж осъзна, че тя говори сериозно за парите.

— Мили Боже, дори не си и помисляй. Аз съм запознат добре с корабите и опасностите, които ги очакват в открито море. Никога не застраховам един товар, освен ако корабът не е изключително здрав, натъпкан с оръдия и с екипаж от морски вълци-главорези, способни да се справят с пиратите.

— Ти си собственик на застрахованите от теб кораби, нали?

Лейди Лам бе учудена, че разговорът се бе насочил към корабоплаването. А предполагаше, че ще има нужда от две-три посещения, преди да може да помоли за благоволението, от което се нуждаеше така отчаяно.

— Преди няколко години първият ми „Ийст Индиамен“ бе построен в Бомбай от най-качествено тиково дърво. След това се сдобих с три по-малки плавателни съда, свързващи отсечката Индия — Китай. Те остават на пристан в Бирма, Суматра и Кантон, но никога в Персия — там е пълно с пирати.

— Адам, ще ми дадеш ли пространство за товари на някой от твоите кораби?

— Разбира се. Прости ми, че не го предложих сам. Бих бил щастлив всеки път, когато имам възможността да изпълня някое от твоите желания!

Сините му очи я пронизваха с огнен, интимен поглед, който придаваше ясен подтекст на думите му.

Младият мъж се приближи до своята гостенка и свали гребените от косите й, така че те се разпиляха на светлозлатисти вълни по раменете й. След това взе екзотичната орхидея и я затъкна зад ухото й.

— Цяла вечер искам да го направя — изрече дрезгаво.

Обхвана лицето й със силните си мургави длани и го повдигна, докато устните им почти се докоснаха.

— Ив, ще платя дълговете ти.

Точно тези думи бе искала да чуе. Все пак чувстваше, че трябва да се престори на изненадана. С годините се бе усъвършенствала в изкуството на измамата. Настръхна и се отдръпна от него.

— Не мога да ти позволя да сториш такова нещо.

Знаеше, че нищо под слънцето не се дава безплатно, особено пък от мъжете. Бе готова да плати неговата цена, през целия си живот го бе правила. Досега обаче това бе ставало при поставени от нея условия и възнамеряваше да не позволи на положението да се промени.

Савидж бе толкова труден за разбиране. Знаеше, че е доминиращ и волеви тип, но сексуалните му желания може би бяха достатъчно големи, за да й дадат възможност да го контролира. Отказа се от непристъпния си вид, погледна го с престорено желание и рече:

— Вероятно мога да спечеля парите от теб, като те победя.

Адам разбра, че му предлагаше приемлив начин да получи нужните средства от него. Почти не бе докоснала храната, но затова пък бе изпила мадейрата си. Той напълни отново чашата й и отвори чекмеджето на игралната маса. Заровете бяха най-бързи. Нямаше да допусне да изгубят остатъка от нощта в игра на карти.

Отвори капачката на продълговата сребърна кутийка и изсипа съдържанието й върху масата.

— Ще играем на бижута — обяви тихо, вперил очи в устата й.

Видя я как зяпна изумено и облиза устни. Раздели по равно нешлифованите скъпоценни камъни помежду им, докато пред всеки се появи купчинка от рубини, смарагди и диаманти.

Ив усети, че пулсът й се ускорява. Затаи дъх, когато пое кутийката със заровете, и изпита прекрасно вълнение, когато хвърли кубчетата от слонова кост върху масата. Имаше две петици. Очите на Адам не се отделяха от лицето й. На свой ред хвърли една петица и една шестица, а след това се протегна и взе най-големия нешлифован диамант от нейната купчинка.

Забеляза как се съсредоточава и после триумфа й, когато тя самата хвърли единайсет. Младият мъж се облегна равнодушно назад, за да изчака спирането на заровете. Имаше две шестици. С безразличие посегна към следващия диамант пред своята гостенка.

Очите й заблестяха и дишането й се учести; бе завладяна напълно от хазартната игра.

На светлината на лампите лицето на Адам изглеждаше тъмно и неразгадаемо като на черен леопард; умело прикриваше мислите и намеренията си, които очевидно бяха със сексуална насоченост.

Младата жена не можеше да прикрие желанието си да притежава. Искаше му се да гледа и него по този начин, когато застане гол пред нея. Това бе гладен, алчен поглед, който говореше: „Или ще ги получа всичките, или ще умра.“

Един по един той вземаше скъпоценните й камъни. Знаеше, че Ръсел й бе позволявал всичко. Но той щеше да я научи, че ако му стане съпруга, трябва да се съобразява с него за всичко и ще я научи да харесва това положение.

Когато взе и последната й скъпоценност, тя се изправи припряно, стиснала юмруци и рече обидено като малко момиченце:

— Мислех, че си джентълмен и ще ме оставиш да те победя.

— Никога не съм позволявал да ме побеждават и не възнамерявам да започвам да го правя.

Закрачи покрай игралната маса като хищник, сигурен в плячката си. Гласът му беше като гладко черно кадифе, когато заговори:

— Ив, ти много добре знаеш, че аз не съм джентълмен.

Лейди Лам потрепери, когато устните му се допряха до нейните, готови да я лишат от волята й. Тялото й обаче бе възбудено от хазартната игра с висок залог, а не от неговото присъствие. Когато я докосна, тя застина.

Савидж разкопча дрехата й и я остави да се свлече от раменете й. Роклята и фустите паднаха в краката й и тя се озова пред него само по корсет, долни гащи и високи черни ботуши.

Адам бе събличал хиляди жени през живота си. Беше опитен в прелъстяването. На двайсетгодишна възраст, когато бе напуснал Англия, мислеше, че познава жените, тъй като вече бе имал слугини, омъжени дами и професионални блудници. В Индия обаче бе осъзнал, че не разбира почти нищо от чувственото изкуство, и обучението му бе започнало отначало. Бе посещавал тайните храмове, издигнати в чест на богините на любовта и плодородието, където дори статуите можеха да накарат един моряк да се изчерви от смущение. Беше канен от раджи и набаби, чиито професионални танцьорки можеха да възбудят дори труп. Беше виждал и търгувал с безценни образци на индийската и ориенталската еротика, които му бяха помогнали да разшири своите възгледи и вкусове. В резултат на това младият мъж бе започнал да изучава и да се наслаждава напълно от чувствената си натура, несмущаван от срама и фалшивата скромност, наследени от западната цивилизация.

Помисли, че Ивлин го отблъсква, защото няма благороден произход. Реши да сломи съпротивата й, като бъде откровен.

— Готов съм да се обзаложа, че никога не си позволявала нетитулуван мъж да се докосне до тялото ти — прошепна. — Свикнала си само на благородници, но сега ти предстои да видиш какво представлява един благороден дивак.

— Моля те, недей, слугите ще разберат… О, Боже, Адам, не се събличай!

— Ив, голотата е естествено състояние. Ти сама се потискаш до такава степен, че се притесняваш заради прислугата. Не си позволяваш да бъдеш естествена.

Докато я съзерцаваше, Савидж си мислеше каква възбуждаща гледка щеше да представлява тя гола. Хладната титулувана дама с алабастрова кожа и светлоруси коси щеше да изглежда недосегаема, докато не махне черните й кожени ботуши за езда.

— Не, Адам — отвърна тя.

Беше затворила очи и стиснала клепачи, тъй като се страхуваше, че ако зърне прекрасното му тяло, по-жилаво, по-мъжествено и силно от животинско, може да изгуби контрол над себе си. Подобно нещо не й се бе случвало никога досега по време на сексуална среща и тази възможност я ужасяваше.

Младият мъж реши все пак да не се съблича, за да не се наложи да обяснява от какво е получил белезите по тялото си. Те щяха да породят прекалено много въпроси за миналото му. Не му се искаше хората да научат какво се крие под привидното му спокойствие. Той имаше своите лични тайни и не желаеше да ги разкрива пред никого. Привлече своята гостенка към себе си и обхвана гърдите й в дланите си.

— Ив, отпусни се и ми позволи да те любя.

— Мм, не, мм, не — отвърна задъхано тя.

Отвращаваше се от себе си, тъй като Адам Савидж започваше да й доставя удоволствие и тя се бореше храбро срещу тези усещания.

Младата жена не бе позволявала никога на някой мъж да я доведе до оргазъм. Винаги се контролираше. Когато не можеше да избегне акта, правеше всичко възможно той да приключи колкото се може по-бързо. Чувстваше инстинктивно, че Савидж е от онези, които се наслаждават от бавния, ритмичен танц на любенето, като се сдържат сякаш безкрайно дълго и никога не достигат до края. Той бе властен мъж и щеше да я люби, докато не му се отдаде. Тя настръхна при мисълта, че слугите може би подслушват зад вратата. Внезапно осъзна, че той се държи като животните, които бяха наблюдавали. Савидж бе бик, който щеше да се чифтоса диво с нея. Ивлин се отдръпна и вдигна роклята си, за да се прикрие.

— Копеле такова, как можеш да ме караш да се чувствам толкова омърсена! — изсъска тя.

Адам осъзна, че гостенката му е фригидна. Ако се надяваше някой ден да заслужи благоволението й, трябваше да подходи по друг начин. Нежно взе роклята от ръцете й и й я облече. Прибра косите й с костените гребени и след това я прегърна. Каза й колко е прекрасна, колко е красива, колко е изтънчена. Започна да целува лицето й, прокара огнена диря от слепоочието към клепачите, а оттам към устните й. Накара я да се почувства божествена.

Внезапно й бе доставил точно онова удоволствие, което тя обичаше. Харесваше й да й повтарят, че е красива. Сега, след като вече бе облечена, знаеше, че той няма да развали прекрасния й грим с желанията си да правят секс.

Савидж пък се надяваше, че ако я остави леко възбудена, тя може би ще поиска повече и ще мисли за него.

В този миг Ив осъзна, че ако той бе титулуван, нямаше да има нищо против да се омъжи за него. Повдигна се на пръсти, за да целуне за последен път устните му.

— От теб би станало един див лорд Савидж, Адам.

ГЛАВА ПЕТА

На следващата вечер Бърнард Лам се върна в Лам Хол, за да види как изглежда неговата жертва. Въпреки любопитството си беше предпазлив, тъй като при никакви обстоятелства не можеше да допусне да бъде забелязан от член на домакинството. Когато злополуката отнемеше живота на братовчед му, тя не трябваше да породи никакви съмнения. Ако възникнеха някакви предположения, подозренията за ликвидирането на лорд Лам щяха да паднат автоматично върху онзи, който го наследява.

Бърнард се скри сред храстите покрай алеята, недалеч от къщата, за да наблюдава. Имаше търпението на паяк, дебнещ жертвата си.

Без проблеми разпозна старата пачавра. Тя бе дребна жена, движеше се пъргаво и правеше широки жестове, когато говореше. С лекота различаваше и слугите по униформите им, но от това разстояние бе трудно да разбере кой е братовчед му и коя е братовчедка му.

И двамата бяха високи, тъмнокоси и слаби, и двамата се движеха по един и същи начин. Мислеше, че наблюдава братовчед си Антъни, надвесен над бюрото в стаята, която най-вероятно бе библиотеката, но когато най-после фигурата се изправи и пресече помещението точно пред прозорците, той видя роклята й и реши, че това трябва да е Антония. Не виждаше лицето й, но не се интересуваше, защото никога не би могъл да хареса представителка на нежния пол, която не е много женствена.

Сети се за своята малка актриса, Анджела Браун, за прекрасните извивки на закръгленото й тяло, за великолепните й коси със сребрист блясък, вдигнати високо по последна мода, подобните на зрял плод гърди, които се полюляваха над дантелите и воланите на атлазените й рокли.

Видя, че започват да гасят светлините в къщата. Тук, в провинцията, явно си лягаха рано. Когато Лам Хол станеше негов, свещите щяха да горят до зори, обеща си той.

Вече се готвеше да се измъкне от своето скривалище, когато по едрия пясък заскърцаха тежки стъпки. От конюшнята идваше възрастен мъж с газена лампа в ръка, който се запъти към крилото за прислугата.

Внезапно го осени блестяща идея. Промъкна се към навеса за файтоните, залепен за конюшнята, и безшумно влезе вътре. Отбеляза със задоволство, че няма прозорци, и побърза да запали лампата. На една полица имаше кутия с инструменти. Взе чук, приближи се до задната част на една карета, изби поддържащия щифт от високото колело и го пъхна в джоба си.

Колко проста работа. Каретата щеше да измине няколко километра, преди гайката да се разхлаби и да падне. Голямото дървено колело ще изхвръкне и каретата ще се преобърне. Най-хубавото от всичко бе, че просто нямаше как да свържат него с тази злополука.

Засега работата му в Стоук бе приключена и Бърнард почти дочу призивите на сирената от Лондон. По-точно, гласа на Анджела Браун от сцената на „Олимпик Тиътър“.

* * *

Откакто бе научил за смъртта на баща си, Антъни Лам бе станал много затворен. Чувстваше се виновен, че не е отишъл в Цейлон, за да помогне на баща си или да утеши майка си за загубата. Разстройваше го и мисълта, че скоро щеше да навърши седемнайсет години, а още не бе напускал Англия.

Реши, щом навърши нужната възраст след малко повече от година, да замине за Цейлон. Нямаше да казва нищо на Антония, но когато онзи Адам Савидж пристигнеше, щеше да се възползва от неговите познания, за да научи колкото се може повече за Индия и Индокитай. Почувства се значително по-добре, когато взе това решение.

Антония бе щастлива да види, че тази сутрин най-после брат й бе положил някакви усилия за тоалета си. Беше сложил гълъбовосиви бричове за езда, синьо сако и нова перука. Съмняваше се, че бе положил толкова усилия за обичайната си утринна езда.

— Реших тази сутрин да се отбия при арендаторите, за да поговоря с тях. Сигурно вече са чули за татковата смърт и аз мисля да ги успокоя, като ги уверя, че не възнамерявам да променям нищо.

Девойката кимна, като скри усмивката си. В земите си имаха две ферми и двете арендаторски семейства имаха красиви дъщери, което и обясняваше новата перука.

— Днес духа чудесен ветрец. Най-вероятно ще изляза с платноходката.

В отговор брат й се усмихна широко и тя изпита облекчение — той най-после бе заприличал отново на себе си.

— Предполагам, че не бих могъл да те убедя да останеш в Медуей?

— В никакъв случай! Какъв смисъл има човек да живее на крайбрежието, ако не плава с лодка в морето? Не намекваш, че не съм толкова добър моряк като теб, нали, Тони?

— О, Боже, сега остава да приемеш думите ми като предизвикателство! Просто бъди внимателна. Не е нужно да ми доказваш каквото и да било.

Докато се преобличаше за морската разходка, Антония погледна през прозореца и видя как Антъни препусна така, сякаш беше на състезание. Типично за него — да я предупреждава да бъде предпазлива, след което сам да язди като побеснял! Той беше превъзходен ездач и тя наблюдаваше с удоволствие, докато конят му прескочи плета, който разделяше парка от ливадите. Скокът бе изпълнен безупречно, но очевидно се случи нещо, тъй като кобилата и конникът се разделиха. Видя, че животното се държеше като побесняло, а брат й все още не се бе надигнал.

Спусна се по стълбите и извика на Роз:

— Тони падна! Доведи господин Бърк!

И като повдигна полите си, се спусна през градината, прекоси малкия парк и прескачайки плета, се озова на поляната.

Брат й лежеше неподвижно върху тревата, пребледнял като мъртвец. Сърцето й се сви. Не можеше да е умрял! „Смъртта взима по трима“ — прошепна в ухото й някакъв глас.

— Не! Не! — изпищя, за да прогони страховете си.

Внезапно й стана невъзможно да диша, а грохотът в ушите й заплашваше да я оглуши. Вдигна поглед и видя едрата фигура на господин Бърк. Той се надвеси над брат й, но Антъни внезапно се изправи, потърка глава и се усмихна глупаво.

— Трябва да изглеждам голям глупак, щом накарах всички да дотърчат тук.

— Тони, глупак такъв, толкова ме изплаши — приличаше на мъртъв! — извика момичето.

Икономът му помогна да се изправи. Смутен, юношата изтупа дрехата си и отказа да му помагат по обратния път.

— Върви с господин Бърк. Аз ще прибера коня — обърна се рязко към Антония.

Икономът бе по дипломатичен:

— Прибирайте се и успокойте баба си, че ви няма нищо.

Кобилата вече се бе укротила и стоеше на едно място, като трепереше. Когато протегна ръка към юздата й, девойката забеляза, че муцуната й е окървавена.

— Венера… успокой се, скъпа. Чакай да видя какво има.

Кожата по муцуната й бе нарязана от нещо остро в оглавника. Тя го свали и прокара пръсти по неравните габъри. Острата повърхност на единия от тях бе разрязала дори ремъка; истинско чудо бе, че Венера не се бе задушила. Антония погали шията на кобилата, като й шепнеше успокоително.

А когато тръгна към конюшнята, животното я последва. Докато пристигнат, седлото увисна на една страна.

— Брадшо — обърна се към кочияша тя, — нямах представа, че хамутите са в такова окаяно състояние. Не използвай повече този и провери всички останали. Ще трябва да купим нови.

Приближи се до шкафа и извади оттам калъп карболов сапун и шише с олио от гаултерия. След това проми раните и ги намаза с мазнината, докато Брадшо държеше кобилата за гривата.

Когато Антония най-после се прибра, брат й се бе преоблякъл и разказваше премеждието си на Роз.

— Каишката, която придържа седлото и минава под корема й, се скъса точно като прескочих плета.

Девойката се намеси:

— Хамутът, който използваш, е съвсем износен. Ще трябва да купим нов. Един от пироните е изпорязал бедната Венера, която е пострадала по-тежко от Тони.

— Добре ли е тя? — попита загрижено юношата и тръгна към конюшнята.

— Муцуната й е наранена, но ще се оправи. Погледни острите габъри от вътрешната страна на хамута.

Щом той излезе, Антония възкликна:

— О, Роз, той лежеше там съвсем неподвижен и блед; помислих, че е мъртъв!

Баба й я погледна.

— Наистина си се изплашила, скъпа. Ела, ще ти сипя малко бренди.

Момичето потрепери и се закашля. Дъхът й секна от парливата течност, но тя й даде сили.

— Ужасих се, когато го видях да лежи неподвижно върху тревата. Без него се почувствах толкова самотна, сякаш бях изоставена.

— Да благодарим на Бога, че това бе само дребен инцидент, а не нещо по-сериозно. Ако с Антъни се случи нещо, ще трябва да се тревожим не само от това, че ще ни липсва.

— Какво искаш да кажеш?

— Онзи ваш кошмарно зализан и пригладен братовчед, Бърнард Лам, ловецът на богатства, ще наследи не само титлата, ами и имението, и цялата собственост. Дори лондонската къща. А ние двете с теб ще се озовем на улицата.

Въпреки изпитото бренди девойката потръпна. Бе изгубила всякакво желание да се разхожда с лодката. Замисли се за това, колко зависими от своите мъже бяха жените. Взе книга и излезе в градината, но тя така си и остана да лежи в скута й.

Антония дори не разполагаше със собствени пари. Новият хамут щеше да бъде купен със средствата от месечната издръжка на брат й. Знаеше, че за зестрата й са заделени някакви суми, но изведнъж изпита силно унижение, тъй като се налагаше да си намери съпруг, който да се грижи за нея до края на дните й.

Достойна за съжаление съдба — да зависиш от баща си, после да бъдеш предадена в ръцете на брат си и накрая — на съпруга си.

Тя не бе от жените, които се примиряват с дадената ситуация. Реши да отиде в Лондон и да поразпита семейните адвокати. Щеше да настои да научи размерите на своята зестра. Ако пък решеше да не се омъжва, искаше да разбере дали ще може да разполага с парите, след като навърши осемнайсет години. И освен това щеше да помоли да я осведомят дали в завещанието на баща й имаше нещо за нея и ако нямаше, защо!

Като деца към тях се бяха отнасяли като към равни. Антония винаги си бе мислила, че щом са близнаци, те са равни. Но сега, когато вече бяха пораснали, правилата на играта се бяха променили.

Тъй като двамата никога не бяха имали тайни един от друг, девойката сподели намеренията си с брат си. Антъни не изяви желание да ходи до Лондон.

— Разбери кога пристига този Савидж. Аз отивам в сарачницата в Рочестър, за да купя нови хамути, тъй че скоро ще имам нужда от пари.

Роз и Антония, придружени от господин Бърк, се отправиха към Лондон. В градската къща имаше достатъчно слуги, но икономът бе незаменим. Освен това Роз се чувстваше по-сигурна, ако пътува с още един мъж, освен с кочияша Брадшо.

— Това пътуване до Лондон ще ни свърши чудесна работа. И макар че не можем да посещаваме баловете, лейди Джърси ще ни информира за всички последни клюки.

— Как се сприятелихте двете, Роз? — учуди се Антония.

— Дядо ти, лорд Рандолф, беше приятел на граф Джърси. Видях я за пръв път на венчавката й, която бе истинско събитие. Макар да беше с няколко години по-млада от мен, ние се сприятелихме бързо, тъй като ни свързваха много неща. Еднакви са и острите ни езици. Когато отидем заедно на някое тържество, ние сме способни да тероризираме всички присъстващи. Тя вече също е баба, което доказва, че възрастта изостря съобразителността.

Антония и господин Бърк се спогледаха развеселени. Никой не усети, че докато каретата набираше скорост, широкият железен нит, който задържаше колелото, се разхлабваше все повече и повече.

Кочияшът от своя страна така пришпорваше конете, че Роз подпря колене в отсрещната седалка, за да запази равновесие.

Каретата започна да намалява скорост едва когато наближиха някакъв хан. Щом стигнаха, Брадшо скочи на земята. Господин Бърк отвори вратичката на каретата и слезе.

— Нещо не й наред. Файтонът съ люлей като пиян господин — съобщи кочияшът, хванал здраво юздите на потните коне.

— Не се и учудвам. Ти караш като луд! — обвини го през прозорчето Роз.

Брадшо докосна триъгълната си шапка; видът му издаваше крайно задоволство.

— Карай из двора, а аз ще наблюдавам — предложи икономът.

Кочияшът се качи отново на капрата и подкара каретата. Задното колело се заклати застрашително и тежкият железен нит се изтърколи на земята.

— Спри! Спри! — развика се уплашен господин Бърк. — Задното колело ще се отдели всеки момент!

Поразен, Брадшо слезе да види какво става.

— Нитът го няма. Боже мили, отървали сме се на косъм!

Икономът предложи пътничките да се подкрепят, докато те се заемат с поправката. Дамите не трепнаха, когато разбраха за страшната участ, която за малко не ги бе сполетяла, и се отправиха към странноприемницата.

Ханджията замърмори нещо под носа си, когато Роз поръча чай, а внучката й — сидра.

Щом обаче се появи и господин Бърк и поиска една малка бира, лицето му се разведри. Затова пък веждите на иконома си останаха мрачно сключени.

— Две злополуки за два дни ми се струват твърде подозрителни — рече тихо той.

— Това е просто съвпадение — отвърна Антония.

— Няма такова нещо като съвпадение — присмя се баба й.

— Да не би да мислиш, че някой умишлено се опитва да ни навреди? — попита девойката.

— Напълно възможно е някой да се опитва да навреди на Антъни.

— И ти мислиш, че братовчедът, за когото спомена, ще измине пътя до Стоук, за да се занимава със сваляне на нитове и рязане на каишки за седла? — възкликна невярващо Антония. — Той вероятно дори не подозира за нашето съществуване.

Роз и господин Бърк се спогледаха. Не им се искаше да плашат момичето само с някакви подозрения, затова до Лондон повече не споменаха нищо по този въпрос.

Същата нощ обаче Антония сънува кошмар. В него, докато те бяха в Лондон, някой убиваше нейния близнак. Дълбоката мъка по загубата на Антъни я караше да се чувства така, сякаш бяха отрязали част от нея самата. А когато се върнаха в Лам Хол, откриха, че всичко, което притежаваха, бе станало собственост на новия лорд Лам.

Не им позволиха дори да стъпят в имението, за да погребат както подобава Антъни. Злият братовчед, който я ужасяваше още повече, тъй като нямаше лице, притежаваше титлата, имението и всичко останало.

Двете с баба й вече нямаха нищо — нито мебели, нито дрехи, не им бе позволил да отнесат дори нещо дребно за спомен. Бяха лишени от абсолютно всичко и ги очакваше единствено приютът за бедни. Кошмарът бе толкова реален, че Антония се събуди от ужас и затрепери под завивките. Кожата на ръцете й бе настръхнала, а краката й бяха толкова студени, сякаш стъпваше боса в дълбок сняг.

ГЛАВА ШЕСТА

Ужасът от съня бе поизбледнял, когато пристигна в „Уотсън и Голдман“, но бе подсилил решимостта й да разбере в какво финансово положение се намира.

Господин Уотсън я покани да седне. Младото момиче, което бе видял в провинцията, му се стори променено.

Макар и в черно, младата лейди Лам бе облечена по последна дума на модата, с вталено манто и широки копринени поли. А елегантната шапчица с черно щраусово перо стоеше чудесно върху напудрената й перука. Само зелените й очи, същите като тези на брат й, доказваха, че това действително бе близначката.

— Господин Уотсън — започна тя, — няма смисъл да проявявам излишна скромност и да говоря със заобикалки. Дойдох да се поинтересувам от финансовото си положение.

Тя притежаваше най-привлекателния дрезгав глас, който бе чувал, и говореше леко провлачено; направо го хипнотизира.

— Финансовото ви положение ли? — попита невярващо адвокатът.

— Когато дойдохте в Стоук, вие говорихте само за нещата на брат ми. А как се отразява смъртта на баща ми върху моето финансово положение, господин Уотсън?

— Скъпа ми лейди Лам, вие нямате никакви финанси. Доскоро бяхте задължение на баща си, сега сте на брат си, а в бъдеще отговорността ще падне върху съпруга ви.

Антония настръхна и очите й изпуснаха зелени искри.

— Ако този съпруг не се появи, ще мога ли да използвам зестрата си, за да се издържам?

— Скъпа лейди Лам, няма да ви бъде трудно да си намерите съпруг, уверявам ви.

Как смееше да й говори така покровителствено?

— Това ме кара да мисля, че вие имате желание да се ожените за мен, господин Уотсън, така ли е?

— Бих имал наистина най-голямо желание, милейди, но вече имам съпруга.

— Съжалявам, господин Уотсън. Обикновено не съм толкова нетактична. Има ли изобщо оставено нещо за мен в завещанието на баща ми?

— Нищо, страхувам се, но зестрата ви естествено е под попечителство, с две думи, на сигурно място.

— Колко е голяма тя? И в случай, че не се омъжа, ще мога ли да използвам парите, за да се издържам? — повтори Антония.

— Нямам право да разкривам това, милейди.

— Кой има това право, сър?

— Ами, вашият настойник, естествено. Баща ви е определил господин Адам Савидж като ваш законен опекун и за всяко нещо ще трябва да искате разрешението му. Както и брат ви.

— Искате да кажете, че онзи непознат човек на другия край на света ще определя какво можем и какво не можем да правим? Това е нелепо! Ще пиша незабавно на майка си, за да й кажа, че това е недопустимо.

— Майка ви не може да промени закона, скъпа. Трябва да оспорите бащиното си завещание, за да промените положението.

— Разбирам — промълви примирено девойката. — Този Савидж може да се намесва в живота ми както намери за добре. Лорд Лам има нужда от пари. Нима наистина ще му се наложи да проси с шапка в ръка от този Савидж?

— Скъпа милейди. Господин Адам Савидж притежава пълна власт над вашите средства, и то до такава степен, че ако пожелае, може да използва парите за себе си.

Е, щом случаят беше такъв, тя пък щеше да изхарчи неговите пари и да види дали това щеше да му хареса! В ума й започна да се оформя дяволски план, свързан с Идънуд.

Когато се върна на Кързън Стрийт, завари баба си в салона заедно с Франсис Джърси.

— Антония, толкова съжалявам, че изпусна този сезон. Голямо приключение е една девойка да започне лова за съпруг още на шестнайсет.

— Мъже! Иска ми се да изпозастрелям повечето от тях — заяви девойката, като свали шапката си.

— Роз, чудесно си я подготвила за навлизането в обществото. Мъжете заслужават да се отнасят към тях като към кучета.

— Как мина балът на херцогиня Девъншир? — попита Розалинд.

— Обичайните зарове, танци, народ, потене и воня. Изкуствените зъби на граф Бристол са направени от египетски кварц. Изглеждат наистина ужасно. Нищо чудно, че носи ветрило.

— Ух — потръпна лейди Рандолф. — Защо не носи новото изобретение от уеджудски порцелан? Как е скъпата ни Джорджина? Трябва да я навестя, преди да си тръгна от Лондон?

— Невъзможно е да я завариш в дома й. Виси по цял ден в новия магазин за джунджурии на Флийт Стрийт, откъдето си купува фалшиви зарове. Дълговете й от комар са по-големи дори от тези на нейния близък приятел, принца, макар благодарение на красотата й все още всички лондонски контета да са в краката й. Те се мъкнат един след друг във въпросния магазин, за да си уреждат срещи с нея.

— А нашата приятелка Селина, графиня Хънтингдън, беше ли на бала на Джорджина? — попита Роз.

Антония знаеше, че и двете никак не харесват Селина, затова застина в очакване на забавно-ехиден отговор.

— Мили Боже, цялата й рокля бе бродирана с плюшен шнур във формата на голяма каменна урна, претъпкана с цветя, с изключение на ръкавите; затова пък имаше две-три урни на шлейфа й. Ако питаш мен, това е по-подходящо за украса на стълбище, отколкото на дамска рокля. Но, скъпа моя, сега има нова страст. И заради това е започнала да фъфли на италиански! — разсмя се Франсис.

— Човек като гледа префинената й деликатност, няма да повярва, че всяка вечер трябва да слага в леглото съпруга си, след като е пресушил три бутилки — добави злобно лейди Рандолф.

— Бедната жена — рече тихо Антония.

— Скъпа, разпознавам неодобрението, когато го чуя — заяви с блеснал поглед лейди Джърси. — Ще трябва да направиш по-остър езика си до следващия сезон. Най-новото хоби сред висшето общество са скандалните клюки.

— Винаги съм го знаела, скъпа — отвърна сухо Розалинд.

След като гостенката си тръгна, Роз изгледа внимателно внучката си и попита:

— Да разбирам ли, че разговорът ти с Уотсън и Голдман е бил неприятен?

— Това, което научих, ме вбеси. Жената е напълно под контрола на своя баща, брат или съпруг, а в моя случай и с допълнителното препятствие, каквото е настойникът. Роз, ще се превърна в такъв трън в крака на този Савидж, че ще се откаже от настойничеството!

— Е, скъпа, тъй като не можеш да сториш нищо преди да е пристигнал в Англия, предлагам да не мислиш за него и да вървим по магазините.

— Не съм можела да сторя нищо ли? — Антония се усмихна. — Само ме наблюдавай!

Не след дълго се озоваха в търговския център. Роз си хареса дълъг метър и половина бастун с подвижна нефритена топка на върха, където можеха да се носят разни послания или емфие.

— Трябва непременно да си го купиш — рече Антония. — Помисли само как ще ти завижда лейди Джърси.

— Той е елегантен, но е доста скъп. Не мога да си го позволя.

— О, Роз, ние няма да плащаме. Сметките ще изпращаме право на „Уотсън и Голдман“. Моят опекун ще се заеме със скучната работа по уреждане на сметките.

Преди да напуснат търговския район, младата жена се бе сдобила с фуста с обръчи от китова кост, ватирана басмена роба, украсена с перли, миризлива топка и ветрило, на което бяха изрисувани картини от любовните авантюри на Юпитер. Не можа да устои също така и на една сламена шапка с вишневи панделки, специално замислена така, че по-скоро да се носи паднала на гърба, отколкото върху главата, и корсаж с подобни панделки. И двете си купиха летни маншони, червени обувки на високи токове и по една нова рокля. Роз си избра небесносиня, особено подходяща за дребната й фигура. Тя бе с ниска талия, с обръчи и малък шлейф.

Антония, която вече имаше шест нови, все още необличани бални рокли, избра тоалет за през деня. Той беше от бледозелен муселин, украсен с миниатюрни виолетки. За брат си купи два чифта от най-модерните панталони, дълги до глезените, с каишка, която трябваше да минава под обувките.

— Трябва да купя две от онези жълти мушами. Те ще ни пазят сухи, когато излизаме с платноходката. Сега ни остават само твоите списания. Мисля, че за днес направихме достатъчно поразии.

Баба и внучка се спогледаха и се усмихнаха.

— Антония, гордея се с теб.

Имаха толкова пакети, че трябваше да наемат два стола-носилки за обратния път до Кързън Стрийт.

Тази нощ Бърнард Лам стоеше на втория ред в „Олимпия“ и наблюдаваше жадно Анджела Браун, която се разхождаше в костюма си на паж, с дълги чорапи и сако с широки поли, които едва прикриваха задните й части. Именно това правеше Анджела толкова вълнуваща. Тя имаше лице на невинно дете, но скромните й по размери костюми и дръзките неща, които правеше с тялото си, навеждаха на мисълта колко палаво бе всъщност това дете. Гласът й бе нежен като на ангел. Още не бе свършила песента си, когато Бърнард се озова зад кулисите.

— Я виж каква котка се е вмъкнала — заяви нахално тя и мина покрай него без да му обърне повече внимание.

Той я хвана за ръката и я уведоми за разкриващите се пред него перспективи.

— Опитай с някоя друга, скъпи, тя може да се хване на тази въдица — отвърна му.

Младежът извади от джоба си обявата за кончината на лорд Лам, която бе изрязал от „Газет“, и й я подаде.

— Братовчед ми Антъни сега е новият лорд Лам, а аз съм евентуалният наследник. Той е само на седемнайсет, няма деца, а мога да ти заявя отговорно, че от него не се очаква да живее дълго.

— Отговорно? И от чие име? — попита Анджела, внезапно заинтригувана.

Бърнард се усмихна хитро.

— От мое име, Ангелско лице.

Младата жена вече бе забелязала, че дрехите му бяха съвсем нови, като се започне от вълненото шалче и се свърши с добре лъснатите високи ботуши. Искаше й се да му вярва, но по природа бе недоверчива.

— Късметът ми се обърна. Вече дори не мога да изгубя на карти, откакто станах наследник на Лам Хол. Ето какво ще ти кажа — изрече той, като я галеше по хубавото задниче, — позволи ми да се приберем заедно тази нощ и утре ще те закарам с новия си файтон, за да видиш сама имението.

Анджела поддържаше връзка с още двама мъже, но те не бяха така пропаднали морално като Бърни. В него се криеше истински негодник и това я възбуждаше. Тя самата нямаше скрупули. В това отношение и двамата си приличаха. Кой знае какво можеха да постигнат заедно, ако обединяха мозъците си, да не говорим за останалите части на туптящата си анатомия.

— Е, добре, вземи ме — изхили се тя.

— Точно това възнамерявам да сторя.

Анджела живееше в стая на третия етаж в сградата, дадена под наем на хората от театъра. Докато не хванеше някой наистина с много пари, тя отговаряше на нуждите й, тъй като съдържаше двете най-важни неща: голямо легло и достатъчно пространство, за да побере огромното количество тоалети.

Тази нощ Бърнард положи специални усилия, за да й достави удоволствие, но на другата вечер нещата щяха да се променят. Щом насочеше алчния си поглед към Лам Хол, в Ангелско лице несъмнено щеше да пламне амбицията и тогава тя щеше да бъде онази, която ще се старае да доставя удоволствие.

А като следваща стъпка щеше да я изкуши с възможността да стане лейди Лам и това щеше да я накара охотно да задоволява и най-перверзните му прищевки. Опитните му ръце галеха прекрасното й задниче, докато я притискаше към възбудения си член. Половината от удоволствието беше в очакването, в предвкусването.

На другата сутрин щяха да се отправят рано за Стоук, тъй като Анджела трябваше да се върне в Лондон за вечерното си представление. Той бе наел файтона за един ден, но успя да я накара да повярва, че е негов. Пътуването по този начин се оказа безкрайно по-приятно, отколкото с тежките шумни дилижанси и Бърнард разбра, че никога повече няма да се придвижва по друг начин.

Минаха бавно покрай Лам Хол — той все пак не се осмеляваше да влезе в алеята посред бял ден. Това обаче не бе достатъчно за младата жена. Не беше изминала целия този път дотук, за да не може да разгледа както трябва всичко.

Без да съзнава, тя се оставяше да бъде манипулирана. Прие предложението на Бърнард да наемат една плоскодънна лодка и да тръгнат по Медуей. И тя се забавляваше, докато спътникът й придържаше с помощта на дълъг прът плавателния съд недалеч от брега. Стигнаха до навеса за лодките в Лам Хол. Оттук вече можеха да видят много добре прекрасната тухлена къща с конюшнята и помещението за каретите под стройните стари брястове. Тревата приличаше на дебел плюшен килим. Лехите и дървените решетки бяха отрупани с глицинии и чайни рози. Анджела въздъхна, когато си представи как седи под чадър с къдрави волани и забавлява приятелите си от театъра на някое организирано от нея градинско парти.

Бърнард затаи дъх, когато видя, че вратата на навеса за колите бе отворена, а каретата я нямаше. С намерението да се похвали, намекна за стореното от него.

Младата жена го изгледа с широко отворени очи.

— Защо, по дяволите, ще се занимаваш с файтона, след като можеш да подредиш скапаната им лодка? На пътя все ще се намери кой да ти дойде на помощ, но ако неприятностите те настигнат насред морето, тогава те чака само един студен, воден гроб.

Младият Лам изпита задоволство от факта, че любимата му бе не по-малко пресметлива от него самия. Дяволските им мозъци действаха в пълен синхрон. Измъкна малък трион и го размаха във въздуха като вълшебна пръчица.

Приближи плоскодънката до платноходката и двамата скочиха в нея. Нямаха представа от този род неща, но затова пък бяха изобретателни и изпълнени с решимост.

Двамата си бяха отишли отдавна, когато Роз и Антония се върнаха от Лондон.

— Надявам се Антъни да е проявил достатъчно съобразителност и да е купил на кредит новите хамути. Така после ще може да представи сметката на „Уотсън и Голдман“. Нямам търпение по-скоро да му дам някой и друг урок за това как да вгорчи живота на един настойник.

ГЛАВА СЕДМА

Адам Савидж обмисляше идеята да се ожени. Беше на трийсет и две. Повечето мъже на неговата възраст вече бяха имали поне една съпруга. Сред управляващата класа браковете се правеха по сметка с цел да се запазят парите, земите и титлите в ръцете на аристокрацията. Доскоро той не притежаваше нищо от това, но сега възнамеряваше да се върне в Англия и да създаде династия.

Щеше да има нужда от специална съпруга: такава, която се чувства в свои води сред висшето общество и може да забавлява и най-високопоставените особи, а в същото време да събужда някакви чувства у него. Лейди Ивлин Лам очевидно отговаряше на тези изисквания. Тя беше изтънчена и с хладна красота; знаеше, че от нея ще излезе прекрасна домакиня на Идънуд, а това щеше да му помогне доста в осъществяването на амбициите му.

Неговата студена английска красавица не го оставяше равнодушен; тя бе предизвикателство за него — щеше да събуди чувствеността й, така че физическата им връзка да бъде задоволителна. Единственият й недостатък бе възрастта й. Не можеше да очаква от нея да го дари с голямо семейство, но той щеше да бъде доволен и само от един син и наследник. Ако се оженеха с Ив, щеше да се погрижи тя да забременее веднага. Освен това бракът му с нея щеше да го направи законен баща, а не само настойник, на вече родените й деца и той се надяваше да им бъде добър родител.

Днес пътуваше за Коломбо с ценен товар за кораба си „Червеният дракон“. Трюмът му вече бе пълен с тиково и абаносово дърво, с черен пипер, мускатов орех и канела. Те можеха да се съхраняват дълго. А след като натовареше последната си реколта от чай и каучук, щеше да види точно колко място остава.

Англия го мамеше да се прибере и той бе решил да отплава със следващия рейс на „Червеният дракон“. Щеше да вземе някои от индийските и ориенталските си мебели, както и петдесетте си сандъка за чай, с изобразен върху тях знак на леопарда, за да ги различава от сандъците, които бяха пълни с чай.

Един от най-малките му кораби, обслужващи китайския маршрут, вече трябваше да е пуснал котва в Коломбо, за да достави несравнимите коприни, които Савидж внасяше в Англия. Веднага след разтоварването на малкия плавателен съд той лично щеше да наглежда натоварването на стоката на Ивлин, която преди няколко дни бе отпътувала за Коломбо.

Адам имаше съвсем бегла представа за онова, което се произвеждаше в плантацията на семейство Лам. В кирпичената постройка се режеше и сушеше индиго. Обширно пространство беше засадено с кокосови палми, най-лесната за отглеждане култура, която даваше най-големи добиви. От човек се искаше само да пусне кокосовите орехи в издълбаните песъчливи дупки. За да пораснат, те не се нуждаеха от друго освен от поливане през ден с малко солена вода и само след две години започваха да дават по шест реколти годишно.

Пътят до Коломбо отнемаше два, а понякога и три дни. Тежко натоварените коли се теглеха от опитомени водни биволи — силни, но бавни животни. Освен кочияши Савидж имаше и лична охрана, която бе научил да си служи с огнестрелно оръжие. По пътищата бродеха разбойници, привлечени от керваните от каруци.

Всичко премина без проблеми. Адам имаше собствени складове край пристана, но тъй като „Червеният дракон“ бе вече там, хората му пренесоха каучука и сандъците с чай направо от колите в товарния трюм.

Капитанът и екипажът на кораба всяваха ужас — имаха вид на типични главорези; Савидж ги бе избирал лично. Плащаше им добре: получаваха постоянно възнаграждение, а също и част от печалбата. Позволяваше им да ходят където искат, щом са свободни. Не се съмняваше, че те осигуряват работа на много кръчми, игрални зали и публични домове, но когато бяха на смяна да пазят товарите и корабите му, никой не се осмеляваше да се появи пиян или дрогиран.

Малкият плавателен съд „Нефритеният дракон“ бе пристигнал едва тази сутрин. След като скъпите коприни бяха натоварени на по-големия му събрат и все още имаше доста място, Адам взе решението, което бе неизбежно. Съобщи на капитана, че ще отпътува за Англия с него и ще бъде готов след две, най-много три седмици.

От известно време водеше преговори с представители на Ийст Индия Къмпани, за да им продаде „Скокът на леопарда“. Когато взе пощата си от Индия, прочете щедрото предложение на компанията.

Савидж се качи в „Нефритеният дракон“, влезе в кабината си и се отпусна на капитанския си стол, вдигнал крака върху масата с картата. Захвърли писмото с предложението върху педантично изпънатите карти, над които бе прекарвал часове по времето, когато корабът бе плавал под неговото командване по кантонския маршрут. Защо не се радваше на истинското богатство, което компанията даваше за „Скокът на леопарда“? Спомни си първите години от престоя си тук. Беше пролял много пот, сълзи и кръв, за да изправи плантацията на крака. Младостта му бе преминала в убийствен физически труд, в безкрайните часове на усилия, от които костите започваха да го болят, а съзнанието му се замъгляваше. Беше рискувал здравето си и знаеше, че до края на живота си ще да получава маларийни пристъпи. Бе рискувал разсъдъка си, като се бе подлагал на убийствена за душата самота, но се бе научил да се слива с природата; бе рискувал безброй пъти живота си в преследване на побеснели слонове, които опустошаваха плантацията му, на пантери, които ядяха добитъка, в потушаване на бунтовете на местните жители, решили да го изгорят, за да отърват земята си от белия човек.

Нямаше разумна причина да не се радва, че се отървава от всичко това. Той обаче не беше разумен; точно обратното. Цейлон бе проникнал в кръвта му, а „Скокът на леопарда“ се бе превърнал в част от него самия. Беше го създал от нищо с голи ръце. Сведе поглед към същите тези ръце. Бяха мургави, силни и в белези. Кутрето на лявата му длан бе обгорено — спомен от падналата върху му светкавица, когато бе бързал да прибере реколтата преди връхлитането на мусоните.

Беше пристигнал тук само с дрехите на гърба си. Сега имаше тази земя и тя бе от голямо значение за него.

Това бе и причината да се колебае, дори след като бе станал милионер. Не желаеше да се раздели със „Скокът на леопарда“.

Взе писмото на компанията и започна да пише своя отговор. Предложи да даде плантацията под наем за две години. Това щеше да даде възможност на Ийст Индия Къмпани да пожъне големите печалби, за които вече бе споменал. Ако в края на този период тя все още искаше да купи плантацията, тогава щяха да преговарят отново.

Младият мъж размишляваше върху току-що направеното предложение; знаеше, че не може да загуби. Ако след тези две години решеше, че все още не може да се раздели със „Скокът на леопарда“, просто щеше да поиска цена, неизгодна за компанията.

Изпрати отговора си още с обратния рейс на пощенския кораб със съзнанието, че щяха да са доволни. Съветваше ги да изпратят незабавно управителя на плантацията, тъй като самият той заминаваше за Англия до три седмици.

Савидж нареди колите да се върнат в „Скокът на леопарда“. Щеше да ги настигне без проблеми на следващия ден. Когато следобедната светлина започна да избледнява, леността бе изместена от вълнение, което неизменно обземаше града с падането на мрака. Жените от висшата класа в техните безформени рокли и с воали изчезнаха и на тяхно място се появиха жени от низшето съсловие, чиито копринени коси не бяха покрити.

Скоро започнаха да се чуват смехове и музика. Улиците се изпълниха с хора, решили да се насладят на всички удоволствия на тропическата нощ.

Уведоми членовете на екипажа, че няма да товарят повече до сутринта. Искаше лично да надзирава подреждането на стоката на Ивлин, предназначена за износ в Китай, за да може да й докладва, когато се върне.

Тази вечер може би щеше да има последна възможност да се наслади на екзотичните прелести на Коломбо. Устните му се разтегнаха в усмивка, щом реши къде да се забавлява. Слезе от кораба и се отправи към града със сводестите джамии. Насочи се на изток и на улица „Келани“ спря пред къщата, известна като „Бижуто на Изтока“. Когато мина през главния портал, младият мъж свали плантаторската си шапка с широка периферия и присви очи, за да свикне с ослепителната светлина.

Стените в приемната зала представляваха огледални тухли с поставени помежду им бляскави аметисти.

Две тъмнокоси красавици го приветстваха топло.

— Леопардът оказва чест на „Бижуто на Изтока“.

Бяха облечени в красиви бродирани сарита с еднакъв нюанс на лилавото. Приличаха на сестри. Това бяха Перла и Седеф, толкова възбуждаща комбинация, че можеха да докарат до лудост един мъж.

Савидж целуна ръцете им и размени любезности с мургавите си домакини, след което грациозно бе поканен да направи първия си избор. „Бижуто на Изтока“ предлагаше две възможности: стимулация или релаксация. Досега винаги бе избирал първото и никога не бе съжалявал. Тази нощ обаче се спря на релаксацията и бе поканен да мине през завесата от мъниста, която криеше сводестия вход вляво.

Разположи се върху мек диван с много възглавници и получи меню, откъдето трябваше да направи следващия си избор. То не бе само за храна. Поведоха го към банята, където шест мургави прислужници свалиха пистолета и дрехите му. Две от тях влязоха в басейна с него, докато останалите наливаха вряла вода от шишетата дотогава, докато температурата се покачи почти до границите на поносимото и малкото помещение се изпълни с пара.

След това измиха тялото му с някакво учудващо ефикасно средство, специално създадено за тази цел, а после го увиха в дебела кърпа и го изведоха от банята. Мургавите момичета се наредиха пред него, за да може да направи избора си. Прозрачните им дрехи разкриваха повече, отколкото прикриваха, така че не му беше трудно да избере партньорката си за през нощта. Името й беше Наслада и дълго преди зазоряване той се убеди, че то й подхожда.

Когато останаха сами, тя свали ефирната туника и воала на главата си, за да разкрие тялото си; то бе напълно обезкосмено. Докато стоеше гола пред него, лъскавата й черна коса падаше като водопад чак до пода. Наслада бе добре закръглена, гърдите и ханшът й се разширяваха нагоре и надолу от тънкия й кръст. Лицето й бе чувствено привлекателно, с пълни, леко нацупени устни и огромни черни очи.

Накара го да легне върху някакъв диван с мека възглавница под главата и започна да масажира голите му крайници с бадемово масло. Усещането от ръцете й бе божествено, докато масажираше всеки мускул на тялото му. Адам започна да се отпуска и в края на процедурата имаше чувството, че дори костите му са се размекнали.

Храната, която бе поръчал, вече бе готова. Наслада пое тежко натоварения поднос от слугата, подмина масата и положи храната върху пода. Двамата се облегнаха на богатите възглавници и младата жена започна да отхлупва златните съдове, така че уханието на ястията да изпълни стаята и да възбуди апетита на Леопарда. Първо му предложи малка кафена чашка с някаква сладка синя течност. Адам я задържа в устата си, за да се наслади на необичайния й вкус. След това всичко сякаш забави ритъма си, всяко движение, всеки звук, всяко дихание и удар на сърцето. Наслада започна да го храни в пленително бавно темпо, като вземаше храната с пръсти.

Спомняше си как при предишните му посещения всяко следващо блюдо бе с повече подправки и по-люто от предишното, докато накрая достигнеше до състояние на неутолимо сладострастие. Този път нищо не бе пикантно. Храната действаше успокояващо, плуваше в меки сосове, които го принуждаваха да облизва и смуче прекрасните пръсти на момичето.

Когато се насити, младият мъж въздъхна тежко и й позволи да измие ръцете и лицето му с розова вода. След това тя свали от една полица някаква кутийка и седна пред него по турски върху масата. Отвори огледалното капаче и започна да се рисува с къна.

Украси с нея дланите и стъпалата си, след това премина към гърдите, където изрисува сложни шарки от точици и цветчета, които се виеха във формата на спирала от зърната навън. Накрая прибави по-ярка боя към къната, разтвори широко бедра и започна да нанася яркочервения грим върху интимните си части.

Адам мислеше, че се е отпуснал дотолкова, че не може да повдигне и малкия си пръст; оказа се, че греши. Докато наблюдаваше като хипнотизиран онова, което деликатните пръсти на Наслада нравеха, мъжествеността му запулсира, надигна се и се втвърди. Неговата компаньонка украсяваше устните между бедрата си, за да подчертае съблазнителната уста между тях.

От същата кутийка извади две гривни с миниатюрни звънчета и ги постави на глезените си. След това бавно, с гъвкаво движение вдигна единия си крак и го постави зад главата си. За да изпълни същата процедура и с другия крак, имаше нужда от помощта на къносаните си ръце. После застина абсолютно неподвижно, знаейки, че Леопардът ще стане от пода, привлечен към нея независимо от волята си.

Когато Адам се изправи, възбуденият му член стигаше до пъпа. Младият мъж тръгна бавно към обекта на своите желания. И тогава позволи на твърдия си като мрамор фалос да премине през кървавочервените врати към рая. При всеки негов бавен, силен тласък, звънчетата на глезените й пееха приятна мелодия. Когато Наслада премести краката си върху врата му, той проникна достатъчно дълбоко, за да достигне звънчето, което бе поставила в себе си. Савидж се усмихна от удоволствие, че бе изпълнил това. Ритмичните звуци на камбанките станаха по-силни със засилване темпото на неговите движения и не след дълго към тях се прибави и викът му.

Наслада покани Леопарда отново да се отпусне върху възглавниците на пода и му подаде пура, приготвена от специален тютюн с индийски хашиш. Той я взе, смаян от безразсъдството си — знаеше как щеше да се чувства на сутринта.

Когато свърши да пуши, беше като упоен, премалял, почти не чувстваше крайниците си; струваше му се, че се е пренесъл в друг свят, където щеше да бъде възнаграден с блажен сън и райски сънища. Наслада се надвеси над възглавниците и започна да облизва бронзовата му кожа, за да провери дали бе достигнал последната степен на релаксация. Стигна до пъпа му и отбеляза със задоволство колко натежали бяха клепачите му.

Почти се изненада, когато силните му ръце я обхванаха и я дръпнаха под тялото му. Възседна я и започна да я измъчва с прелестно бавните си движения, които говореха ясно, че той все още не беше чак толкова отпуснат. Леопардът я изпълни с благоговение, тъй като стигна до края едва след като я накара да пусне на два пъти любовните си сокове. Членът му увисна безсилно покрай бедрото, когато го отблъсна от себе си върху възглавниците. Отпусна се върху му и му предложи зърното на едната си гърда, за да достави удоволствие на устата му, докато заспи.

Езикът му играеше с връхчето, зъбите му я хапеха лекичко, а след малко, когато засмука усилено, членът му започна да пулсира и да се налива отново. Леопардът трябваше да бъде възнаграден за своята мъжественост. Младата жена бързо се плъзна надолу и го пое в устата си. Бяха нужни цели трийсет минути нежно смазване, преди семето му да бликне, а тя успя да го изцеди и от последната капка. Леопардът заспа.

По-точно — успа се. Това обаче не подобри настроението му. Благосклонно плати два пъти повече от сумата, която му бяха поискали предварително, обаче се ядосваше на себе си заради слабостта и липсата на контрол, които бе проявил.

Когато пристигна на пристана, където бе пуснал котва „Нефритеният дракон“, екипажът вече товареше стоката от складовете му. Качи се на малкия търговски плавателен съд и се насочи право към трюма. Изведнъж замръзна. Вдигна рязко тъмнокосата си глава и впери невярващо леденостудените си очи в своите моряци. Носът му му беше казал предварително какво да очаква, когато взе сандъка от ръцете на един от матросите и отвори капака му.

Опиум!

Огледа сандъците и кутиите, наредени в трюма, избра един и провери съдържанието му. Лейди Лам се опитваше да изнесе стотици кутии с милиони макови глави, пълни със съдържащите голям процент мазнина семена.

Очите на Савидж заблестяха от такъв гняв, че моряците отстъпиха встрани от него. Трябва да му се признае, че не изля беса си върху екипажа; запази го за авторката на това отвратително деяние. След няколко минути напълно се владееше.

Рязко нареди:

— Разтоварете абсолютно всичко и го качете на борда на „Червеният дракон“. До следобед ще осигуря друг товар за Китай.

Верен на думата си, по обяд вече бе купил лют червен пипер за чили и още тютюн — китайците бяха известни любители на лулата. Напълни останалото празно пространство в трюма с басма от своите складове; знаеше, че ярката, устойчива памучна тъкан ще се продаде, тъй като индийската техника на боядисване бе най-напреднала.

Обясни на управителя на своите складове, че скоро ще отплава за Англия, че остава в бизнеса на корабоплаването, но седалището му от Коломбо щеше да се премести в Лондон. Уведоми го, че дава под наем плантацията си на Ийст Индия Къмпани и нареди да се дава предимство на компанията, когато има нужда да остави на съхранение на пристанището продукцията си от каучук и чай.

Когато приключи с работата си в града, Адам зареди пистолета, възседна коня си и се отправи към дома си. Ако яздеше през цялата нощ, щеше да пристигне някъде около обяд. Гневът му към Ив нарастваше. Ако беше младо момиче, можеше да извини постъпката й с незнание. Тя обаче бе зряла жена. И то доста опитна, живяла цели десет години на Изток и без съмнение запозната с опиума и убийствените му качества. Ако бе поискала разрешението му да изнесе опиум, щеше да й откаже. Ако пък се бе посъветвала с него, щеше да й каже прямо и без заобикалки мнението си. Фактът, че умишлено го бе държала в неведение, я обричаше. Бе използвала женските си хитрости, за да получи разрешение да използва кораба му, и така го бе направила неволен съучастник.

Точно това го вбесяваше най-много. Ивлин винаги бе манипулирала другите мъже в живота си, с лекота ги бе въртяла около пръста си и ги бе карала да играят по нейната свирка. Вече трябваше да е разбрала, че той не е като останалите. Плантацията на семейство Лам беше на пътя му; щеше да спре и да се изясни с нея, преди да се прибере в „Скокът на леопарда“.

ГЛАВА ОСМА

Савидж бе яздил в продължение на двайсет часа. Не се беше къпал и бръснал. Както бе потен и прашен, подаде юздата на коня си на един слуга и се запъти към подобната на дворец Гавърнмънт Хаус, без да обръща внимание на войниците, застанали пред входа. Отпрати с жест майордома, който се спусна към него в приемната. Мръсните му ботуши оставиха тъмна следа по белия, покрит с плочки под.

Гавърнмънт Хаус не оставаше никога без гости. Ив бе в стаята за закуска с един пратеник на управителя на Мадрас и някакъв дребен принц от обкръжението на раджа Сингха. И двамата го разпознаха веднага. Адам нахлу в стаята без да се извини. Очите на домакинята се разшириха от изумление.

— С лейди Лам трябва да обсъдим важен въпрос. Извинете я, ако обичате.

Дълбокият му глас прозвуча авторитетно.

Ив се изправи незабавно, за да избегне сцената пред гостите, и го поведе към приемната си. Носеше елегантна утринна рокля. Прекрасните й руси къдрици бяха вдигнати с костените гребени. Младата жена се завъртя и застана с лице към него, присвила ноздри, отвратена от вида му.

— Какво означава всичко това? — попита студено.

Външността й бе толкова безупречна, държанието — толкова хладно и снизходително, че му се прииска да я раздруса. Пое дълбоко въздух, за да се овладее и да не я удари.

— Скапан опиум! — възкликна той. — Мадам, дайте обяснение.

— О, разбирам. — Бледите й бузи поруменяха. — Аз… аз знам, че е незаконно в някои пристанища. По… помислих, че ще погледнеш на това от другата страна, скъпи.

— Пукнат грош не давам за това, дали е законно или не, както знаеш много добре.

— Парите са ми нужни — обясни хладно Ивлин, сякаш това бе достатъчно извинение за постъпката й.

Савидж извади портфейла си и хвърли пет хиляди лири върху масата.

— Аз купих вашия опиум, мадам.

— Адам, нямах представа, че опиумът е толко…

— Не обиждай интелигентността ми, Ив — прекъсна я младият мъж. — Цяло десетилетие вече живееш на Изток. Въздействието на опиума ти е добре известно. Знаеш, че към него се привиква, че той обрича милиони да живеят като мъртъвци, докато умрат наистина; знаеш също, че от него няма спасение.

— Но това са само някакви си китайски селяни — отвърна тя.

Младият мъж я хвана доста грубичко за раменете.

— Те са човешки същества! Чувала си разказите на двама ни с Ръсел за това, как в бордеите, където се продава опиум, върху дървени нарове лежат стотици хора, изпаднали в делириум. Милиони жертват всичко заради наркотика, към който са се пристрастили, продават фермите, семействата, съпругите и децата си. По цял ден теглят рикши, без да се хранят, за да могат да си осигурят опиум, докато най-накрая умрат в ужасни мъки. Опиумът е отвратителен и покваряващ, той носи проклятие и осквернява всеки, който се докосне до него. — Разтърси я. — Знам от личен опит! Спечелих първото си богатство, като го изнесох незаконно в Кантон и си платих за това. И нося белези не само по тялото си; едва не унищожих и душата си. А сега печеля точно толкова пари от производството на чай и каучук. Понякога може да работя по осемнайсет часа дневно, но работата е почтена, чиста. И нощем мога да спя спокойно.

Ивлин разбра колко силни бяха убежденията му и осъзна, че бе допуснала ужасна грешка. Трябваше да го изчака да отплава за Англия, преди да опита да изнесе опиума.

— Не постъпих правилно, като не обсъдих този въпрос с теб — изрече тихо.

— Има две стоки, които моите кораби никога няма да пренасят — опиум и слонова кост. Ловците раняват и хващат в трапове слонове, а след това режат бивните им, докато животните са още живи. Това също ме отвращава.

„Слонова кост! — помисли си Ив. — Как не съм се сетила за нея? Цели състояния се плащат за ориенталска резба върху слонова кост.“

Савидж сведе поглед към нея и забеляза костените й гребени. Прокара пръсти в безупречната й прическа и издърпа двата гребена.

— Точно като това. Костта се взема от гърбовете на живи морски костенурки. Каква нечовешка практика!

Бе казал всичко, което възнамеряваше и дори повече.

— Простете за грубото прекъсване, лейди Лам. — И добави язвително: — Това мога. Нали съм със селски произход.

Поклони се с явна ирония и се отправи към „Скокът на леопарда“.

Същия следобед Савидж свика всички свои надзиратели и посредници. Те се събраха в кабинета на своя господар и попиваха почтително всяка негова дума.

— Съвсем скоро, преди следващото пълнолуние, заминавам за Англия. След няколко дни ще пристигне нов сахиб. Искам да работите за него така, както и за мен. Не продавам „Скокът на леопарда“. Плантацията си остава моя, но е обречена на провал, ако не бъдете лоялни с моя заместник. Това е единственото място в Цейлон, където се отглеждат чай и каучукови дървета. Донесох растенията от Китай и Бирма преди почти десет години и трябва да благодаря на вас за процъфтяването на „Скокът на леопарда“. Едва сега в Индия започват да се разработват чаени и каучукови плантации. Знаете какво да правите при суша и наводнение. Хората, които се занимават с кастренето, са добре обучени, говедовъдите са наясно кога трябва да се тори. Всъщност вие знаете много по-добре от новия сахиб как да се справяте с плантацията. Големият ми кораб ще извозва чаената реколта при мен, в Лондон. Носът ще ми каже, ако не сте произвели най-високото качество.

Чертите му омекнаха и младият мъж си позволи една от редките усмивки.

Тамилите, обаче, не се усмихнаха. За тях това бе ужасен ден — да научат, че господарят им се връща в родината си. „Скокът на леопарда“ лежеше в подножието на Върхът на Адам, най-свещената планина в света. Според легендата Адам бил захвърлен там от Седмото небе на рая заради греха си с жената. Изкупувал го в продължение на хиляда години. Приземил се на един крак върху Върхът на Адам и оставил отпечатъка си в камъка. Всички работници в „Скокът на леопарда“ вярваха, че Адам Савидж е Адам от легендата. Високият му ръст, силата и способностите му, да не говорим за проницателните му сини очи, бяха Божи дар. Ако не изпълнеха задълженията си, той щеше да разбере, дори ако се намираше през седем морета от тях, в град Лондон. Надзирателите побързаха да разпространят вестта сред останалите.

Младият мъж взе счетоводната книга, за да нанесе последните сметки, но вниманието му бе привлечено от авторитетния глас на Джон Бул.

— Когато отидем, в Англия, негово превъзходителство ще очаква от теб да се обличаш по английски маниер. Ще го посрамиш, ако изглеждаш като чужденка. Не е нужно да чакаме някой друг да съблече всичките ти езически дрехи и принадлежности.

Стараеше се винаги да бъде дипломатичен, когато се намесваше в пререканията между прислугата. Киринда беше цейлонка и от по-висока каста от прислужника му, който беше тамил. От друга страна, Джон Бул беше негов иконом, а и един мъж трябва да бъде над една жена, иначе щеше да се посрами.

— Джон Бул, макар да се случва рядко, но този път грешиш — заяви тактично Савидж. — Лотосов цвят е по-красива в националните си дрехи. Тя знае, че тези екзотични, бляскави коприни й приличат най-много. Моля те, погрижи се да осигуриш нужното количество куфари за дрехите и вещите й.

Киринда се усмихна победоносно на иконома зад гърба на Леопарда.

— На нея обаче ще й бъдат нужни английски обувки и пантофи. Дайте й веднага такива, за да започне да се упражнява да ходи с тях. Подовете в Англия са прекалено студени, за да се движи боса.

Лицето на младата жена помръкна и сега бе ред на Джон Бул да й се ухили.

Привечер Адам научи с изненада за пристигането на лейди Лам. Всъщност не беше чак толкова изненадан. Едва сега си даде сметка, че дори донякъде бе очаквал появата й. Първото, което му направи впечатление, бе, че тя вече не беше в траур. Бе облякла дълбоко изрязана рокля от най-фин индийски муселин със закичен в пазвата цвят от така редкия син лотос. Русата й коса този път не бе придържана с гребени, а падаше на вълни върху раменете й. Тази вечер изобщо не изглеждаше студена; напротив, на светлината на лампите му се стори уязвима.

Когато останаха сами, Ивлин се приближи до него, постави длани върху гърдите му и го погледна умоляващо.

— О, Адам, моля те, прости ми — промълви.

Беше му пределно ясно, че е дошла да го прелъсти. Макар да беше фригидна, Ив бе готова да се превърне в уличница заради неговите пари и скъпоценности. Младият мъж бе любопитен докъде би могла да стигне.

Престори се, че не издържа на изкушението. Сведе глава, за да слее устните си с нейните, и прошепна:

— Не искам да бъдеш покварена… от друг, освен от мен самия.

Ивлин потръпна.

Сините очи на Адам просветнаха развеселено.

— Предпочитам дамата пред проститутката — промърмори, а след това продължи да я целува.

Когато усети, че му отвръща, свали ръцете си от нея. Тя мразеше способността му да доминира над нея, но той бе твърдо решен да я накара да иска още.

Най-после тя събра смелост да попита:

— Какво ще правиш с опиума?

— Ще го откарам в Англия — отвърна й лаконично.

Младата жена вдигна глава и го погледна в очите.

— Каква е разликата между Англия и Китай?

Обзе го раздразнение. Нямаше навик да обяснява постъпките си.

— В Англия мога да контролирам какво се прави с него. Ще го превърнат в лауданум, с чиято помощ се спестяват ужасни болки на хората — например при рязане на крайник или при раждане. — Пое си дълбоко въздух. — Ив, когато „Червеният дракон“ отплава, аз ще бъда на борда му.

Наблюдаваше напрегнато лицето й. Видя как очите й се разшириха от изненада. Беше си въобразила, че щом му е позволила няколко целувки, ще има право да обсъжда всяко негово действие, всяко негово решение. Савидж се радваше, че почти веднага й бе показал колко се лъже.

— Толкова скоро? — попита тя. Не можеше обаче да се прецени дали паническата нотка, която се прокрадна в гласа й, се дължеше на нейния страх да не го загуби. — Продаде ли „Скокът на леопарда“?

— Не. Давам го под наем на компанията.

Погали бялото й рамо.

— Ивлин, защо не дойдеш с мен?

Мълчанието помежду им се проточи, докато най-накрая тя не го прекъсна.

— Адам, сега Лам Хол принадлежи на сина ми.

Дали бе достатъчно ловка? Дали щеше да й предложи брак? Желаеше богатствата му и знаеше, че единственият начин да ги получи бе, като се омъжи за него. Бракът обаче означаваше да изгуби титлата си, а тя искаше всичко. Тъй като все още не беше сигурна в него, продължи:

— А тук имам подобен на дворец дом, пълен със слуги.

— Идънуд ще бъде като дворец и пълен със слуги — изрече тихо младият мъж.

Ив усети, че краката й се подкосяват от облекчение. В крайна сметка се бе оказало, че наистина е много умна.

— Не мога да мисля сериозно за брак преди изтичането на траура. Иди да видиш твоя Идънуд. Купи титлата, за която говорихме и след това се върни за мен.

— Не искам да се притесняваш за пари, докато ме няма. Уредил съм да теглиш от моята банка в Коломбо.

Видя как очите й светнаха.

Лейди Лам чувстваше, че трябва да се възпротиви на това предложение. Не искаше той да разбере колко важно бе богатството за нея; задачата й не бе лесна, тъй като Савидж бе проницателен човек.

— Адам, не трябва да оставаш с впечатление, че е нужно да ме купуваш.

— Ако парите ми те обиждат, ще ти дам скъпоценности — пошегува се младият мъж; за него тя бе прозрачна като венециански кристал.

Дланта й се плъзна по твърдата му гръд.

— Онези скъпоценни камъни, които залагахме, когато играхме на зар… да не би да са от приказния Град на скъпоценните камъни?

— Да, Ратнапура — отвърна той. — Ходя там всяка година.

— И изнасяш диаманти, рубини и смарагди в Англия, така ли? — попита, затаила дъх.

— Да, но печеля не по-малко и от полускъпоценните камъни. Освен това там се добиват сапфири. А за шепа рупии може да се купи цял сандък с аметисти.

— Това не е чак толкова далеч оттук, нали?

Долови вълнението в гласа й и разбра, че мисълта за скъпоценностите я възбужда. Придърпа нагоре роклята, за да прикрие голото й рамо.

— Като птичи полет наистина не е далеч, но не забравяй, че по средата лежи планината Сабарагамува. Из нея бродят разбойници. Не си ли чувала за практиката на удушаване? Това е ритуалното убиване на пътници. Ратнапура е един от най-ужасните градове на света. Населен е единствено с крадци, убийци и блудници. Забранявам ти да ходиш там, Ив.

Лейди Лам не можеше да си обясни как този мъж успяваше да чете с такава лекота мислите й. Очевидно имаше изключителен опит с жените. Вече от години бе едновременно привлечена и отблъсната от явната му мъжественост. Той я изправи и обхвана лицето й в дланите си, така че да се вгледа в очите й.

— Обещай, че няма да ходиш, и аз ще те обсипя със скъпоценни камъни.

Младата жена преглътна с усилие. Как можеше да устои на подобно предложение? Това бе големият й шанс. Трябваше да го убеди, че желае него, а не богатствата му.

— Ще дойдеш ли при мен утре вечер? — изрече умолително тя, като в същото време го мразеше, задето я принуждава да му се моли.

— Ще опитам.

Ивлин не беше единствената представителка на семейство Лам, която кроеше планове за богатствата на Савидж. Антония се завъртя пред голямото огледало, преди да излезе от стаята си. Полата и сакото й за езда бяха черни, както го изискваше жалейният период. Ефектът обаче се смекчаваше от снежнобялата й муселинена блуза с волани и дантели. Наклонена над извитата й вежда се бе килнала малка, дръзка шапка.

Поздрави елегантното си отражение с камшика си за езда, удари токовете на ездитните си ботуши и застана мирно като войник. Целта й беше Идънуд в Грейвзенд и тъй като яздеше сама и не трябваше да се съобразява с условностите, пришпори коня си и взе двайсетината километра за рекордно кратко време.

Джеймс Уайът, навил нагоре ръкави, я позна веднага и се спусна към нея, за да й помогне да слезе от коня си.

— Лейди Антония, надявах се, че ще ни посетите отново.

Тя се усмихна, като го погледна право в очите с искрено възхищение.

— Идънуд ме привлича като магнит. Това, което създавате тук, направо ме омагьосва. Дори започнах да го сънувам.

На бузите й се появиха трапчинки. Измъкна дланта си от неговата и двамата се запътиха към постройката.

— Много съм поласкан, мадам. Може би ще ми помогнете да направя избора си във връзка с едно-две неща. Сънищата ви може да се превърнат в реалност.

— Поласканата съм аз, господин Уайът. Имам доста идеи.

Архитектът бе щастлив от вниманието, с което го обграждаше младата жена.

— Нека да отгатна — вие предпочитате елегантността пред грандиозността.

— Така е, сър, но съм готова да заложа и последната рупия на господин Савидж, че той самият предпочита грандиозността. Според мен Идънуд трябва да има и от двете. И като се замисля, не виждам защо да не бъде така — заяви весело тя, подготвяйки почвата.

Докато обикаляха, девойката продължи да му дава интересни идеи, осъществяването на които обаче струваше много пари.

Беше толкова ентусиазирана, че го въодушеви.

Уайът видя дома през очите на една жена; разбра, че ако следва съветите й, ще превърне прекрасната къща, която строеше, в забележителна изложба.

— Имаме късмет, че сме близо до Лондон. Най-добрите занаятчии в света работят буквално пред прага ни. Защо не поканите някои от великите европейски артисти да изрисуват част от таваните? А големите камини, които сте замислили, все едно, че крещят за дърворезбата на Адам.

— Братята Адам са четирима. Познавам много добре Робърт и Джеймс. Те обаче се захващат само когато имат право да се намесят в цялостния интериор на едно помещение. Според тях всичко в една стая трябва да бъде в един стил.

— Но, Джеймс, идеята е страхотна. Покани братя Адам да се заемат с главния салон или с трапезарията, а може би и с галерията. Харесате ли се на богатия господин Савидж, клиентите ще направят пътека до вратата ви. — Антония се изчерви силно. — Извинете, господин Уайът, вие и така вече сте известен като най-добрия архитект. Нахално бе от моя страна да давам предложения как да привличате клиенти.

Събеседникът й се усмихна снизходително.

— Имам предостатъчно от тях, но те не винаги имат разплащателните възможности на вашия съсед.

— А защо работите за някого, който не ви плаща?

— Малко е трудно да се откаже на царствените особи — усмихна се той.

— О, разбирам — отвърна младата жена, като се засмя на неосведомеността си. — Значи сега имате възможност да получите компенсация и заради онези, които не са плащали. Моят настойник има бездънни ковчежета. — Стрелна го за момент с острия си поглед изпод сведените ресници. — Ако се случи да се запозная с Уилям Кент, ще го убедя да изгради сложни пътеки из своите градини, езеро и китайски мост. А може би и чаена пагода или изкуствена пещера, а защо не и Храм на слънцето. Възможностите са неизчерпаеми. А дългата алея за езда през парка е просто задължителна! — Антония наклони глава. — Бедният господин Уайът, отегчих ли ви?

— Нали не си тръгвате? — попита с копнеж той.

— Прекалено сте любезен, Джеймс. Трябваше да ми кажете да си вървя още отдавна.

— Обещайте, че ще дойдете пак!

— Нито огън, нито сеч, нито чума могат да ме удържат далеч оттук — отвърна тържествено тя.

По време на вечерята забавлява Роз с разказа за посещението си в Идънуд.

— Ще отида там отново. Трябва да ми помогнеш да измислим начини да пръснем богатствата му. О, Роз, човек свиква много бързо да пръска така пари.

Баба й бе напълно съгласна с това.

— И този навик нарушава умереността. Но ако ще правиш нещо, прави го със замах, винаги съм го казвала. Това се отнася за всичко, като се започне от начина, по който се гримираш, и се стигне до правенето на любов. Във всичко трябва да се влага страст. Рядко съжаляваме за онова, което сме сторили в живота си, скъпа, много по-често, за онова, което не сме направили.

— Мисля да го направя свое мото: „Влагай страст във всичко!“ — възкликна Антония.

Адам Савидж, който се намираше на другия край на света, щеше да се съгласи напълно с това. Нощната горещина го обгръщаше като с мантия в този земен рай. Не можеше да отрече — „Скокът на леопарда“ щеше да му липсва, Цейлон и Индия — също.

Когато баща му умря от болестта, която вървеше ръка за ръка с немотията, Адам се бе посветил на печеленето на пари. Първият му малък, пробит плавателен съд внасяше незаконно опиум в Китай. Скоро бе станал по-богат, отколкото бе мечтал, но на каква цена! За да успее в подобно начинание, човек неминуемо трябваше да се превърне в главорез. Всичко се свеждаше до едно — да убиеш или да бъдеш убит… да унищожиш или да бъдеш унищожен.

Вероятно щеше да стигне до точката, от която нямаше връщане, ако не беше товарът, който му предложиха да пренесе в един склад в Кантон. Петдесет деликатни момиченца, още ненавлезли в пубертета, предназначени за пазара на роби. Не му бе трудно да направи своя избор. Нямаше да обрече на проклятие душата си, като продава детска плът. Съгласи се да размени опиума срещу момичетата, като възнамеряваше след това да ги пусне на свобода. Колко наивен бе да мисли, че ще му предадат безценния си товар. Мошениците вече бяха продали десетина пъти девиците, но те не бяха виждали дневна светлина в продължение на повече от половин година.

Тяхното освобождаване едва не му бе струвало живота. Беше получил десетина прободни рани и носеше и до днес ужасните белези на корема и торса си. Момчето от тамилски произход, което бе наел да готви и чисти за неговия екипаж, го бе върнало към живота с всеотдайните си грижи. Когато Савидж бе предложил да го възнагради богато, то бе отвърнало: „Вземете ме с вас, когато се върнете в Англия.“

Адам беше разбрал, че му бе дарен втори живот, че бе получил втори шанс и си даде дума този път да го изживее както трябва. Купи западналата плантация в Цейлон от един холандец. Внесе каучукови дървета от Бирма и чаени насаждения от Сучонг. И започна да работи по осемнайсет-двайсет часа всеки ден.

Знаеше, че е дошло време да се прибере в родината си, но колко щяха да му липсват топлината и влагата, благовонията в храмовете и подправките, мръсотията и мракът. Една от редките усмивки докосна устните му, докато наблюдаваше за последен път слезлия на водопой леопард. Утре щеше да остави зад гърба си тази омайваща земя и да отпътува за Англия.

ГЛАВА ДЕВЕТА

Южното английско крайбрежие се къпеше в необичайната лятна жега. Висшето общество изостави Лондон и се насочи към морето в Брайтън.

В Стоук близнаците Лам излизаха за утринната си езда с един час по-рано, за да не изтощават животните в горещината. Антъни учеше сестра си да прескача плетовете като него. Нейната кобила често се сепваше, когато се озовеше пред каменни стени.

— Тони, това не зависи от коня, а от теб — обясни той. — Ти си нерешителна и го предаваш на кобилата. Не мисли за стената или оградата като за бариера. Представи си животното и ездача вече от другата страна. Съвсем лесно е — това е просто трик на ума.

— Тони, нима искаш да кажеш това: ако не мисля, че се справяме с препятствието, няма и да успеем да го направим?

— Точно така! Настроиш ли веднъж съзнанието си за това, значи ще го изпълниш… е, по-точно, конят ще го изпълни. Просто трябва да му покажеш, че му имаш пълно доверие.

Това бе продължило цяла седмица. Антъни бе наложил убийствено темпо и сестра му се бе приспособила към него. А днес за пръв път го надмина, когато прескачаха плета, отделящ парка от градината на Лам Хол. Той идваше непосредствено зад нея, а изпод копитата на животното летяха парченца торф. Близнаците дръпнаха едновременно юздите, като се смееха.

Юношата избърса врата си.

— Дявол да го вземе, потя се като бик.

— Бедният Нептун дори се е запенил — посочи към жребеца му Антония. — Ела, ще ти помогна да го разтриеш.

Докато се движеха бавно към конюшнята, полъхналият ветрец развя дългите тъмни коси на девойката.

— Най-после се появи и вятър. Какво ще кажеш да излезем с платноходката следобед — предложи младежът.

— Добре, Тони. Всъщност защо не кажем на господин Бърк да приготви кошница за пикник? Аз ще сложа един от онези брезентови бричове, дълги до коленете. Прекалено е горещо за пола.

— Прекалено горещо е също така и за перуки. Ще вържа косата си.

— Ще взема жълтите мушами, които купих от Лондон. Ще проверим дали ще ни запазят сухи, както се очаква от тях.

— Дяволски топло е за мушами, но все пак ги вземи — в морето е винаги е малко по-прохладно.

Когато вкараха животните в конюшнята, Антъни рече:

— Аз ще се погрижа за тях, а ти се заеми с храната за пикника.

— Нямам нищо против да се погрижа за коня си — възпротиви се сестра му.

— Това е мъжка работа — отбеляза юношата, — а храната е задължение на жените.

— Това, което казваш, е отвратително, Тони Лам!

Той я изгледа смаяно, без да разбира какво е предизвикало недоволството й.

Антония въздъхна. Брат й никога нямаше да проумее това, дори след милион години.

Когато Розалинд видя внучката си да слиза по стълбите, облечена в нещо, което наподобяваше вълнено трикотажно бельо, и брезентови бричове, тя повдигна едва забележимо вежди.

— Доколкото разбирам, днес излизате с лодката?

— Да, господин Бърк ни приготви кошница за пикник. Нали нямаш нищо против?

— Против ли? Господ отвърна на молитвите ми. — Роз намигна безсрамно. — Майор Джеръми Блънт днес следобед идва да ме види.

— Не беше ли той членът на парламента за Стоук? Откога изпитваш интерес към политиката?

— Откакто видях издутината в панталоните му, скъпа.

— Ние ще отсъстваме в продължение на няколко часа — обеща девойката, докато завързваше черната си коса.

Появи се и Антъни, облечен в абсолютно същите дрехи като сестра си, която му хвърли жълтата мушама. В този момент влезе и икономът с кошницата в ръце.

— Господин Бърк — рече Роз, — не знам как успявате да ги гледате и да останете сериозен.

— Супермодерно е да бъдеш ексцентричен — заяви безгрижно Антония, забелязала развеселения поглед на иконома.

Лейди Рандолф огледа внуците си.

— Малко е да се каже за вас, че сте ексцентрични. Надявам се сър Джеръми да не ви види. Ще помисли, че е изпаднал в делириум или вижда двойно в резултат на джина, с който го почерпих снощи.

Щом се озоваха под навеса за лодките, близнаците се качиха на „Чайка“ и Антония покри кошницата с храната с мушамата. Всеки имаше да изпълнява определени задължения и да проверява определени неща, преди да излязат в открито море.

Антъни извади платната от чувалите, докато сестра му се занимаваше с въжетата. Тя сбърчи чело, тъй като забеляза веднага, че бяха леко объркани.

— Въжетата са заплетени! — възкликна тя.

Брат й имаше пълно доверие в способността й да се справя с всякакви възли, затова заяви:

— Оправи ги по-бързо, а в това време аз ще подготвя кливера.

Юношата обърна едномачтовото корабче с нос срещу вятъра, за да може да привърже грота.

— По дяволите, Тони, защо не си видяла, че системата на грота се е омотала, когато се прибрахме миналата седмица? — попита, изгубил търпение той.

— Знаеш, че винаги оставям всичко в безупречно състояние. Нямам представа как са се заплели и овързали тези въжета.

Двамата се захванаха с възлите, за да вдигнат грота. Вследствие на това не обърнаха почти никакво внимание на вантите и фаловете. Вятърът започваше да се усилва и лодката сякаш се оживи.

Когато Антъни я насочи от устието на Медуей към открито море, вече се усмихваше.

Младежът лавираше умело, променяше курса на „Чайка“, като я обръщаше според посоката на вятъра.

Антония оглеждаше за други кораби, тъй като това бе един от главните плавателни пътища, използвани както от военноморски, така и от търговски кораби. Антъни наместваше непрестанно румпела и „Чайка“ неизменно избягваше вълните.

Близнаците се разположиха близо един до друг в предната част, така че носът да може да се вдигне, и се отправиха скоростно към открито море, носени от духащия в гърба им вятър. Слънцето блестеше над главите им, вятърът играеше с косите им, солените водни капчици разхлаждаха приятно лицата им.

А след това, като надигнаха леко тела по посока на вятъра, за да балансират, отвориха кошницата с храна. Щом се нахраниха, Антония вдигна лице към слънцето. Нищо не можеше да я накара да се чувства така свободна, както когато бе насред морето.

Взря се към хоризонта през полупритворените си очи; наблюдаваше крайбрежната линия. Движеха се твърде бързо, но това не я плашеше. Всеки платноход бе най-сигурен, когато плаваше с оптималната си скорост. Искаше й се да удължи приятния следобед и знаеше, че Антъни чувства същото.

Носеха се така безметежно, когато брат й внезапно вдигна глава и погледна към запад; небето бе започнало да потъмнява.

— Сложи си мушамата, задава се буря.

Още не бе изрекъл думите си и температурата започна да спада рязко. Докато слагаха непромокаемите си наметала, отекна първата гръмотевица. Придвижиха се така, че да се противопоставят на силата на вятъра.

„Чайка“ се бе килнала на една страна, затова двамата се наклониха колкото се може повече в противоположната посока. Близнаците усетиха известен страх при мисълта, че сега щеше да се наложи да се съпротивляват на силата на вятъра, за да не потънат.

Антъни се зае с румпела, за да обърне лодката по посока на вятъра.

— Отпусни грота, но не го връзвай; дръж го в ръце, за да можеш да действаш бързо.

И двамата знаеха, че при такава буря трябва да съберат платната и да ги свалят.

— Основното платно се е оплело, не мога да го помръдна — извика Антония.

Тогава видя мястото, което бе така протрито, че можеше да се счупи всеки момент. Запази ужасяващата новина за себе си. Имаше вероятност и да издържи. Реши да не плаши брат си.

Той от своя страна правеше единственото, което можеше — придържаше лодката колкото се може по посоката на вятъра, за да намали поне малко от убийствената му мощ. Морето край тях се бе покрило с пяна. Грохотът му бе станал оглушителен. Това не пречеше на девойката да чува ударите на сърцето си все по-силно заедно с нарастване на ужаса си. Преглъщаше с усилие.

— Намери ведрото, лодката се пълни с вода! — извика Антъни.

— Не го виждам. Ще използвам делвата от ябълковото вино.

Една вълна обаче бе отнесла и двата съда.

— Боже, това е само силен вятър, не е буря — заяви младежът, за да успокои и себе си, и нея.

Веднага след това обаче пусна кормилото, за да прекара едно въже през мишниците на сестра си и да я привърже към мачтата. Когато грабна отново румпела, той се отдели от кормилото и лодката се изви странично към вятъра.

В следващата секунда гротът се скърши и разцепи въздуха подобно на полудяла змия, готова да атакува всичко, което се изпречи на пътя й. С убийствена точност улучи бузата на Антония и я разрани, но тъй като лицето й бе изтръпнало от студ, тя усети само остро боцване.

Сега вече „Чайка“ се мяташе неконтролируемо. Незадържаният от нищо грот се накланяше ужасяващо напред-назад със съкрушителна сила и ги принуждаваше непрекъснато да се снижават, за да не ги покоси или изхвърли извън борда.

Антония бе прехапала устни, за да не изпищи. Но когато светкавицата удари мачтата и до ушите им достигна заплашителното скърцане, тя не се сдържа. Лодката, и без това вече бе достатъчно нестабилна, започна да се накланя. Тогава онова, от което се страхуваха, стана. „Чайка“ се преобърна.

Всичко се случи за секунди. Възприятията на Антония, обаче, бяха забавени. На нея й се струваше, че всяко движение става бавно. Почти седеше на парапета, когато той слезе надолу. Очите й, широко отворени от ужас, видяха надигащата се над тях чудовищна вълна; миг по-късно тя се стовари отгоре им и ги потопи в ледената вода. Когато девойката отново отвори очи, разбра какво значи „морскозелено“. Заобикаляха я милиони миниатюрни морскозелени мехурчета; страхуваше се, че ще влязат през устата й и ще стигнат до носа. Изведнъж си даде сметка, че всъщност те излизат от устата и носа й и разбра, че с този въздух от тялото й си отива животът. Когато мехурчетата престанаха да излизат и въздухът свърши, на нея й се стори, че белите й дробове ще се пръснат.

Изскочи на повърхността със скоростта на коркова тапа. Това сложи край на нереално бавните движения и събитията започнаха да се редуват с главозамайваща бързина. Махна мокрите коси от очите си с изтръпналите си пръсти, като трескаво търсеше с поглед брат си и онова, което бе останало от „Чайка“. За разлика от нея той не бе вързан. Двамата се зърнаха в един и същи миг и се насочиха един към друг.

Близнаците полагаха стоически усилия да не издават паниката си. Веднъж при напълно спокойно море бяха обърнали лодката, за да докажат, че могат да я изправят и да се качат отново в нея. И сега отчаяно се опитваха да изпълнят нужните движения, за да изправят „Чайка“.

Вкопчиха се в кила, който се подаваше над водата, и се опитваха да опрат крака в перилата. Слава Богу, лодката се завъртя от тежестта им. Килът се скри под водата. Те го задържаха там с крака и стиснаха парапета. Внезапно килът се откърти.

Антония пролази вътре, за да изгребва водата, докато брат й остана вън, за да балансира. Когато „Чайка“ започна да се изправя, Антъни скочи вътре, за да й помогне. Онова, което бе останало от тяхната платноходка, бе съвсем несигурно и нестабилно. Те бяха подгизнали и замръзнали до мозъка на костите. Освен това бяха изпаднали в истерия, почти полудели от страх.

В борда се стовари поредната вълна.

— Тони — изпищя девойката. — Държа се! Къде си?

Леден ужас стисна сърцето й.

— Тони! Тони! Тони! — крещеше тя.

Не виждаше друго освен бушуващото море. Нямаше почти никаква видимост, защото дъждът се лееше като из ведро на плътни сиви пелени. Антония реши, че ще различи лесно брат си по жълтата мушама, но тя не се виждаше. Обзе я страх. Това не бе страх за собствената й безопасност; мислеше единствено за Антъни.

Ослепителна светкавица разцепи небето. Младото момиче усети мирис на сяра и разбра, че адът е съвсем наблизо. Видя как мачтата се счупи и падна като отсечено дърво. Беше забравила, че е завързана за нея. Следващото, което помнеше, бе, че е насред морето, дави се и плюе солената вода.

Появяваше се и изчезваше под повърхността като коркова тапа. Водата се затваряше непрестанно над главата й. Въжето, вързано под мишниците й, я стягаше и тя го дръпна. Осъзна, че бе прикрепена към някаква част от мачтата като плаваща греда. Когато тя се блъсна в нея, Антония обви двете си ръце около дървото и така най-после успя да предпази главата си — вече не потъваше под водата.

Къде, за Бога, беше Тони? Опитваше да се убеди, че той най-вероятно се бе качил отново на лодката и сега я търси отчаяно. Водата бе леденостудена и скоро цялото й тяло се вкочани. Не след дълго умът й го последва. Проливният дъжд спря, силният вятър разгони буреносните облаци и светкавиците, а Антония, вкопчена в плаващата греда, се носеше монотонно нагоре-надолу.

Няколко километра по-нататък Антъни беше в същото състояние като сестра си. Лежеше върху носещата се по повърхността кошница от провизиите, която играеше ролята на сал и го отнасяше навътре в морето. Съзнанието му ту се губеше, ту се възвръщаше. В миговете, когато бе способен да разсъждава, чувстваше благодарност, че поне Антония е на борда на „Чайка“ и се носи във вярна посока. В крайна сметка приливът щеше да я изхвърли на брега. За себе си знаеше, че е навлязъл толкова навътре в морето и единственият му шанс бе, ако тръгнат да го спасяват. Подобна вероятност обаче бе нищожна! С настъпването на мрака надеждите му се стопиха заедно с отиващата си светлина и той отново изгуби съзнание.

Всички моряци на търговския кораб бяха излезли на палубата, за да наблюдават стадото китове, отклонили се от пътя си заради бурята. В този момент, мигове преди светлината да се скрие напълно, някой забеляза жълта мушама и нададе предупредителен вик. Бяха нужни смелост, съобразителност и ловкост, но най-накрая един от екипажа успя да придърпа с кука полуживия, изпаднал в безсъзнание младеж. Антъни бе спасен на кораба „Граф Абъргени“, плаващ от Англия за Индия.

* * *

Над Лам Хол надвисна смазващо напрежение от мига, в който връхлетя бурята. Оловносивите облаци се зададоха откъм запад и се насочиха към морето. Когато гръмотевицата изтрещя над главите им, Роз се извини пред майора. Не можеше да продължава приятната си среща, да пие чай и да флиртува безсрамно, когато знаеше, че внуците й се намират в открито море.

— Трябва да се кача горе и да видя доколко сериозна е тази буря. От балкона на Антъни се разкрива прекрасна гледка към морето.

Гостът я последва. В стаята завариха господин Бърк, вторачен тревожно в светкавицата, която раздра небето.

— Не се притеснявайте, лейди Рандолф, Антъни е добър моряк, а и двамата са достатъчно разумни, за да се насочат към брега веднага щом видят, че времето се разваля — опита се да я успокои икономът.

Внезапно рукналият дъжд не им позволи да излязат на балкона.

— От години не съм виждала толкова бързо връхлитаща буря — възкликна Розалинд.

— Това е заради непоносимата жега, която ни измъчва вече цяла седмица. Нещо неестествено за Англия — отбеляза майор Блънт.

Само след минути поройният дъжд започна да се изсипва и над морето и Роз възкликна:

— Боже мой, това е истинска буря. Тя ще направи на парчета „Чайка“.

Господин Бърк се опита да я успокои, въпреки че самият той бе страшно разтревожен.

— Готов съм да се хвана на бас, че са успели да стигнат устието на Медуей преди връхлитането на вятъра.

И тримата слязоха долу, за да чакат; надяваха се противно на всякаква логика, че близнаците ще се върнат всеки момент. Вятърът бе изкоренил разцъфтялата пред прозореца на трапезарията дюля. И други дървета в градината бяха повалени.

— Не съм виждал такава буря да връхлита така бързо от един подобен случай в Бискайския залив — заяви майорът.

Икономът го докосна по рамото, за да го предупреди да не тревожи Розалинд. На нея обаче нещо вече й бе подсказало, че трябва да се подготви за неприятности.

Господин Бърк се насочи към вратата.

— Ще сляза до навеса за лодките и ще видя дали вече не са в Бедуей.

— Идвам с теб — заяви тя. — Не мога да стоя и да чакам спокойно.

В навеса нямаше и следа от „Чайка“, затова тръгнаха по брега на реката, който водеше към морето. Времето вече не беше горещо, но бушуващият вятър се бе оттеглил навътре в морето и по крайбрежието беше спокойно. Тримата вървяха по чакълестия бряг и оглеждаха ширналата се пред очите им водна шир. Колкото и да се напрягаха обаче, не можеха да различат нито платна, нито лодка, нито плуващи хора, нито някакви останки.

Майорът взе набързо решение.

— Не виждам смисъл да стоя повече тук, Роз. Сега, след като бурята премина и може отново да се плава, ще направя няколко кръга в морето в оставащите часове до мръкване.

— О, Джеръми, благодаря ти! Все пак не рискувай да плаваш сам.

— Съседът ми е добър моряк, ще придумам стария Кент да дойде да търси с мен. Не се притеснявай, ако с „Чайка“ е станала неприятност, ще я докараме на безопасно място до брега.

— Лейди Рандолф, излезли сте без наметало — смъмри я икономът. — Върнете се вкъщи с майор Блънт. Аз ще продължа нататък. Скоро ще настъпи приливът и дори вятърът да е разкъсал платната на „Чайка“, течението ще я докара насам.

Розалинд се върна за наметка твърдо решена да се присъедини към господин Бърк незабавно след потеглянето на госта й. Джеръми Блънт прегърна успокояващо своята домакиня, преди да тръгне, и я увери, че няма за какво да се тревожи. Мъжествената сила на ръцете му я изненада и тя осъзна колко приятно е да имаш до себе си мъж, който е готов да ти помогне.

Грабна една червена пелерина от гардероба си, решила, че яркият й цвят може да изиграе ролята на фар за младите мореплаватели. Уви наметката около слабата си фигура и излезе навън, готова да посрещне онова, което я очакваше, каквото и да бе то.

Когато зърна господин Бърк на чакълестия бряг, си даде сметка, че почти се е мръкнало. Морето беше оловносиво, над него небето беше малко по-светло, но все още натежало от буреносните облаци. Тя стисна ръката на иконома, сякаш за да вземе малко от спокойствието и силата му, после го пусна и рече:

— Аз ще тръгна нататък, а ти се върни към устието на Медуей. Приливът започва. Всеки миг може да ги зърнем.

Разделиха се и се срещнаха отново след около час. Нощта бе настъпила и трябваше да напрягат очите си. Все още се надяваха; не желаеха да се предават.

— Ще изминем същото разстояние за последен път.

Господин Бърк се готвеше да й нареди да се върне, но думите й го възпряха.

— Добре — съгласи се той. — Извикай, ако видиш нещо.

Този, който извика след петнайсетина минути, бе икономът. Когато поредната вълна стигна брега, той забеляза нещо черно. Без да се колебае, се хвърли в морето, за да разбере какво е. Едва след като го хвана, разбра, че е човек, а жълтата мушама различи чак когато погледна към нея от разстояние трийсетина сантиметра.

— Божия майко, жив ли си или мъртъв? — прошепна, после изкрещя: — Роз! Роз!

Опита се да вдигне изпадналото в несвяст човешко същество.

Чу, че Розалинд му отговаря, и дори от това разстояние долови възбудата, радостта и облекчението й. Докато се бореше в тъмната вода, разбра, че нещо му пречи да вдигне тялото. Изруга, когато напипа въжето, свързващо дървената греда с момчето. Не успя да развърже възела и най-накрая издърпа въжето надолу през голите му крака.

Усети, че момчето в ръцете му все още диша, макар да бе в безсъзнание. В този момент дотича Роз, задъхана.

— О, Боже…

— Антъни е — извика той. — Все още диша. Господи, колко е тежък!

— Мили Боже, къде е Антония? — проплака жената.

— Няма и следа от нея… нито пък от „Чайка“. Антъни беше привързан към част от мачтата.

— Антония! Антония! — завика отчаяно към тъмното море възрастната жена.

— Роз, ако искаме да спасим Антъни, трябва да го отнесем в топло легло. Той е в безсъзнание, измръзнал е почти до смърт. Хайде, Роз, трябва да отдадем цялото си внимание и грижи на оцелелия. Съдбата ни върна само единия. Ако не побързаме, може да загубим и него.

Макар сърцето й да се късаше, лейди Рандолф призна пред себе си, че трябва да направи онова, което е разумно и практично. Хвърли последен отчаян поглед към ненаситното море, проплака и последва иконома, който отнасяше безценния си мокър товар към Лам Хол. Роз се наведе и отмести мокрия кичур черни коси, паднали върху челото на момчето. Когато се съвземеше, щеше да им каже къде е Антония.

Слугите стояха във вестибюла, разширили очи от ужас, прислужниците кършеха безпомощно ръце, докато Розалинд даваше нареждания.

— Запалете огън в стаята на Антъни. Той е в безсъзнание и е премръзнал! Стоплете бързо супа! Донесете бренди! И сухи кърпи! Не, тях аз ще ги взема! — Тогава се сети за още нещо. — Повикайте веднага Брадшо. Да отиде у майор Блънт, за да предаде, че Антъни е жив и здрав, но да продължава да търси Антония и „Чайка“.

Господин Бърк отнесе младия лорд Лам в леглото му. Свали обемистата жълта мушама.

— О, бабо…

Роз не можеше да повярва на очите си.

— Мили Боже, това е Антония!

Икономът отстъпи крачка назад от изненада и остави лейди Рандолф да довърши събличането. След като брезентовите бричове и плетената блуза последваха мушамата върху пода, тя уви внучка си в огромна топла кърпа и одеяла.

Влезе една от прислужниците с купа супа в ръка.

— Лорд Лам ще живее ли, мадам? — попита задавено тя.

Розалинд се втренчи в нея. Мили Боже, момичето беше право. Пневмонията бе почти сигурна.

— Да, да, а сега излез, внукът ми има нужда от почивка. Кажи никой да не влиза в стаята му. Искам Тони да бъде оставен в пълно спокойствие. Аз ще се грижа за него.

Когато вратата се затвори, лейди Рандолф и господин Бърк се спогледаха тревожно. Икономът запали сам огъня, докато Розалинд търпеливо хранеше с топла супа внучката си. Антония се бе постоплила, но беше твърде изтощена.

Баба й придърпа завивките плътно около нея и рече успокоително:

— Спи сега, скъпа. Утре ще ни кажеш какво се случи.

Очите на девойката вече се бяха затворили. Обгърната от топлината и сигурността на своя дом, тя вече бе отнесена от Морфей, а на устните й се бе появила едва забележима усмивка на благодарност.

ГЛАВА ДЕСЕТА

Адам Савидж крачеше напред-назад по палубата на „Червеният дракон“. Седмицата, прекарана в безделие на борда на кораба, го караше да се чувства като затворен в клетка леопард. Неизразходената енергия търсеше отдушник.

Зае се да почиства склада с двата арабски коня, които водеше със себе си в Англия. Най-накрая отиде при капитана и му каза да му възложи някаква работа като на член на екипажа. Освен това пое нощното дежурство като свое постоянно задължение. В тези часове даваше воля на мислите си. Черното кадифено небе, окичено сякаш с милиони диаманти, не само му даваше възможност да изучава съзвездията, но и възможността да отлита от Англия или Цейлон, или от миналото към бъдещето.

Между полунощ и зазоряване, между небето и морето, между Рая и Земята, всичко се виждаше в перспектива. Това пътуване беше символично. Адам затваряше една врата към миналото и отваряше друга към бъдещето. Беше го правил два пъти преди. Когато преди години се отправи към Индия, нямаше представа, че затваря вратата към своето минало.

Баща му беше майстор на мебели. Живееха край Темза, над работилницата. Това бе по-скоро коптор. Трябваше да складират дървения материал на горния етаж, тъй като когато прииждаше, реката унищожаваше всичко по пътя си. Баща му обичаше работата си. Той бе майстор-занаятчия, учил лично при Томас Чипъндейл в „Сейнт Мартин Лейн“.

Адам Савидж не бе наследил способностите на баща си, затова се занимаваше с покупката на дървения материал. Когато той започна да се намира все по-трудно в Англия и трябваше да се внася, цената му стана невъзможна. Младежът наблюдаваше как на пристанището разтоварваха махагон и тиково дърво от пристигналите от Индия кораби и го обземаше горчив гняв, тъй като те не можеха да си ги позволят. След като разговаря с моряците и научи, че дървеният материал можеше да се купи на безценица в Индия, реши да се добере до някой търговски кораб и да осигури сам онова, от което се нуждаеше баща му.

Адам опита за кой ли път да се пребори с чувството за вина. Откъде можеше да знае, че баща му ще умре от грип във влажния коптор, докато той самият се наслаждаваше на топлото слънце в Бомбай? Мисълта, че така и не бе успял да помогне на баща си, го подлудяваше. В резултат на това младежът си бе поставил за цел да забогатее и се бе втурнал да го направи с цената на всичко. Когато се бе осъзнал и си бе дал сметка, че заради печалбата унищожава човешки живот, а наред с това и душата си, отново бе затворил вратата и бе отворил нова.

Тогава Савидж бе насочил неизчерпаемата си енергия към събиране на чисто, неопетнено богатство и бе възнаграден хилядократно за решението си. Великолепната къща, към която отиваше сега, бе друг символ. Това бе наградата за усиления му труд, но в същото време бе мястото, където щеше да отгледа децата си. Те щяха да имат всичко, от което бе лишен той в детството си. Щеше да им предаде опита си и да се погрижи да получат най-доброто образование, така че да бъдат способни да управляват своята страна.

Ако се оженеше за Ивлин Лам, нейните деца щяха да станат и негови. Мислите му го отнесоха отново в Цейлон, където се бяха сбогували. Като никога Ив нямаше гости от десетките процъфтяващи плантации, простиращи се покрай целия път до крайбрежието. След вечеря тя протегна ръка, за да хване неговата.

— Днес посетих свещеника. Не съм се появявала в параклиса от погребението на Ръсел. Молих се пътуването ти да мине безпроблемно.

Савидж беше скептик. Знаеше за какво точно се бе молила тя.

— Ще останеш ли при мен тази нощ?

Това не бе покана; беше зов, прошепната едва чуто молба.

Сините му очи я пронизваха дотогава, докато тя потрепери и сведе ресници.

Знаеше, че бе готова да играе ролята на страстна жена, само и само да не го изгуби. Той обаче бе прекалено горд, за да люби жена, която не го обича. Сексуалната й студенина бе предизвикателство, но да победи фригидността й му беше нужно време. Реши да изчака.

Усещаше, че Ивлин започва да се привързва към него, че понякога успява да я възбуди, въпреки че тя потискаше реакциите си, но реши да я остави, докато започне да иска нещо повече.

Адам я взе на ръце и я отнесе до спалнята й.

— Няма да те любя в леглото на Ръсел — заяви откровено той. После я ухапа лекичко по ухото. — Нещата, които искам да направя, ще го осквернят — пошегува се младият мъж.

През тялото на лейди Лам премина неволна тръпка от дръзките му интимни слова. Той я постави на леглото.

— Винаги си толкова напрегната. — Събу обувките й и започна да масажира краката й. — Искам да се отпуснеш. Искам да заспиш и да ме сънуваш тази нощ и всички други нощи, докато се върна за отговора ти.

Адам галеше бялата й кожа и се взираше в мрака. Ив не се бе оказала точно такава, каквато очакваше. Първоначално го бе привлякла, защото беше по-възрастна от него, с опит на съпруга и майка. Мислеше, че е чувствена, земна жена. Вместо това бе открил, че е сексуално потисната. Щеше да бъде истинско предизвикателство да я оформи, да я моделира така, че да отговаря на нуждите му, щом се оженеха. А ако тя не успееше да го задоволи, щеше да бъде дискретен в извънбрачните си връзки.

Преди да се разделят вероятно за по-голямата част от годината, Адам постави пръстен на ръката й. Той беше с великолепен, бляскав, десеткаратов диамант. Това не бе годежен пръстен, а символ, че ще се върне за отговор.

Стоеше на румпела на „Червения дракон“, леденосините му очи оглеждаха непрестанно черното море, докато мислеше за Ив. Умишлено не й бе дал пръстена, докато беше будна. Тя не можеше да се сгоди официално, докато е в траур. Нямаше нужда да види реакцията й при вида на безценното бижу. Знаеше точно как щяха да се разширят зениците й и как щеше да усети спазъм в слабините от желание да притежава подобно съкровище.

Устните му се разтегнаха в усмивка. Ив беше малка алчна кучка като повечето жени. Това не беше причина да падне в очите му — в крайна сметка тя беше само едно човешко същество. От нея щеше да стане прекрасна домакиня на Идънуд, а в замяна тя щеше да му даде децата си.

Син! Син, който точно навлиза в зрелостта. Можеше да го научи на толкова неща, да му предаде толкова богат опит! И дъщеря, помисли криво. Тук вече не бе сигурен в себе си, трябваше да си го признае. Нямаше кой знае на какво да научи едно момиче, но щеше да му даде своето покровителство. Светът бе изпълнен със злина. Щеше да се погрижи тя никога да не достигне до нея. Но син… Антъни… Тони… нямаше търпение!

Антония отвори очи и видя, че Роз бе прекарала нощта край леглото й. Изправи се върху възглавниците си и в първия момент не можа да се ориентира, след това разбра, че се намира в стаята на брат си.

Баба й се събуди и въздъхна дълбоко от облекчение, когато видя, че девойката не е пострадала от изпитанието.

— Къде е Антъни?

— О, скъпа, не знаем, но мисля, че трябва да се подготвим за най-лошото — отвърна предпазливо Разалинд. — Помниш ли какво се случи?

В гърлото на момичето заседна огромна буца. Мили Боже, щом тя беше жива, нейният близнак също трябваше да се е спасил. Та нали бяха двете половини на едно цяло! Съдбата на единия беше съдба на другия. Как би могло да бъде иначе?

Антония преглътна с усилие.

— Бурята връхлетя неочаквано. Въжетата се оплетоха и не можахме да свалим платната. Тони ме привърза към мачтата. Лодката се преобърна, но ние някак си успяхме да я върнем в нормално положение. „Чайка“ обаче беше съвсем нестабилна. Вълните пометоха отново Тони от борда и повече не го видях.

Очите й се напълниха със сълзи.

Погледът на баба й бе изпълнен с такава мъка; девойката почувства, че трябва да сдържа чувствата си и да не си позволява да се разпадне заради Роз.

— Някой трябва да излезе да търси Антъни. Аз прекарах в морето безкрайни часове, преди приливът да ме изхвърли.

— Майор Блънт и неговият съсед обикалят с неговата платноходка. Снощи изпратих да му съобщят, че единият близнак е жив и здрав у дома, но още на зазоряване да излезе да търси другия или останките на „Чайка“.

Когато Антония се опита да отметне завивките и да скочи от леглото, падна назад със стенание.

— Ти си ранена! — възкликна Розалинд. — Счупила си си нещо!

— Не… не, не мисля. — Девойката повдигна одеялата, за да огледа тялото си. — Боже, цялата съм в синини.

— Сигурна ли си, че това е всичко? — попита загрижено баба й.

— Да, определено. Помогни ми да стана, трябва да помогна в издирването на Антъни.

— В никакъв случай. Лежи си спокойно. Трябва да поговорим. Господин Бърк обикаля край брега. Всъщност цялата прислуга е навън.

Младото момиче въздъхна и се отпусна назад.

— Защо съм в стаята на Тони?

— Когато господин Бърк те извади от водата снощи, помисли, че си Антъни. Както и аз… — Антония разбра, че баба й иска да й каже важно нещо. — Скъпа, трябва да погледнем реално на нещата. Ако брат ти се е удавил или се е изгубил в морето, онзи братовчед, Бърнард Лам, ще наследи титлата и къщата.

Настъпи тежко мълчание, докато девойката опитваше да проумее думите й. След това ги отхвърли енергично.

— Не! Това е невъзможно. Тони просто не е намерен. Но не е мъртъв… Няма да позволя да умре!

— Дано света Богородица да ти помогне да изпълниш казаното; в противен случай, Антония, ако той не се покаже и днес… скоро, тогава значи наистина се е изгубил в морето и ще приемат, че се е удавил.

Момичето завря лице във възглавницата и зарида сърцераздирателно. Антъни бе част от нея. Не можеше да се преструва на силна дори заради баба си.

Лейди Рандолф докосна рамото й.

— Антония, двамата с господин Бърк разговаряхме до късно снощи. Имаме план… доста е дързък, но всичко зависи от теб. Решението трябва да бъде твое.

Антония се изправи с усилие и избърса лице с ленения чаршаф.

Роз облиза устни и тихо заговори:

— Когато се разчуе за злополуката с лодката и се разбере, че Антъни е изчезнал, най-вероятно удавен, новият наследник ще се появи още на следващия ден, ще предяви претенции за имението и ще ни прогони оттук. Не съм ти казвала, скъпа, но Бърнард Лам дотича в Стоук още щом научи за смъртта на баща ти. Безскрупулният млад дявол през цялото време оглеждаше преценяващо Лам Хол. Сега, след като Тони бе станал лорд Лам, той бе наясно, че е неговият пряк наследник. Посрещнах го доста студено. Не можех да му позволя да проникне в семейния ни кръг. А сега, когато обстоятелствата се промениха, с най-голямо удоволствие ще ни изгони оттук. Той със сигурност е чакал и се е молил да се случи някакво нещастие, за да предяви претенции за всичко.

Антония се ужаси от казаното. Кошмарът й се превръщаше в реалност. Може би онзи дяволски Бърнард Лам не само се молеше да им се случи някакво нещастие. Може би умишлено бе повредил „Чайка“. А това бе опит за убийство. И може би в крайна сметка бе успял! Девойката затвори очи. „Не, не — смъмри се тя, — не прави такива злокобни заключения. Не е възможно някой да бъде толкова лош.“ Ако мислеха лоши неща, щяха да си навлекат ужасно наказание. Трябваше да мисли само хубави неща, докато Тони не се завърнеше при тях.

— Ако твърдим, че ти си Антъни, ще спечелим време, може би няколко седмици. Междувременно ти ще успееш да се възстановиш, а ние ще разберем дали брат ти ще се прибере. Ако се окаже, че действително не е оцелял, така поне ще имаме възможност да опаковаме вещите си и да уредим някои неща. Можем да се преместим в къщата, която ми се полага като вдовица на дядо ти. Тя е съвсем малка и скромна, но ще трябва да се задоволим с нея. Засега няма да публикуваме съобщение в „Газет“ за злополуката с лодката.

Думите на баба й я накараха да осъзнае истинските размери на техните злощастия. Можеха да изгубят не само Антъни, ами и Лам Хол, и сигурността, която им бе дарявало имението. Внезапно се почувства много зле.

Роз реши, че идеята не се нрави на внучка й, затова продължи да я убеждава:

— Така, както беше прибрана назад косата ти, дори ние с господин Бърк те помислихме за Антъни. Ако известно време се представяш за брат си, няма да изгубиш титлата, градската къща и най-важното, Лам Хол.

Очите на девойката се разшириха — толкова дръзко й се струваше предложението.

— Би ли направила подобно нещо?

— Разбира се, че ще го направя! Ще се представям за Антъни, докато той не се завърне. Абсолютно никой няма да разбере.

— А ако той не се върне, скъпа? — настоя Розалинд.

— Ако продължаваш да настояваш на това, не виждам изобщо защо да се захващам — възкликна измъчено Антония. — Ще заема мястото на Антъни, за да запазя онова, което е негово до завръщането му.

Налагаше се Роз да се задоволи с този отговор. Нещата трябваше да се решават едно по едно. Може би изобщо нямаше да успеят с измамата, но си заслужаваше да опитат. В това бе напълно убедена. Лейди Рандолф извади ножици от джоба си.

— Първото, което ще направим, е да отрежем косата ти точно толкова, колкото беше на брат ти.

Девойката обхвана тъмната, вълниста маса, която стигаше до кръста й.

— Задължително ли е да го правим? Мога да я натъпча под някоя от неговите перуки.

— Знаеш, че той не слагаше перука, когато си беше вкъщи или излизаше в морето с лодката. В повечето случаи връзваше косата си. Искам прислугата също да мисли, че ти си Антъни. Това ще бъде проверката. Ако домашните решат, че ти си брат си, тогава всички ще повярват.

Дългите кичури започнаха да падат върху пода и не след дълго косата на Антония стигаше едва до раменете й. Тя затвори очи; мисълта, че се лишава от прекрасните си лъскави черни къдрици й бе непоносима. Внезапно й се стори, че не може да си поеме дъх и лицето й пламна.

Роз събра внимателно косите, за да ги изхвърли скришом по-късно, след това среса внучката си назад и върза на тила й черна панделка.

— Сложи халата на Антъни и застани пред прозореца на балкона, а аз ще позвъня на прислужницата.

Антония мислеше, че това е загуба на време. Слугите им нямаха причина да не бъдат лоялни, защо тогава трябваше да прибягват до целия този маскарад и да опитват да ги заблуждават?

На позвъняването се отзова Ана. Когато слугинята почука, Роз отвори вратата и рече:

— Ана, кажи на младия Джеймс да донесе вода за банята на Антъни. А в това време ти можеш да смениш чаршафите на леглото.

Прислужницата се поклони на лейди Рандолф и погледна крадешком към младия лорд Лам. Изчерви се, като видя, че е по халат, и за да прикрие смущението си, смънка:

— Бихте ли желали да ви донеса закуска, сър?

— Не, благодаря ти, Ана. Ще закуся долу както обикновено — отвърна Антония, като се надяваше гласът й да звучи така дрезгаво, като гласа на Тони.

— О, сър, толкоз са тревожихме за вас. Слава на Бога, чи сти жив и здрав.

— Благодаря, Ана — отговори тихо девойката.

Момичето се изчерви дори още по-силно. Младият господар за пръв път си спомняше името й. Измъкна се безшумно от стаята, за да потърси Джеймс, а Антония излезе на балкона. За момент всичко заплува пред очите й и тя се облегна на стената. Погледът й несъзнателно се насочи към навеса за лодките, но там нямаше никого. По ирония на съдбата днес морето бе равно като тепсия.

Върна се в стаята на брат си. Джеймс наливаше две ведра гореща вода в малкото корито в ъгъла на спалнята. Преди да вдигне празните кофи, той погледна крадешком към лейди Рандолф и видя, че е заета да приготвя дрехите на младия господар. Използва момента, за да притисне една гвинея в дланта на Тони, и прошепна:

— Туй ви й печалбата, сър. Платено двайсет за едно.

Роз го изпрати до вратата и я заключи след него.

— Засега е добре — отбеляза.

Антония свали халата и застана пред огледалото, за да види пораженията по тялото си. По гърдите и гръдния кош имаше големи сини петна. Бедрото й бе порязано. Трепна, когато докосна драскотините по глезените и лактите. Надяваше се, че водата ще поуспокои разранената й кожа. Това бе последното, което помнеше.

Лейди Розалинд Рандолф никога не се бе чувствала толкова уплашена. Любимата й внучка имаше пневмония. Когато Антония изгуби съзнание и трябваше да бъде пренесена в леглото, тя бе усетила веднага, че температурата й се е повишила. Изми я, а след това в продължение на шест дни и нощи не се отдели от нея; грижеше се за внучка си, държеше здраво ръцете й и й говореше успокоително, когато девойката бълнуваше или се мяташе в леглото.

Господин Бърк бдеше с нея през дългите нощи, за да даде възможност на лейди Рандолф да отдъхне малко.

Роз се молеше както никога досега в живота си.

— Моля те, моля те, Боже, не вземай и двамата! Остави ми поне това дете и няма да те моля за нищо повече.

И Господ, изглежда, отвърна на молбите й, тъй като треската на Антония най-после отслабна и тя започна да спи по-спокойно.

Майор Блънт ги навестяваше всекидневно, но Роз бе прекалено сломена, за да приема посетители. Тя му написа бележка, за да му благодари за онова, което бе сторил, и да го помоли да продължи издирванията, колкото и безнадеждно да изглеждаше положението. Той я уведоми, също в писмена форма, за опасенията си, че „Газет“ бе подочул за трагедията.

Дори Джеръми Блънт не знаеше, че спасилият се не е Антъни, а Антония, но Розалинд реши да изчака, докато може да му обясни лично. Не беше разумно да прави подобни признания писмено.

През седмицата, последвала трагедията, на брега не се появиха никакви други останки като свидетелство за катастрофата. Роз прие факта, че внукът й никога нямаше да се върне. Мъката я бе смазала; даваше си сметка, че е победена. Не й оставаше друго, освен да приеме с достойнство загубата.

С помощта на господин Бърк започна да опакова вещите си. Изпита невероятно облекчение, когато Антония отвори очи и поиска нещо за пиене. Най-после момичето бе в съзнание и треската почти бе преминала. Девойката бе омаломощена, а на бузите й все още се виждаха две ярки петна, но най-лошото бе минало.

Пое чашата от ръката на Антония и я постави близо до леглото. Когато видя, че очите й спокойно се затварят отново, слезе на долния етаж и седна пред елегантното бюро, за да напише писмо. От дни отлагаше неизбежното, но все пак бе неин дълг да информира „Уотсън и Голдман“, че лорд Антъни Лам бе изчезнал в морето и вероятно се бе удавил.

Това бе най-трудното писмо в живота й. Дребната жена избърса търкулналата се сълза и посипа с пясък мокрото мастило. След това изправи гръб и повика Джеймс. Даде му писмото, за да го отнесе до странноприемницата в Стоук, където спираше пощенският дилижанс.

Два часа по-късно, когато Антония се събуди и баба й се увери колко по-добре изглежда, тя хвана ръката й и я уведоми предпазливо, че не е останала никаква надежда Антъни да се върне.

— Колко време е минало? — попита девойката, която все още имаше затруднения с дишането.

— Болна си от седем дни, скъпа.

Момичето остана дълго време съвсем неподвижно. А когато след това погледна към Розалинд и видя колко е измъчена и отслабнала, си даде сметка, че на нея също й се бе струпало доста през последната седмица.

— Благодаря, бабо. Ти ми даде цялата си любов, но и цялата си сила. Сега е мой ред да бъда силна заради теб.

— Скъпа, знам, че това ще те разстрои, но няма как да го избегнем. Ще кажа на Ана да отиде в стаята ти и да опакова вещите ти. Когато се почувстваш достатъчно силна, ще се преместим в малката ми къща.

Антония я изгледа така, сякаш се беше побъркала.

— Няма нужда да се опакова каквото и да било. Лам Хол е нашият дом. Никога няма да го отстъпя на друг!

— Скъпа, времето ни изтече. Нещата ми са приготвени и прибрани в куфари; вече уведомих „Уотсън и Голдман“ за инцидента.

Девойката се изправи рязко и попита:

— Как? Кога?

— Джеймс отнесе писмото към пощенската странноприемница преди около два часа.

Антония отметна завивките и се опита да се изправи.

— Мили Боже, дете, какво правиш? Връщай се веднага в леглото — извика Роз.

— Отивам да взема обратно проклетото писмо. Аз ще бъда Антъни!

— Скъпа, ако продължим с тази измама, ще имаме големи неприятности, когато ни разкрият. Онова, което сторихме, е незаконно. Това е престъпление, да не говорим, че е неетично.

— Тук не съм съгласна с теб, бабо. Може да е престъпление, но според мен ще бъде неетично Бърнард Лам да се сдобие с дома или титлата на Антъни!

Беше се задъхала. Мъчително се опитваше да си поеме въздух. Когато се изправи, стаята се завъртя около нея. Протегна ръка, за да се хване за нещо.

— Аз ще заема мястото на Антъни не само за сега, а за неопределено време.

Лейди Рандолф я видя, че се олюлява, и реши да каже това, което щеше да я успокои или да я убеди да се върне в леглото си.

— Ще изпратя господин Бърк до пощенския хан да опита да върне писмото.

— Не! — отвърна решително внучката й. — Аз съм лорд Лам; това е мое задължение.

Розалинд се страхуваше, че момичето започва да бълнува отново, но изправена пред непоколебимостта й, не каза нищо.

— Ти загуби Антъни, едва не загуби и мен, но няма да загубиш дома си! — заяви твърдо внучката й.

Облече дрехите на брат си и застана пред огледалото.

— Слава Богу, че гърдите ми са малки — засмя се тя. — Не мислех, че ще се чуя да казвам подобно нещо!

Баба й бе измила лицето й с гъба сутринта и сега косите се къдреха около лицето й. Затова младата жена ги среса назад и ги завърза здраво с черна панделка. Взря се в отражението си. Това беше Антъни, само че нещо в него напомняше и за Антония. В крайна сметка реши, че това е Тони, комбинацията от двамата.

Не биваше да губи време в разсъждения за утрешния ден, когато имаше да върши толкова спешно нещо като вземането на писмото. Трябваше да го направи на всяка цена. Вкопчи се в дъбовия парапет, докато слизаше по стълбите.

Каза на Брадшо да оседлае Нептун, тъй като той щеше да бъде по-бърз от Венера. Конярят доведе животното и се канеше да попита младия си господар, дали се чувства по-добре, но щом видя зачервеното му лице, разбра, че още не се бе възстановил напълно. Помогна му да възседне жребеца и поклати глава, когато лорд Лам се понесе с безумна скорост.

Девойката изпита огромно облекчение, когато пристигна в Стоук. Сега, ако късметът беше на нейна страна, пощенският дилижанс все още нямаше да е потеглил за Лондон. Слезе от Нептун, но трябваше да се подпре на него. Не й се наложи да прави усилия да влиза вътре, тъй като в този момент един от конярите я забеляза, докосна шапката си за поздрав и дойде да поеме юздите от ръцете й.

— Добър ден, лорд Лам.

— Добър ден, Тоби. Пощенската кола още не е заминала, нали? — попита тревожно Тони.

— О, да, сър. Най-малко преди пол’вин час. Искахте да пуснете нещо ли?

— Дяволска работа! — изруга Тони.

Трябваше да вземе на всяка цена проклетото писмо!

— Къде е следващата му спирка? — попита.

Конярят се почеса по главата.

— Чакайте да видим. Оттук свива към Рочестър, после Чатам. Но ако не го хванете преди Чатам, значи никога няма да успейте. Наближи ли веднъж Лондон, кочияшът ще развърти камшика и животните му ша затичат като пощръклели. Няма да видите дори прахта след тях!

Тони не чака повече. Заби пети в хълбоците на Нептун, който се спусна в галоп. Взираше се напрегнато да зърне пощенската кола, но колкото повече се отдалечаваше от Стоук, шансовете й ставаха все по-малки.

Някакъв вътрешен глас й пошепна, че ако наистина иска да замести брат си, трябва да действа като него. А той никога не би се отказал. Непрекъснато пришпорваше коня си. И най-после, далече напред, в покрайнините на Рочестър зърна дилижанса.

В началото кочияшът помисли, че това е грабеж, но когато видя, че младежът няма оръжие, забави неохотно и накрая накара запотените животни да спрат.

Тони сигурно щеше да убеди по-лесно самия дявол да й върне писмото, отколкото преносвача. Той се съгласи едва когато му заяви авторитетно:

— Аз съм лорд Антъни Лам, сър, и ще се погрижа да изгубите незабавно мястото си, ако не ми върнете веднага онова, което ми принадлежи. Вече уволних глупавия лакей, който го е пуснал по погрешка. Информацията, която се съдържа в това писмо, е толкова дискредитираща, че най-вероятно ще се озовете в затвора, ако не ми го предадете.

Мъжът се подчини, като ругаеше тихо:

— К’къв ли скапан шанс има човек срещу проклетата аристокрация? Проклети да са всичките.

Когато кочияшът се покачи отново на капрата и удари с камшика конете, Антония си даде сметка на какво дължеше късмета си — на факта, че я бе помислил за мъж, а не за жена. Притисна писмото към гърдите си и слезе от коня. И тогава, усещайки, че няма сили да се прибере, тя седна край пътя и заплака.

Точно тук я откри и господин Бърк. Лейди Рандолф бе наредила на Брадшо да приготви каретата, с която икономът щеше да отиде да я вземе от Стоук. Когато той научи, че се е отправила към Рочестър, накара кочияша да кара колкото се може по-бързо.

Щом я отнесе във файтона, тя го погледна с дълбока благодарност. На бузите й горяха две трескави петна.

— Как щях да се справя без вас, господин Бърк? Ние сте моят рицар в бляскав шлем!

Бърнард Лам прочете малката обява в „Газет“ и му прималя. Препрочете я още два-три пъти с желанието да открие, че се бе объркал. В крайна сметка не му оставаше друг избор, освен да приеме написаното. Преглеждаше вестника вече три седмици. И най-после сега, черно на бяло, виждаше първото доказателство за злополуката. Онова, за което се бе надявал, молил и планирал, се бе случило. Но за него то нямаше смисъл. Боже всемогъщи, ако това, което пишеше тук, бе вярно, значи се бе удавила близначката, а не този, който трябваше.

Младежът стовари юмрук върху масата толкова силно, че единият й крак се счупи. Започна да го рита, докато го направи на парчета — имаше нужда да излее върху нещо яда си. Колкото повече мислеше върху случилото се, толкова по-противоречиви чувства го обхващаха. Замисълът му бе успял и той се поздравяваше за находчивостта си, но същевременно започваше да го обхваща страх. Братовчед му, лорд Антъни, вероятно бе разбрал, че въжетата и кормилото бяха умишлено повредени и ако се започнеше разследване на злополуката, подозренията веднага щяха да паднат върху онзи, който щеше да спечели най-много.

Реши засега да стои по-надалеч. Единият от близнаците бе отстранен. Ако прекалено скоро се случеше нещо лошо и с другия, надали някой щеше да повярва, че е било случайно. Щеше да изчака нужното време със съзнанието, че е способен и да убие, когато се наложи.

Споменът за посещението в Стоук го наведе на приятни мисли. От няколко дена не бе посещавал Анджела. Започна да си подсвирква, докато слагаше новите ръкавици от молескин и вземаше бастуна със сабята.

Анджела Браун все още спеше, когато той отключи и влезе в апартамента й. Театърът не затваряше преди полунощ, а след това тя трябваше да свали сценичния си грим и да подреди всичките костюми, които бе сменяла по време на представлението, така че обикновено се прибираше след един през нощта.

Анджела имаше дяволски късмет, че не бе довела някого със себе си, помисли Бърнард. В противен случай щеше да посреже тук-там пухкавите й бели бедра. Отметна завивките и я боцна лекичко с върха на бастуна. Тя измърмори нещо в знак на протест, после изведнъж се събуди и седна рязко.

— Да гориш в адския огън дано! На какво си играеш?

— Адски огън, а? Подходящо наказание за една убийца, какво ще кажеш?

— За какво, по дяволите, говориш, Бърни?

— Скоро може да се запознаеш лично с дявола, Ангелско лице. — Отново я бодна. — Случило се е сериозно нещастие с платноходката. Единият от близнаците се е удавил.

И той размаха вестника под носа й, но не й го даде, за да прочете съобщението.

Очите й светнаха.

— Не ми казвай, че ти си новият лорд Лам? — извика и скочи от леглото, за да се хвърли в обятията му.

Младежът хвана ръцете й и я събори върху леглото, след това я зашлеви с опакото на дланта си.

— Не, глупава кучка такава! Ти уби близнака, който не трябваше!

Лицето й се изкриви от ужас.

— Момичето? Не бях аз, свиньо, ами ти!

Впери очи в бастуна със сабята, докато той бавно измъкна острието от ножницата му.

И Бърнард започна да си играе с нея. Проби нощницата й, разряза я и докосна студената стомана до вътрешната страна на коленете й.

— Разтвори се за мен, Ангеле.

Дишаше тежко; усещаше, че членът му се бе втвърдил като мрамор. Властта действаше толкова възбуждащо. По-силно от наркотик.

Младата жена разтвори бавно крака, като го наблюдаваше внимателно. Изпита огромно облекчение, когато видя как оставя оръжието си и започва да се съблича. Миг след това извика от ужас, тъй като той отново взе бастуна и се запъти към нея. Членът му стърчеше като копие. Тя разбра, че той си прави гадни шегички с нея, като я кара да се пита кое от двете ще напъха в нея.

Когато острият край се доближи до тялото й, Анджела затвори очи и прехапа устни, за да сподави вика си. Олекна й, щом усети в себе си гладката повърхност на мъжествения му издатък. Когато отвори очи обаче, видя, че той всъщност бе обърнал бастуна и бе вкарал дръжката му в нея.

Внезапно проумя, че онова, което всъщност искаше от нея, бе да я види уплашена, унизена. Не се наложи да преувеличава ужаса, който изпитваше в ръцете на този красив млад садист. Даде нужната за усещането му за мощ храна, като започна да го умолява и да раболепничи.

Когато „Газет“ пристигна в Лам Хол, Тони и Роз се почувстваха обезсърчени. Не искаха Уотсън и Голдман да мислят, че Антония е мъртва, нито пък обществото да разбере; в противен случай не виждаха как девойката ще може да заеме мястото си в него.

Посъветваха се с господин Бърк и в крайна сметка тримата заедно съчиниха приемлива история, която трябваше да бъде изпратена незабавно в „Газет“. Тони написа лично съобщението:

„Лейди Антония Лам бе спасена, след като бе паднала зад борда на своята лодка. Следващите няколко седмици тя ще прекара в Бат, за да се възстанови от преживяното. «Газет» иска да се извини за неприятностите, причинени на семейство Лам, заради погрешната информация, която представи във вчерашния си брой.“

ГЛАВА ЕДИНАЙСЕТА

През дългото пътуване на „Червеният дракон“ Джон Бул и Киринда страдаха от морска болест. Икономът все пак понасяше пътуването много по-леко от младата жена. Тя прекара по-голямата част от него на койката, изпълнена със съжаление, че господарят не я бе оставил да изгори върху погребалната клада на съпруга й.

Адам Савидж навестяваше често кабината й, притеснен от състоянието й. Успокояваше го мисълта, че за нея се грижи Джон Бул и от собствен опит знаеше, че никой не би могъл да свърши тази работа по-добре от него. Когато наближиха Ламанша обаче, развълнуваното море се оказа прекалено и за двама им и изведнъж Савидж се озова в ролята на медицинска сестра.

Младият мъж влезе в кабината на своя камериер, и изрече:

— Цял живот си чакал този момент. Намираме се в Ламанша. Не можеш да не излезеш на палубата, за да приветстваш избраната от теб земя, Джон Бул?

Джон Бул изпъшка тихо.

— Както се чувствам, нищо чудно да се наложи да ме пренесете и дори да ме положите в английската земя.

— Хапни малко сухар и пийни от това вино — даде нареждания Савидж, докато събираше изцапаните чаршафи. И побърза да добави, преди икономът да успее да се противопостави срещу пиенето на алкохол. — Киринда прояви достатъчно смелост и здрав разум, за да си пийне от виното и това веднага й помогна.

Джон Бул не можеше да се посрами, като позволи на Киринда да бъде по-добър моряк от него самия. Трябваше да стъпи без чужда помощ на английска земя, дори това да бе последното, което щеше да направи в живота си.

Мракът бе започнал да се спуска, когато „Червеният дракон“ пусна котва в пристанището в Лондон. Адам най-после отново щеше да стъпи на родна земя. Бяха изминали дванайсет години, откакто бе отплавал от същите тези докове, но водата край кораба изглеждаше и миришеше по същия начин.

Щом спуснаха мостчето, той премина пръв по него. Трябваше да наеме карета, която да го отведе до някой лондонски хотел, макар да изгаряше от желание да се разходи по улиците на познатия стар град. Обаче не се поддаде на изкушението. Някога бе заминал само с дрехите на гърба си. Положението му сега бе коренно различно. Богатството носеше със себе си задължения и отговорности.

Савидж нае карета и каза на кочияша да изчака край „Червения дракон“. Когато се качи отново на борда, отвори сандъка с оръжието и даде пистолети на капитана и двамата му помощници.

— Утре ще наема складове. Искам непрекъсната въоръжена охрана на товара, докато не дойда лично да го прибера.

Вече бе приготвил куфара си. Взе го и го понесе със себе си, като пътьом почука на вратите на двамата си слуги.

— Джон Бул, каретата ни чака.

Тамилът отвори вратата на своята кабина и излезе с възможно най-достоен и сериозен вид. Беше облечен в безупречно бели дрехи и не бе пропуснал да сложи огромния си рубин на кървавочервения тюрбан. От другата страна на палубата Киринда също се движеше така, сякаш бе изпаднала в транс. Слезе по стълбата, като стъпваше съвсем предпазливо, сякаш се страхуваше да не падне. В едната си ръка носеше клетката с Рупи, а в другата — платнен куфар с дрехите си.

— Дай ми птицата — рече Джон Бул.

Младата жена остави много предпазливо куфара си на земята, сложи ръка зад главата си с вирнати нагоре пръсти като щръкнала качулка на папагал и изграчи. И тогава, за смайване на Адам Савидж, двамата му слуги започнаха да се заливат от смях. Докато местеше невярващо поглед от единия към другия, Джон Бул се обади:

— Превъзходителство… вижте как се е развеселила.

След което хлъцна.

„Боже всемогъщи — помисли си Адам, — и двамата са пияни като дякони.“ Триото, което влезе същата тази нощ в хотел „Савоя“, изглеждаше твърде любопитно и персоналът, който беше известен с безупречното си, дискретно обслужване, въпреки усилията си не откъсваше поглед от тях.

Скоро разбраха, че новодошлите са някакъв пристигнал от Индия богаташ и двамата му слуги. И макар силният, едър мъж със спускаща се на къдрици върху раменете черна коса и кожа с цвета на тиково дърво да се подписа като Савидж, те тайно се усъмниха, че е от бялата раса. Нарекоха го индийския Савидж, т. е. дивак, и съмненията им относно богатствата му изчезнаха, когато нае три съседни апартамента. А служителят на рецепцията, който го запита за колко време ги наема, беше смразен с леденосините очи и отговора:

— Временно.

Това не им говореше нищо и същевременно казваше всичко, което им бе нужно да знаят.

Човекът с червения тюрбан затвори очи, произнасяйки наум молитва, а екзотичната птица, която носеше, избра една от прекрасните думи от английския език и изграчи:

— Содомит!

Жената с красивото сари и английски обувки за разходка изглеждаше така, сякаш бе доведена право от някой езически храм. Смехът й се разнесе из фоайето на хотела като сребърен звън.

Джон Бул отвори всички врати в апартаментите, тъй като заради тежките английски мебели стаите изглеждаха малки и претъпкани; неприятен контраст след просторната лека къща с многобройни веранди в „Скокът на леопарда“. Адам Савидж седна зад бюрото, за да състави списък на информацията, която искаше да получи от портиера. Икономът извади дрехите на своя господар и ги окачи в гардероба, като клатеше глава, задето бе взел само един от петнайсетината куфара, натоварени на борда на „Червеният дракон“.

Всичко вървеше добре до появата на камериерката. Джон Бул пое върху себе си задължението да контактува с нея. Тя носеше големи кърпи и три порцеланови нощни гърнета. Когато се опита да му ги подаде, той я погледна така, сякаш се бе побъркала.

— Те са непоносими — заяви твърдо той.

Слугинята го измери с поглед, разбра, че този човек щеше да й създава неприятности, и попита предизвикателно:

— К’во искате да кажити с „непоносими“?

— Прекалено са големи. Когато се напълнят, няма да могат да се вдигнат… следователно са непоносими.

Камериерката завъртя очи.

— Онова, което побира много, ще побере и малко.

— Отказваме да пием от толкова големи чаши. Донесете по-малки.

— Чаши ли? — изсмя се момичето. — К’ъв глупак само. Туй са нощни гърнета!

— Нощни гърнета? — повтори объркано той.

— Нали знайти… гърне за пикане, пикалник!

Птицата посрещна с ентусиазъм новата дума.

— Пикалник! Пикалник!

Икономът бе сразен. Не от факта, че обсъждаше подобни теми с една слугиня, а задето господарят му трябваше да се отдаде на подобна нецивилизована практика.

— Няма ли баня? Ами биде? Какъв примитивизъм!

— А, май си прайти майтап с мен? Няк’къв си чуждестранен езичник ша ми казва, чи сми примитивни!

Савидж чу разправията и дойде да види какво става.

— Някакъв проблем ли има? — попита авторитетно той.

Камериерката отстъпи уплашено при вида на високия мъж с мургаво лице и мрачно изражение. Адам бе свикнал с отвращението, което предизвикваше белегът му, и се бе научил да не обръща внимание на подобни реакции.

— Жената ме обвинява, че съм я пипал по крака[2] — заяви Джон Бул.

— Аз ли? Нивгъж! — отрече камериерката.

— Да, ваше превъзходителство. Информирах я, че чашите са непоносими. После пък научи Рупи да казва „пикалник“, а след това заяви, че съм се опитвал да я дръпна за крака.

Младият мъж пое гърнетата от ръцете на момичето и рече:

— Дребно недоразумение. Лека нощ.

Когато затвори вратата, Джон Бул попита:

— Защо я пуснахте да си върви? Няма ли тя да ви вее с ветрилото?

— Не, Джон Бул, тук не се употребяват такива неща. В Англия нямаме нужда от разхлаждане, а от затопляне. Очаквам портиера. Само го покани вътре, след това отнеси Рупи в друга стая и помогни на Киринда да се приготви за спане. Ще поръчам вечеря, ако проявиш търпение.

— Ах, ваше превъзходителство, сега, след като вече сме в Англия, виждам, че ще трябва да проявявам огромно търпение към по-низшите класи.

— Точно така, Джон Бул. И другите също ще трябва да го правят.

Облечена в дрехите на Антъни, Антония се опитваше да чете. Разказът обаче не успя да задържи вниманието й и мислите й се зареяха в друга посока. Въпреки всичките й молитви и споразумения с Бог, от брат й все още нямаше вест.

Чувстваше се много самотна без неговото присъствие в Лам Хол. Но бе твърдо решена да заеме мястото му. Предпочиташе да умре, но да не допусне Бърнард Лам да им отнеме прекрасното имение.

Денят беше чудесен. Искаше й се да излезе, но вместо това въздъхна и опита за пореден път да се съсредоточи върху книгата. Внезапно я захвърли на пода. Да върви по дяволите! Някой ден все пак трябваше да се покаже навън.

Щом беше облечена за езда, точно това и щеше да направи. Щеше да посети дадените под аренда ферми, за да види дали не се нуждаят от нещо. В такива случаи Тони слагаше перука и колосано шалче. Девойката пусна няколко сребърни монети в джоба си и взе камшика за езда на брат си. А в конюшнята се запъти към Венера, но в последния момент се сети да каже на Брадшо да оседлае Нептун.

— Той има нужда от движение, милорд — рече одобрително конярят. — Тъкмо ша опитате и новия хамут, който купихте от Рочестър.

Старата хрътка се приближи и я приветства, като размаха опашка. Антония понечи да я нарече „сладуранчо“, но си спомни за своето ново положение.

— Здравей, грозен стар звяр. Все още ли подтичваш към всичко, което се изпречи пред очите ти?

На кучето очевидно обидите му се нравеха много повече от нежностите и младата жена реши да има предвид това за в бъдеще. След това препусна в галоп към първата ферма, където Хари Симпсън и синът му косяха сено. Пое си дълбоко въздух, за да събере сили и слезе нехайно от коня.

— Здравей, Хари, реколтата изглежда добра.

Червендалестият мъж в първия миг сякаш изгуби ума и дума и едва след малко успя да произнесе:

— Милорд, толкова съжаляваме за сестра ви.

Антония прехапа устна и кимна.

— Минавам насам, за да видя имате ли нужда от нещо.

— Не се притеснявайте за нас, сър, и без това си имате достатъчно неприятности.

Синът му обаче погледна предизвикателно и рече:

— Покривът капе.

Лицето на баща му стана още по-червено.

— Ще го закърпим отново, щом приберем сеното.

Тони погледна към чифлика.

— Покривът трябва да бъде препокрит отново, Хари. Ще се погрижа за това още днес. Трябваше да ми кажеш — заяви укорително.

Хари се почеса по главата, объркан от непостоянството на благородниците. Когато бе подхванал темата за течащия покрив преди, младият лорд Лам му бе казал да го закърпи.

В следващата ферма Тони се оказа обект на внимание от страна на дъщерите на арендатора й. Въпреки че и двете бяха по-млади от нея самата, те бяха доста съобразителни. Уплаши се. Беше разговаряла често с Мери и Лизи и им беше давала дрехите си, когато й станеха малки. Само да отвореше уста и щяха да я познаят. Мери я изгледа предизвикателно, сякаш имаха някаква обща тайна. Антония си помисли: „Открили са!“ Думите на момичето обаче й доставиха огромно облекчение.

— Тъз’ вечер ша ви чакам край краварника, милорд, ако искате.

Тони бе като поразена от гръм. Мери я канеше на среща. Лизи се държеше също така свойски.

— Сестра ви вече нема да са нуждай от модерните си дрехи. Ша ни ги дадете ли?

„Какво неприятно, алчно създание“ — помисли си Антония и попита:

— Къде е баща ви?

— В краварника… каза да ни ходим там, докато кравата ни са отели.

Девойката слезе от гърба на Нептун.

— Наглеждайте коня ми — нареди тя и се отправи към краварника.

— Как сти? — попита Джо Брадли. — Можити ли да ми помогнити, милорд?

Тони се стресна, но съзнаваше, че не трябва да отстъпи ужасена при вида на отелващата се крава.

— Тъз крава е много проклета. Рита кат’ катър. Ако само я хванити за задния крак и го дръпнити встрани.

На връщане усети, че настроението й се оправя. Поне веднъж бе свършила нещо полезно. Беше смаяна от факта, че всички я възприемат като Антъни. Малко по-свободно поведение и груб език и другите решаваха, че е мъж.

Докато изкачваше стълбите, за да отиде да се преоблече, се натъкна на господин Бърк.

— Току-що помогнах при отелването на една крава — заяви гордо тя.

— Много добре, милорд.

— О, между другото, имаш ли представа какво означаваше гвинеята, която ми даде Джеймс, и думите му, че това е моята печалба?

— Баща му води сметките на хиподрума. Антъни залага на конни състезания.

— Шокирана съм от подобно пилеене на пари! — възкликна девойката.

— Типични женски приказки — смъмри я икономът.

— О! В такъв случай дай гвинеята на Джеймс и му кажи, че искам да заложи пак на нещо, печалбата от което е двайсет към едно.

— Ето това се иска от теб.

Той намигна, без да обръща внимание на вонята, която се носеше от младата му господарка.

Докато сваляше ботушите си, Тони се запита каква ли щеше да бъде реакцията на Адам Савидж, когато адвокатите му представеха сметките за поправките на фермите. После повдигна рамене. Тревогите за всяка дреболия определено бяха женска черта. Трябваше да се отърве от нея.

ГЛАВА ДВАНАЙСЕТА

Първата среща на Адам Савидж бе с адвокатите Уотсън и Голдман. Бе му ги препоръчал приятелят му Ръсел Лам. Когато се запозна лично с двамата съдружници, оцени качествата им и реши да им стане клиент.

— Първото, което искам, е създаването на банков депозит — заяви той. — Винаги съм използвал компанията „Лойд“ за презокеанските си сделки, но ако успеете да ми осигурите по-добър процент в банка „Баркли“, ще оставя всичко във ваши ръце. Най-добре е да се срещнем след няколко часа, за да мога да доставя сандъците със злато.

Уотсън с големи усилия се удържа да не погледне към Голдман.

— Златото ви в сандъци ли е? — попита той.

— Да. В дванайсет на брой, за да бъда точен — отвърна Савидж.

— Колко злато приблизително има във всеки? — осведоми се учтиво Уотсън.

— Приблизително двеста хиляди рупии.

На Уотсън му бяха нужни няколко секунди, докато пресметне. На съдружника му — още по-малко. Та Савидж носеше два милиона и половина лири в злато! Този път партньорите го изгледаха със страхопочитание. Запазиха изпълнен с благоговение миг на мълчание в чест на най-богатия си клиент, преди да се захванат отново на работа.

— Ето един списък. Бихте ли казали на вашия писар да ми намери някои адреси? Имам нужда от компетентен секретар, от превоз и тъй като хората ме зяпат непрекъснато, мисля, че ми е необходим един добър шивач.

Господин Голдман пое списъка и поговори насаме с писаря, като го инструктира да се свърже с най-доброто, което се предлага.

— Уилям Уайът ми строи къща в Грейвзенд. Отворих влогове, от които да може да тегли, но предполагам, че отдавна вече ги е изчерпал. Ще ви изпратя всички сметки, за да ги прегледате. Най-належащата ми нужда в момента е намирането на къща в Лондон. Трябва ми още днес, но ви оставям време до утре. А дотогава, господа, съм отседнал в хотел „Савоя“.

— Господин Савидж, виждам, че сте прям, практичен човек — обади се Голдман. — Купуването на къща днес е почти невъзможно. Може би ще успеем да наемем нещо подходящо, ако ни дадете няколко дни.

— Приятелят ми Ръсел Лам ме увери, че сте изключително услужливи — отбеляза Адам.

Господин Уотсън искаше да засегне темата за настойничеството на близнаците Лам и реши, че моментът е подходящ.

— Градската къща на покойния лорд Лам се намира на Кързън Стрийт. След като сте натоварен с делата на семейството, защо да не се възползвате от дома му? Тя е обзаведена и в нея непрекъснато има прислуга. Това ще ни даде достатъчно време да ви намерим къща в някой от подобните на този аристократични квартали.

— Предложението ви е напълно целесъобразно. Все още не съм имал удоволствието да се запозная с моите повереници.

— Те са съвсем млади — заговори поверително Уотсън. — Тъй като са живели винаги в провинцията, са доста наивни и лишени от светско лустро за разлика от лондонските си връстници. Мога да ви уверя, че младежите в наши дни са направо скандални. За тези години, в които не сте били тук, нравите и моралът са в упадък, но лорд Антъни Лам няма да ви създава проблеми. Той е приятен, послушен млад човек.

Адам Савидж го изгледа странно.

— Защо ми се струва, че има още нещо, което не ми казвате?

Господин Уотсън се изкашля.

— Ами, сър, става въпрос за лейди Антония. Тя дойде да ни види след смъртта на баща си и поиска да разбере с какви пари разполага. Когато я уверих, че сумата от зестрата й е под контрол, тя поиска да знае дали може да я използва, за да живее от нея. Информирах я, че вие управлявате финансите й. Страхувам се, че си излезе раздразнена, и оттогава й стана навик да купува каквото й се прииска и да изпраща сметките тук.

— Дайте да ги видя — нареди Савидж.

Прегледа ги набързо: повечето бяха за рокли, фусти, пелерини и разни други женски украшения, на обща стойност под сто лири. Две от сумите бяха изразходвани за поправка на дадените под аренда чифлици в Стоук.

— Уредете ги от моята сметка. Доколкото знам, Антъни получава издръжката си на тримесечие. Тя е толкова малка, че не знам как се справя. Най-добре е да я удвоите. Ще посетя Стоук веднага, след като привърша с най-належащите си дела. — Той се изправи. — Е, господа, пожелавам ви приятен ден. Можете да ме намерите в къщата на Кързън Стрийт.

Господин Голдман подаде списъка с адреси на новия си клиент и се ръкува решително с него. Тъй като „Темпл бар“ не беше далеч от „Савоя“, Адам бе дошъл пеш, но сега се огледа да наеме стол-носилка. Почти веднага обаче си даде сметка, че дългите му крака щяха да го пренесат по-бързо из многолюдните улици.

Мислите му се насочиха към близнаците. Момичето явно беше същото като майка си. Всъщност като което и да е друго същество от женски пол, когато ставаше дума за пари. Затова пък момчето, изглежда, бе приятно и нямаше да му създава неприятности. Надяваше се бързо да се сприятелят.

Когато се върна в хотела, Савидж написа няколко реда до лорд Лам, за да го уведоми, че се е върнал в Англия и иска разрешението му да използва градската къща в квартал „Мейфеър“, докато си купи собствена. Това бе просто една любезна формалност; щеше да се е пренесъл на Кързън Стрийт много преди писмото да пристигне в Стоук. В заключение информира своя повереник, че ще посети Лам Хол идната седмица.

Фентън, икономът на въпросната къща, го приветства вдървено и официално и омекна малко, когато разбра, че гостът е приятел и съсед на неговата господарка и покойния му господар от Цейлон. Фентън винаги се питаше как би реагирал при дадена ситуация господин Бърк и се опитваше да действа според това. Градската къща имаше готвачка-домакиня на име госпожа Хог и млада слугиня, коренячка лондончанка, която се казваше Дора. И двете не откъсваха очи от странните чужденци.

— Божке, видя ли лицата им?

Готвачката присви неодобрително устни и промърмори:

— Езичници! Мразя ги!

Дора, която не бе лишена от привлекателност, но бе и доста безочлива, се взираше завистливо в мургавото момиче с екзотична рокля. Фентън заведе господин Савидж в господарската спалня, но не знаеше какво да прави с другите двама. От погледа му не убягнаха безупречната белота на дрехата и тюрбанът с рубин на Джон Бул и той реши, че това може би е някакъв дошъл да погостува принц, а дамата — негова съпруга, наложница или каквито там бяха жените за индийските принцове. За по-сигурно ги отведе в отделни стаи и изпита облекчение, когато господин Савидж, очевидно доволен, постави една гвинея в дланта му.

— Днес ще пристигнат куфари и багаж от кораба ми. Джон Бул ще се погрижи за тях. — Адам реши да поговори насаме със слугите, за да улесни живота на Джон Бул и на Киринда, които, бе сигурен в това, отначало щяха да се чувстват като риба на сухо. — Ще сляза долу да се срещна с персонала.

След това взе клетката с Рупи и икономът го поведе надолу.

Младият мъж влезе в кухнята и се представи:

— Слугите, които водя от Цейлон, несъмнено ще ви изглеждат странни. Мъжът е свикнал да ръководи многобройна прислуга и може да ви се стори властен. Моля всички ви да положите усилия и да бъдете по-услужливи, а ако се появят някакви затруднения, обърнете се без колебание към мен.

Госпожа Хог го погледна с разбиране. Можеше да разпознае властния мъж още щом го видеше, но не обичаше да раболепничи пред чужденци.

— Затруднения ли, сър?

— Може би преувеличавам и виждам неприятности там, където ги няма — отвърна любезно той. — Единствената, област, където ще има действително трудности, е храната.

Готвачката присви устни. Никой досега не се бе осмелявал да й намира кусури в това отношение.

— Храната в Цейлон е силно подправена; освен това консумираме много плодове и зеленчуци. Ще го приема като благоволение от ваша страна, ако вземате моя слуга, когато пазарувате, и му позволите да разполага с кухнята, за да приготвя националните си ястия.

Госпожа Хог щеше да откаже, ако се осмеляваше.

— Аз ще отсъствам по работа през по-голямата част от деня. Благодаря ви за съдействието.

След излизането му настъпи напрегнато мълчание. И изведнъж се разприказваха едновременно и тримата. Фентън, който се чувстваше доста глупаво, задето бе помислил за принц някакъв си лакей, рече:

— Е, аз от моя страна ще оставя всичко на неговите слуги.

— Няма да търпя никаква намеса в кухнята — заяви готвачката. — Мразя чужденците!

Дора, която бе дала свобода на въображението си, каза:

— Той наистина е богат. И бас държа, че тя е от неговия харем!

Внезапно изскърца някакъв странен глас:

— Содом и Гомор!

Госпожа Хог се затича към вестибюла, за да разбере кой богохулства.

— К’во беше туй? — обърна се към Дора тя.

— Тяхната птица.

— Мразя птиците. Е, мястото на таз’ със срамотния й език не е тук. Ще я занеса в мазето!

Новите обитатели запалиха любопитството на младата прислужница. Под предлог, че бърше праха, тя се качи на горния етаж и започна да подслушва край една от вратите и да наднича през ключалката. Джон Бул избра точно този момент, за да я отвори. При вида на коленичилото момиче той се учуди от този обичай.

— Молиш ли се? — попита тамилецът.

— Да надничам ли?[3] — изрече Дора.

— Не съм те обвинил, че шпионираш, макар сега да виждам, че точно това е било намерението ти.

— Не съм надничала — отрече момичето.

— Сега към надничането прибавяш и лъжа. Защо си се вторачила в главата ми?

Слугинята подсмръкна и реши, че е най-добре да атакува.

— Защо носиш туй около главата си?

Джон Бул се чудеше как да обясни това на момичето, жена, което очевидно принадлежеше към по-низшите касти.

— Това е моята униформа. Нося я поради същата причина, поради която ти ходиш с този парцал на главата.

— Парцал ли? — възкликна Дора, дълбоко обидена. Това бе една от най-хубавите й шапки. — Шапките ми не са парцали. Таз е ленена и имам дори една дантелена.

— Въшки ли?[4] — погледна я ужасен той. — Ти имаш въшки?

Това обясняваше защо покрива главата си с ужасната шапка.

— Имам — потвърди гордо Дора.

— Не се приближавай! Ти си нечиста!

— Нечиста! — изпищя младата жена.

— Уволнена си! Къш, къш!

— Не мойш да ма уволняваш… дойде едва днес!

— Не съм дошъл в Англия, за да умирам, а да живея! — След това слезе към кухнята и спря пред закръглената готвачка. — Позволете да ви се представя. Аз съм Джон Бул.

— Ако ти си Джон Бул, тогаз аз съм Савската кралица — заяви тя.

— Савска ли? Значи тогава вие не сте жената-прасе?[5] — попита леко объркан той.

Дора се изкиска, а лицето на готвачката стана пурпурночервено.

— Жена-прасе ли? Ти с името ми ли се подиграваш? — попита тя.

— Не, не, мадам. Уверявам ви, че съм напълно сериозен.

— За теб съм госпожа Хог. И искам уважение в кухнята си. Мразя да ми се месят.

— Нямам намерение да се смесвам с вас, мадам, нито пък с момичето с въшките. Дойдох за парченце плод за скореца на господаря. Къде е птицата?

— Мразя я! — заяви готвачката.

Джон Бул пребледня леко.

— Изядохте ли я?[6] — попита невярващо той. — Господарят я обичаше.

— Е, мразя я. Отиде си долу и там си остана!

— Нямам думи — промълви тамилът.

— Мозък, искаш да кажеш.

— Бих могъл да кажа нещо гадно, но ще се въздържа! — заяви той и напусна кухнята.

Преди да тръгне, Савидж получи съобщение от господин Уотсън. Той го уведомяваше за някаква къща, която би могла да го задоволи. Преди да се отбие при своите адвокати обаче, реши да посети препоръчания от тях шивач от „Савил Роу“. Чувстваше се леко смутен, когато пристъпи прага на посещаваното само от представители на най-висшето общество ателие. Никога досега не бе влизал на подобно място. В младостта си неизменно бе доизносвал нечии дрехи, а в Цейлон бе викал шивач на кораба или в плантацията.

Всички, които работеха в известното шивашко ателие, бяха абсолютни сноби и се отнасяха с презрение към клиентите, които не принадлежаха към висшето общество. В мига, в който разбраха обаче, че парите не са проблем за новия им клиент, те станаха много любезни. Дадоха му да разбере, че при тях се облича Уелският принц и че ще превърнат Адам Савидж в несравним джентълмен. Именно тогава разбраха, че индийският Савидж притежава собствено мнение и упоритост.

Когато си тръгна, всички клатиха дълго глави. Бяха направили невъзможното, за да му обяснят, че да бъдеш модерно облечен в тези дни, няма нищо общо с това да бъдеш облечен с вкус и че модата се бе превърнала в битка между елегантността и външната, често претрупана ефектност.

Савидж се обади на адвокатите си и те му казаха за къщата, която се намираше недалеч от градския дом на семейство Лам.

— Предпочитам да бъде в центъра на града. Така ще ми бъде много по-удобно да ръководя бизнеса си. Имам предвид някъде близо до банките и Ийст Индия Къмпани на Ледънхол Стрийт.

И Уотсън, и Голдман се ужасиха. Висшето общество не живееше в този квартал. Човек с неговото положение трябваше да си купи къща в „Мейфеър“, защото ще го преценяват и според адреса, независимо дали този факт му се харесва или не.

Адам се съгласи да огледа къщата на Халф-мун Стрийт и веднага след това се зае с избора на екипаж. Спря се на карета, която да го превозва бързо от Лондон до Грейвзенд и два дорести коня, за да я теглят. Не устоя на изкушението да се сдобие и с един лек файтон.

С все така неизтощима енергия се отправи към Ледънхол Стрийт, където се намираше главното седалище на Ийст Индия Къмпани. С нея го свързваше не само това, че бе дал под наем на компанията „Скокът на леопарда“, а и фактът, че притежаваше внушителен брой акции в нея. Най-голямото помещение тук наричаха „съдебната зала“. Савидж научи, че следващата седмица в нея щеше да се проведе събрание на акционерите, и си отбеляза, че трябва да намери начин да присъства на него.

Обърна се, когато чу зад себе си приятелски глас:

— Виждам, че сте се завърнали наскоро от Индия. Нужен ми е съвет във връзка с моите инвестиции, а в замяна аз мога да ви бъда полезен с Лондон. Той вероятно се е променил доста, откакто сте го напуснали.

Ръкува се с някакъв мъж приблизително на неговата възраст.

— Адам Савидж, завърнал се тази седмица от Цейлон.

— О, къде съм чувал това име?

Непознатият се представи като Кавендиш, но когато минаващият покрай тях човек кимна и промърмори „Девъншир“, Адам разбра, че доста си приличат. И двамата бяха решителни, добри бизнесмени и умееха да печелят повече, отколкото им бе нужно.

При тази кратка среща засегнаха доста теми, в това число и политиката.

— Имаме нужда от хора като вас в парламента — заяви Девъншир.

— Не съм негов член.

— Някой и друг подкуп от презрените лири ще ви осигури място в Долната камара — осведоми го херцогът.

— Следващата седмица организираме вечеря в Девъншир Хаус. Ще кажа на Джорджина да ви включи в списъка на гостите. Половината от присъстващите ще бъдат приятели на моята съпруга и на Уелския принц, но ви уверявам, че съм поканил и някои интелигентни личности. Джеймс Уайът, архитектът, и Поуп, писателя-философ. Бих могъл да поканя и Уорън Хейстингс, бившия губернатор на Индия, ако искате.

— Вече познавам двама от въпросните господа. Уайът направи проекта за новия ми дом в Грейвзенд, който още дори не съм видял.

— Точно от него съм чувал името ви, разбира се! — възкликна доволно Девъншир.

— За мен ще бъде удоволствие да ви гостувам — съгласи се Адам. — Дотогава вече ще притежавам по-цивилизовано облекло.

Младият мъж се завърна в къщата на Кързън Стрийт едва за вечеря. На горния етаж Джон Бул и Киринда го посрещнаха с нещастни физиономии. Бяха сменили чаршафите му, но се срамуваха, че господарят им ще трябва да се измие с водата в една кана.

— Какво е станало? — обърна се към своя иконом той.

— Трябва да ви кажа две ужасни неща, които ще ви притеснят много, ваше превъзходителство. Младата слугиня има въшки. Няма да пускам Киринда да слиза долу от страх да не се зарази.

— Как го откри, Джон Бул?

— Тя сама ми го каза. Обясни, че точно заради това си покривала главата с онова отвратително боне.

Савидж реши, че тамилът отново бе объркал нещо, и попита спокойно:

— А кое е другото, което ще ме притесни?

— Жената-свиня е изяла Рупи!

Адам прехапа устни, за да не се разсмее. Макар госпожа Хог действително да изглеждаше доста лакома, той се съмняваше силно, че мършавият скорец би могъл да възбуди апетита й.

— Доколкото разбирам, не си се сработил добре с персонала — рече сухо той. После се обърна към Киринда. — Яла ли си изобщо днес?

Младата жена сведе ресници над светлите си очи и поклати глава.

Савидж знаеше, че няма абсолютно никакъв смисъл да порицава Джон Бул. Упоритият тамил би предпочел да гладува цял месец, но не и да загуби достойнството си и нямаше да се погрижи изобщо за бедната Киринда.

— В такъв случай слизаме ли на вечеря?

— Независимо дали сме в Англия или Цейлон, за нас е недопустимо да се храним заедно, господарю.

— След като настояваш, че съм ви господар, трябва да се подчиняваш на заповедите ми, а аз нареждам да слезем долу да вечеряме, Джон Бул.

— Да, ваше превъзходителство — отвърна той.

В трапезарията Савидж се обърна към Фентън:

— Бихте ли уведомили госпожа Хог, че за вечеря сме трима?

Държа стола на Киринда, докато тя седне.

Готвачката се засуети и едва не изтърва купата със супа, когато видя, че ще трябва да сервира на слугите на Савидж. Стиснатите й устни показваха недоволството й.

— Госпожа Хог — любезно изрече Адам. — Искам да се извиня, че оставих скореца си във вестибюла. Нямах представа, че ще възразите срещу това. Моля ви, ако обичате, преместете го в моята стая.

— Да, сър — отговори тя.

— Освен това, госпожо Хог — продължи със същия благ тон той, — приемете моите най-искрени извинения, ако Джон Бул се е обърнал към вас като към жената-свиня. Той не е искал да ви обиди, уверявам ви. Просто се е объркал, нали разбирате, езикови проблеми.

— Извинението се приема.

Готвачката вирна нос и хвърли укорителен поглед към прислугата.

Следващите думи на Савидж буквално я попариха.

— Сега е ваш ред.

Когато погледна към леденосините му очи, по гърба й полазиха тръпки.

— Мой ред ли? — повтори недоумяващо тя.

— Да, ваш ред. Ще се извините за срамното си поведение към този мъж и тази жена. Оставили сте ги цял ден гладни и жадни само защото цветът на кожата им не е като вашия.

Лицето на госпожа Хог се покри с яркочервени петна.

— Извинявам се — промърмори, тъй като нямаше друг избор.

Гласът на Адам отново прозвуча любезно, но погледът на сините му очи остана леденостуден.

— Госпожо Хог, ако миризмата, която се носи от кухнята ви, е от ряпа, предлагам да я запазите за себе си и да ни сервирате нещо по-апетитно.

Готвачката изчезна в своето светилище и не се появи повече. След малко оттам се показа Дора, за да им сервира. На главата си носеше дантелено боне. Очите на Адам Савидж светнаха развеселено.

— Много е хубаво — измърмори той и забеляза удоволствието й.

ГЛАВА ТРИНАЙСЕТА

С неоценимата помощ на господата Уотсън и Голдман златото на Савидж бе внесено в банката, бе нает секретар на име Слоун и направено предложение за покупката на градската къща на Халф-мун Стрийт.

С пощата пристигна и обещаната покана за вечерята в Девъншир Хаус, а също и отговор от Стоук. Савидж отвори плика и се вгледа в красивия почерк на лорд Лам.

Скъпи господин Савидж,

Благодаря, че ме уведомихте за пристигането си в Англия. Добре дошли сте в дома ми на Кързън Стрийт толкова дълго, колкото ви е нужно. Със съжаление ви уведомявам, че Лам Хол е в траур и засега не приемаме посетители. Ако се наложи да се свържете с мен, можете да го направите чрез адвокатите Уотсън и Голдман.

Антъни Лам

Савидж предполагаше, че децата на Ръсел ще бъдат в траур заради смъртта на баща си, но от нея бяха минали вече няколко месеца и нямаше уважителна причина да отказват да го приемат в Лам Хол. Лаконичното писмо показваше красноречиво, че неговите повереници желаят да го държат по-далеч от себе си. Какво бяха намислили? Всъщност резултатът щеше да бъде точно обратният — това известие щеше да го накара да отскочи до Стоук по-скоро, отколкото бе възнамерявал.

— Трябва да тръгна незабавно от Лондон — обърна се към Джон Бул той — и ще отсъствам в продължение на няколко дни. Знам, че не ви се иска да седите тук без мен, така че не остава друго, освен да ви отведа до къщата в Грейвзенд. Имах намерение да те оставя да избереш прислугата за Идънуд, но сега няма време за това. Къщата не е мебелирана — продължи да обяснява Адам — и без никакъв персонал, но вие може би ще се справите за няколко дни.

Икономът отговори:

— Пристигнем ли веднъж, ваше превъзходителство, тя вече няма да бъде без прислуга. А една рогозка върху пода ще ни бъде напълно достатъчна.

Савидж знаеше, че Джон Бул действително мисли това, което казва.

— Не смятам, че ще се наложи да живеем при такива спартански условия, но все пак ти благодаря.

Адам реши да кара собствения си екипаж с дорестите коне. Киринда се разположи вътре с по-голямата част от багажа, а Джон Бул яздеше единия от арабските жребци, които бяха докарали с тях от Цейлон. Джефри Слоун — секретарят на Адам, седеше до работодателя си и се възхищаваше от майсторството, с което той се справяше с конете. Освен това си записваше инструкциите му.

— Никога не съм виждал къщата, само съм си я представял — обясняваше Савидж, — така че, ако още не става за живеене, ще отседнем в някой хан.

Когато наближиха Идънуд, Адам изпита странното усещане, че се прибира у дома. Щом излязоха от дъбова горичка, великолепната къща се изправи пред тях в цялото си величие. Надминаваше всичките му мечти. Спря конете пред конюшнята и тръгна по алеята, която водеше към главния вход. Имаше нужда да бъде сам, докато оглежда за пръв път бъдещия си дом.

Уайът бе истински майстор, гений. Купуването на мебели за Идънуд щеше да му отнеме доста време, тъй като искаше да избере сам всичко така, че да подчертае красотата на къщата. Искаше му се да остане по-дълго тук, да огледа добре всичко, но задълженията го зовяха. Трябваше да отиде до Стоук, за да се срещне с близнаците, за които бе започнал да мисли като за свои деца. А мисълта, че вече има Идънуд, в който може да се завърне, го правеше щастлив.

Остави хората си, възседна арабския жребец и се отправи към Стоук. Порази го усамотеността на Лам Хол. Това бе прекрасна уютна провинциална къща с имение и две давани под аренда ферми. Самият Стоук бе само едно село. Къщата се намираше до устието на Медуей, точно там, където тя се вливаше в морето. „Чудесно място да отгледаш децата си, но доста изолирано от света за младеж на възрастта на Антъни Лам“ — помисли си Савидж.

Антония видя през прозореца мургавия, силен мъж, възседнал черен кон. Веднага разбра кой е той. Обзе я паника.

— Роз! Той е тук! — извика, вземайки стъпалата по две в стремежа си да избяга по-бързо. — Освободи ме от него!

Щом се озова в стаята на брат си, тя се отпусна в един стол край прозореца, откъдето можеше да види тръгването на нежелания посетител. Взе книгата си, но след малко я остави, тъй като не бе способна да чете.

— О, Боже, Тони, защо трябваше да ме оставяш да се изправям сама срещу него? — прошепна тя.

От изчезването на брат й бяха изминали почти два месеца. Девойката предпочиташе винаги да мисли за него като за изчезнал, а не като за мъртъв. Припомни си недоволството на Антъни, че ще трябва да отговаря пред някакъв настойник. Този непознат от Цейлон и прекрасната къща, която строяха за него, пък възбуждаха у нея любопитство и нетърпение да го види.

Господин Бърк отвори вратата и измери с поглед мъжа пред себе си. Адам нямаше визитна картичка, но се представи пред иконома и съобщи, че идва да се срещне с лорд Лам.

Роз излезе да го посрещне.

— Добър ден, господин Савидж, аз съм Розалинд Рандолф, бабата на Антъни. Няма ли да влезете?

Тя хвърли към Бърк поглед, който говореше, че посетителят нямаше нищо общо с очакванията й. Докато го водеше към гостната, сърцето й заби неравномерно, впечатлено от вида на Савидж. Лицето му говореше, че най-вероятно има тъмно минало, а репутацията му сред жените е скандална. Той бе от хората, с които не може да не се съобразиш. Дяволски привлекателен негодник.

Проницателните сини очи на Адам изучаваха симпатичната жена пред него. Ето откъде бе наследила елегантността си Ив. Виждаше се обаче, че Розалинд е била далеч по-красива от дъщеря си. Изчака я да седне, след което зае стола пред нея и заяви без предисловия:

— Лейди Рандолф, идвам с приятни вести. Дъщеря ви се съвзе почти напълно от шока, причинен от смъртта на лорд Ръсел. Тя е практична жена и си дава сметка, че такъв край е за предпочитане пред перспективата да бе страдал с години, превърнат в инвалид.

— Благодаря за добрите новини за дъщеря ми, господин Савидж. Мнозина биха могли да завидят на издръжливостта на Ив.

Адам разбра веднага, че събеседничката му е проницателна и мъдра жена.

— От мига, в който реших да се върна в Англия, изгарям от нетърпение да се срещна с Антония и Антъни.

Внезапно гърлото на Розалинд се сви от мъка и тя едва успя да удържи сълзите си. Мъжът пред нея изглеждаше силен като Гибралтарските скали и изведнъж й се прииска да сподели за огромната им загуба.

— Господин Савидж, ние претърпяхме още една трагедия. Страхувам се, че никога няма да можете да се срещнете с внучката ми Антония.

Адам бе шокиран. Бележката, която беше получил, го уведомяваше, че са в траур, но не бе предполагал, че той е поради друг смъртен случай. Мили Боже, Ив щеше да се разстрои, когато разбере, че е изгубила дъщеря си. Сърцето му се сви и заради симпатичната дама пред него.

— Тази вест ме натъжава много. Разбирам каква загуба е тя за вас, мадам. Как се случи това, можете ли да говорите?

Лейди Рандолф успя да разкаже с трогателно самообладание за бурята и инцидента.

— Значи тялото така и не е открито? — попита младият мъж.

Роз поклати глава.

— Оттогава изминаха почти два месеца, така че, страхувам се, вече няма никаква надежда. Приех случилото се — нямам друг избор — добави тихо тя.

— Вие сте изключително смела. Това качество ме възхищава особено много.

— Благодаря ви, господин Савидж. Лорд Лам обаче понесе толкова тежко загубата, че все още страни от всички. Връзката между близнаците е по-силна, отколкото между останалите братя и сестри и се опасявам, че ще измине доста време, преди Антъни да се върне към нормалния си начин на живот. Той моли днес да не го безпокоим.

— Лейди Рандолф, по всичко личи, че той вече е обезпокоен. Това увеличава още повече нетърпението ми да се срещна с него.

— Мислите ли, че е разумно, господин Савидж? — попита Роз с надеждата, че ще успее да го възпре.

Надеждите й обаче се оказаха напразни.

— Да, мисля. По мое мнение той е бил лишен доста години от силното бащино ръководство. Не е редно да го оставяме сам в мъката му. Това място е толкова изолирано, че може никога да не успее да се пребори с тъгата. Нещо или някой трябва да запълнят празнотата. Мисля, че аз бих могъл да направя това. Трябва да му се създадат занимания, които да го отвличат от случилото се, не сте ли съгласна?

Това не беше въпрос. Погледът му бе толкова директен, че почти я хипнотизираше. Беше й невъзможно да откаже каквото и да било на този мъж.

Когато чу почукването на вратата си, Антония реши, че това е господин Бърк.

— Влез — извика тя.

Миг по-късно очите й се разшириха при вида на мургавия човек, който влезе в стаята. Никога досега не бе срещала подобно на него човешко същество. Първо, той бе по-едър и по-висок от другите мъже и изпълваше рамката на вратата със силното си тяло и широки рамене. Косата му бе черна като гарваново крило и гъста. От мургавото му лице я гледаха пронизващи сини очи.

Белегът, който разсичаше лицето му от носа до горната устна, в никакъв случай не го загрозяваше. Нещо повече, придаваше му особена, фатална привлекателност. Той сякаш идваше от друг свят. Приличаше на някое божество, току-що слязло от Олимп.

Савидж си бе създал някаква представа за Антъни Лам, но тя бе забравена моментално. Високото, слабо момче, което скочи уплашено при появата му, бе лишено от всякаква мъжественост; то изглеждаше доста по-младо за седемнайсетте си години. Адам изпита дълбоко разочарование.

— Тони? Аз съм Адам… Адам Савидж. Много съжалявам за загубата, която си понесъл. — Видя, че замечтаните очи на момчето се насълзиха. — Знам колко близък си бил с твоята близначка, но ако сестра ти можеше да те види сега, тя щеше буйно да се възпротиви срещу начина, по който се погубваш. Аз съм прям човек, така че ще бъда откровен с теб. Научих, че смъртта е част от живота и трябва да бъде приета като такава. Има много начини, по които можеш да постъпиш в твоето положение, някои от тях градивни, а други — разрушителни. Моят съвет е да проявиш смелост. Когато мислиш за твоята близначка, спомни си за щастливите мигове, които сте имали заедно. И вземи решение да изживееш напълно живота си. Сега на теб се пада задачата да живееш за двама, не мислиш ли?

Антония беше вбесена. Как се осмеляваше този човек да влиза неканен и да дава нареждания? Лесно му беше на него. Близнакът й беше мъртъв и сега тя трябваше да продължава да живее. Сълзите намокриха дългите й тъмни ресници и ги превърнаха в копия, когато го погледна право в леденосините очи. Реши, че това е най-студеното, най-бездушното човешко същество, което е срещала. Е, щом откровеността му допадаше, щеше да му достави това удоволствие.

— Бях подготвен да те мразя — заяви безцеремонно девойката, — но омразата ми е нещо толкова чуждо. Оказа се, че не мога да направя подобно нещо. — Пъхна ръце в джобовете на панталоните си. — Вместо това ще трябва да се огранича с ненавист.

— О, непременно се опитай да ме намразиш. Това е толкова силна, типично човешка емоция, тя ще те направи по-силен — заяви язвително Адам.

„Божичко, прекалено е красив“ — помисли си ядосано младият мъж. Тони Лам бе чудесен пример за несправедливостта на живота. Разглезеният младеж не само бе роден с привилегии и титла, ами боговете го бяха дарили и с изключителна красота. Адам изпита угризения на съвестта при тези недостойни мисли. Въздъхна тежко.

— Нека се опитаме да се понасяме един друг.

— Ще ми бъдат нужни значителни усилия. Както виждам, вие сте напълно безчувствен към моята мъка — заяви Тони.

— Мислите, че мъката не ми е позната, така ли? — попита с леко подигравателен тон младият мъж.

— Не знам какво очаквате от мен.

— Очаквам да понесете загубата си като мъж.

Думите му накараха Антония да се засрами от сълзите си. Изчерви се при мисълта, че бе допуснала настойникът им да види мнимия лорд Лам облян в сълзи.

Докато наблюдаваше красивото лице пред себе си, Адам се ужаси от женствения му вид. За пръв път изпита гняв към покойния си приятел. Защо не бе взел своя син със себе си? Бяха го оставили в компанията само на сестра му и баба му. Бяха го лишили напълно от мъжки модел на подражание. Решимостта на Савидж се затвърди. За Бога, щеше да направи мъж от него!

Тони не бе писала на майка си. Продължаваше да се надява, че Антъни ще се появи, и освен това нито тя, нито Роз желаеха да пишат черно на бяло за скалъпената от тях измама.

Адам Савидж взе един стол и протегна върху него дългите си крака. Тони бе седнала на края на бюрото. Изучава известно време върха на обувката си, след което вдигна очи към своя посетител.

— Не съм писал на майка ми и не възнамерявам да го сторя. — Целта на тези думи бе Савидж да подразбере, че той също не трябва да разкрива случилото се. — Тя е на другия край на света. Защо да й разбивам сърцето?

— Това е много благородно чувство, но не можеш да я предпазваш безкрайно от истината. Ив рано или късно ще разбере.

— В такъв случай предпочитам това да стане късно, отколкото рано — заяви безцеремонно Антония.

— Решението си е твое. Аз ще го уважа.

— Благодаря, господин Савидж.

— Моля те, наричай ме Адам. — Вдигна книгата, която бе паднала на пода при неговата поява. — Какво четеш?

Видя, че това бе романът на Самуел Ричардсън „Памела, или възнаградената добродетел“.

Тони се изчерви леко.

— Това е историята на една млада слугиня, която се противопоставя на господарския син и в крайна сметка той се оженва за нея.

Младият мъж рязко се изсмя; звукът приличаше много на лай.

— Опитай „Приключенията на Джоузеф Андрю“ на Хенри Филдинг. Тя е пародия на същата тази книга, в която един добродетелен лакей не се поддава на домогванията на своята господарка. Това е едно весело приключение, което се развива сред кръчми и в близост до нощни гърнета!

Думите му не я шокираха, макар да си даваше сметка, че би трябвало. Вместо това си отбеляза наум, че трябва да намери тази книга.

Адам реши, че Тони очевидно се нуждае от стабилно образование. Светът навън щеше да погълне този невинен юноша, ако не го вземеше под крилото си и не му предадеше поне известна доза от своя светски опит. Боже, бе готов да се обзаложи, че Тони Лам все още е девствен!

— Казах на господин Уотсън да удвои сумата, която ти се отпуска. Честно казано, не знам как си успявал да се справиш с подаянието, което получаваше досега.

Думите му я изумиха. Беше си мислила, че ще има финансови затруднения, при положение, че средствата й се отпускаха от някакъв настойник. Мили Боже, ако вече се бе свързал с адвокатите, те трябва да му бяха представили сметките за роклите и другите дрехи и накити.

— Похарчих последните пари миналото тримесечие за покупката на нови хамути за конете. Страхувам се, че с моите пари не бих могъл да платя за нещата, от които се нуждаеха сестра ми и баба ми. Сега, след като сте им казали да ми дават повече, ще успея да посрещна техните сметки.

Савидж махна с ръка.

— Погрижил съм се вече за всичко, в това число и за разходите по фермите. Бих искал да навестя чифлиците на арендаторите. Ако се налага да се направят някои подобрения, мисля, че трябва да се захванеш с тази работа. Много по-евтино излиза да се поддържа постоянно в добро състояние собствеността.

Девойката се надяваше, че поне можеха да продължат да бъдат откровени един с друг.

— Нямам кой знае какъв опит по финансовите въпроси, господин Савидж…

Адам бръкна в джоба си и извади кутия с пури. Реши да предложи една и на своя повереник. Беше му ясно, че юношата не е пушил до този момент, но сега имаше прекрасната възможност да направи първия си опит, без да рискува да се изложи на публично място.

Тони, изумена, поклати глава.

— Никога… — Погледите им се срещнаха и забеляза, че се бе усмихнал леко. — Никога не съм пушил индийски тютюн, само турски.

— Все някога трябва да бъде първият път, Тони.

Девойката почувства странна топлина в тялото си. Думите му прозвучаха доста интимно и в тях се съдържаше дълбок недоизказан смисъл. Антония пое пурата с привидна увереност и зачака гостът да й я запали.

Той от своя страна не й даде никакви указания. Като действаше умишлено бавно, отхапа запечатания край и след това махна парчето тютюнев лист с палеца и показалеца. Запали клечка кибрит и я постави под единия край на пурата, докато дърпаше от другата й страна. Накрая присви устни и издуха облак син ухаещ дим.

Тони си пое дълбоко дъх и опита, докато запали, да държи пурата неподвижно. Тя потрепна едва забележимо, когато девойката присви устни, за да дръпне навътре. Изведнъж й се стори, че езикът й е изгорен, и замря. Но тъй като забеляза, че пурата може да изгасне всеки момент, тя дръпна отново и устата й се изпълни с дим. За малко да го глътне, но осъзна, че това би било голяма грешка, и побърза да го издуха. Нямаше желание да среща погледа на своя настойник. Внезапно за нея бе станало страшно важно да заслужи възхищението му.

— Покажи ми фермите — предложи Адам и се изправи.

Определено склонността му да командва не й се нравеше. Очевидно смяташе, че е неспособна да се справи със задълженията си, за него тя бе почти безполезна. В момента се чувстваше точно такава.

— Добре — съгласи се неохотно със съзнанието, че трябва да крие чувствата си, преди да се е опозорила окончателно. — Кажи на Брадшо да оседлае Нептун за мен; ще се срещнем в конюшнята.

В мига, в който Адам Савидж затвори вратата след себе си, девойката се облегна на нея и затвори очи. Дявол да го вземе този човек! Той сякаш бе изпратен нарочно, за да я измъчва. Нещо в неговата личност засягаше гордостта й.

Взе камшика на Антъни и заслиза много предпазливо по стълбите.

Забеляза тревогата, изписана върху лицето на Роз. Господин Бърк стоеше във вестибюла край главния вход. Също изглеждаше притеснен. Тони нищо не каза, само кръстоса пръсти, за да покаже, че засега всичко върви добре. Ако Съдбата беше благосклонна, щеше да се справи до края.

Пред конюшнята стояха Нептун и красивият арабски жребец на Савидж.

Настойникът й и Брадшо разговаряха съсредоточено, но за оседлаването на нейния кон не бе сторено нищо. Щом я видя да се приближава, Адам вдигна едно седло, подаде й го и продължи да говори с коняря. Стана й ясно какво искаше да й каже. Според него един седемнайсетгодишен младеж трябваше да оседлава сам коня си.

Девойката изпъшка безмълвно. Адам Савидж определено бе най-мъжествената личност, която бе срещала. От него се излъчваше сила. Можеше да накара да се подкосят коленете на всяко момиче. Ако беше Антония, тя щеше да погледне към здравите му мускули, ресниците й щяха да потрепнат и после, затаила дъх, да наблюдава как оседлава животното вместо нея. Като Антъни не й оставаше друго, освен да се пребори сама с проклетите хамути. Изпълнена с недоволство, Тони възседна Нептун и без да чака, се насочи към парка.

Настойникът й я догони вече в полето.

— От Цейлон ли докара арабския жребец?

— Да. Имам два, но търся още. Чул ли си дали някъде наоколо се продават прилични коне?

Девойката поклати глава и отвърна лаконично:

— Не и от класата на този тук.

Как само я подразни. Знаеше прекрасно, че арабските коне струваха цяло състояние!

Когато стигнаха първата ферма, привързаха жребците и продължиха пеш. Савидж обръщаше повече внимание на животните и техните помещения, отколкото на малката фермерска къща. Тони го представи на Джо Брадли и новодошлият му зададе няколко въпроса.

— Ще можете ли да се справите с повече добитък, ако ви го достави лорд Лам?

Изслуша отговора на чифликчията и даде своите предложения. Забеляза двете момичета, които гледаха към неговия повереник, като си шепнеха нещо и хихикаха. Пълното безразличие на младежа го разтревожи. Едната от девойките събра достатъчно смелост, за да поздрави Антъни и да му хвърли определено подканящ поглед.

— Мери — промълви Тони, — бягай оттук, имаме работа.

Адам повдигна вежда. Доколкото си спомняше, седемнайсетгодишните юноши обикновено се ръководеха от онова между краката.

След като огледаха и втората ферма и тръгнаха обратно към Лам Хол, Савидж рече:

— Ако тези двама фермери си сътрудничеха, като единият съсредоточи усилията си върху отглеждането на определени растения, а другият — върху добитъка, щяха да се радват на много по-голяма продукция. Синът на Хари Симпсън изглежда амбициозен. Още догодина биха могли да удвоят своите добиви. Другият чифликчия, Брадли, има само дъщери, но ако си наеме платен помощник, в крайна сметка ще има по-висока печалба. Човек трябва да даде пари, за да спечели пари.

Тони слушаше и макар и неохотно, не можеше да не признае правотата и мъдростта на думите му. За онзи, който разполагаше с неограничени възможности, бе съвсем естествено да мисли в широки мащаби.

— Не всички имат пари колкото теб — заяви.

Савидж погледна младежа; струваше му се доста по-разглезен. Роден в дантели, той нямаше представа какво значи къртовски труд, глад и отговорност. Адам пусна юздите и показа покритите си с мазоли загорели ръце.

— Всичко, което имам, съм постигнал с тях. Не съм роден сред привилегии.

Не добави „като теб“; не беше нужно. Отговорът дойде незабавно:

— Ако можеше да избираш между това да си се родил богат или сам да спечелиш парите си, би избрал второто.

Младият мъж се ухили широко.

— Много си проницателен.

Контрастът, който създаваха здравите му бели зъби и светлите сини очи със силно загорялото му лице, накара сърцето на девойката да се разтупти. Тя примигна няколко пъти, за да се увери, че не сънува. Привличането му бе магнетично, опасно. Вече бе започнала да мисли за него като за „мъжа, на когото не му липсва нищо“. Беше се опитала да избегне срещата с него, беше се страхувала да се озове лице в лице с него, броеше минутите, които оставаха до тръгването му, а сега, неочаквано, част от нея искаше той да остане. Чувствата й към Адам Савидж бяха напълно противоречиви.

Когато стигнаха до конюшнята и слязоха от конете, младият мъж свали сам седлото и започна да разтрива арабския си жребец. Неговата повереница последва примера му. После измиха ръце във ведрото с вода, оставено край стената, и се отправиха заедно към къщата.

— Сега не мога да остана. Имам да върша доста работа в Лондон, а и само съм се отбил в Идънуд.

— Идънуд — повтори едва чуто Тони, а погледът й стана замечтан.

— Това е къщата, която строя в Грейвзенд.

— О, знам! Ходил съм да я видя неведнъж. Джеймс Уайът е истински майстор в професията си.

Адам долови страстните нотки в гласа на юношата; струваше му се доста необичайно момче на неговите години да се впечатлява до такава степен от архитектура и строителство.

— Би ли искал да станеш архитект?

— О, да! Имам доста книги на тази тема. Интересуват ме както екстериорът, така и проектите на интериора. Лондон буквално прелива от най-великите хора на изкуството и майстори занаятчии на света. Може би, като се има предвид дългото ти отсъствие от Англия, тези имена не ти говорят нищо, но ние имаме Томас Шератън, Джордж Хепълуайт, Робърт Адамс и Томас Чипъндейл.

— Хм, изглежда, имаме общи интереси. Баща ми беше мебелист. Учил е при Чипъндейл.

— О, превъзходно, но защо говориш за него в минало време?

— Мизерията го уби преждевременно — отвърна лаконично и побърза да промени темата. — Възнамерявам да се захвана с мебелирането на Идънуд. Какво ще кажеш да ми помогнеш с познанията си?

На Тони й се искаше да приеме веднага това предложение, но се поколеба при мисълта за многобройните възможни капани.

Адам забеляза несигурността й.

— Лам Хол е прекрасен, но определено смятам, че имаш нужда от промяна на обстановката. Би трябвало да прекарваш повече време в Лондон, в компанията на младежи на твоята възраст. А и на млади жени — подчерта. — Това е един различен свят. Не ти ли се ще да го опиташ?

Антония усещаше презрението на своя настойник. Опасяваше се, че той си бе съставил мнение за Антъни Лам като за мекушав и лишен от каквито и да било типично мъжки качества. Внезапно я изпълни неудържимо желание да му покаже що за мъж можеше да бъде.

Щом влязоха, Тони позвъни за господин Бърк, изгледа го възможно най-красноречиво и заяви:

— Помогни ми да приготвя багажа си — заминавам за Лондон.

Роз пърхаше край госта си като младо момиче. Когато внучката й и икономът изчезнаха нагоре по стълбите, Адам се обърна с поверителен тон към нея.

— Лейди Рандолф, мисля, че успях да поразпръсна нездравата меланхолия на Антъни. Той се съгласи да дойде с мен в Лондон, за да ми помогне при избора на мебели за новия ми дом в Грейвзенд.

Розалинд се запита дали Савидж не бе принудил по някакъв начин Антония, но отхвърли тази мисъл почти веднага, тъй като познаваше добре страстта на девойката към Идънуд.

— Нали ще останете за вечеря? — попита Роз; стремеше се да спечели време.

— Благодаря — отвърна разсеяно младият мъж. — Лейди Рандолф, Антъни изглежда доста непрактичен за седемнайсетгодишен младеж.

Жената прехапа устна.

— Ами, близнаците щяха да заминат за Лондон за този сезон. Но когато научихме за Ръсел, не можехме дори и да помислим за това.

— Лорд Лам е на прага на мъжествеността. Собственият ми опит доказва, че е най-добре младият човек да се налудува, преди да улегне и да поеме отговорностите, които го чакат като мъж. Тъй като Ръсел ме направи законен настойник на Антъни, аз се чувствам много отговорен.

— Това е достойно за възхищение, господин Савидж. Сигурна съм, че той ще бъде в пълна безопасност във ваши ръце.

Всъщност смяташе тъкмо обратното. Никога досега не бе срещала толкова опитен мъж. Трепереше само при мисълта за нещата, на които можеше да научи Антония. Боже, каква каша!

— А, ето го и господин Бърк. Ако обичаш налей нещо за пиене на господин Савидж. В това време аз ще отида при Антъни, за да му дам да занесе съобщение на прислугата в градската ни къща.

— О, Роз, надявам се, че ще успея да се справя с това. Той е най-властният и вбесяващ ме човек на земята, с мнение абсолютно по всички въпроси. Според него образованието ми било доста занемарено. Роз, на него май му се иска да ме научи на разни неща… или по-скоро да научи на тях лорд Лам. Ще попия всичко като гъба. Той самият е започнал от нищо. Всичко, което притежава сега, е придобил единствено с двете си ръце.

— Е — пошегува се Розалинд, — той определено е успял да те накара да се храниш от тях.

— Не е вярно! Държах се направо грубо с него. Заявих му, че е студен и безразличен към моята болка и че го ненавиждам.

— И каква бе реакцията му?

— Каза, че ще трябва да се научим да се изтърпяваме един друг. Какво ще кажеш да се покажеш в града след ден-два?

— О, скъпа, идеята ти е наистина великолепна. Никак не е прилично да оставаш сама с него, нали знаеш.

— О, Роз, разбира се, че няма нищо неприлично. Той ме мисли за мъж… е, не за мъж, а за момче, и то доста зелено.

— Но ти не си мъж, ти си жена, Антония, а Адам Савидж е най-вълнуващият мъж, който сме виждали.

— Господи, да, мъжът, на който не му липсва нищо. Значи и ти не си останала безразлична към неговия магнетизъм?

— Аз съм вече възрастна. Но ти, скъпа, си много уязвима. Пази се да не се увлечеш по него. Не ми се вярва, че майка ти е позволила да й се изплъзне такава златна рибка.

Антония бе шокирана от думите на баба си. Опита да се постави на нейно място, след това — на майка си, да види Савидж през техните очи. Мъжествените му черти сякаш бяха изсечени с брадва от най-тъмното махагоново дърво. Черната му къдрава коса пораждаше у една жена желанието да я развърже, да я пусне и да прокара пръсти през нея. На Тони й се искаше да я разроши. Скулите и носът му бяха изсечени, брадичката бе ъгловата, упорита и дръзка.

Той беше висок, с невероятно широки рамене, с подобни на млади дъбове крака. Ръцете му бяха силни, мургави и изключително привлекателни. Девойката долавяше, че увереността, която се излъчваше от него, не се дължеше на богатствата му. Тя идваше дълбоко от него самия. Савидж бе упорит, решителен, волеви, неотстъпващ, жилав и трудно можеше да бъде измамен. На всичкото отгоре външността му бе греховно привлекателна. Но онова, което най-силно я привличаше, бяха леденосините му очи. Те можеха да смразят всеки само с един поглед.

Антония въздъхна тежко. Даваше си сметка, че за която и да било жена, независимо от възрастта й, той бе убийствено, опасно желан и подозираше, че броят на онези, които бяха оглупели по него, надминаваше цял легион.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАЙСЕТА

Смрачаваше се, когато двамата ездачи пристигнаха в Идънуд. Тони не бе виждала къщата завършена и дъхът й секна.

На главната врата срещнаха екзотично изглеждащо създание, облечено в сари с пастелни цветове. Ръцете му бяха пълни с високи сини ириси от градината. Непознатата се усмихна срамежливо и се отпусна на колене.

— Добре дошъл, господарю. Идънуд прилича на дворец. Цветята са странни, но не по-малко красиви.

Савидж я накара да стане и вдигна малката й длан към устните си.

— Това е Киринда, Тони. Понякога я наричаме Лотосов цвят.

Зачака реакцията на юношата при вида на прекрасната жена; той я наблюдаваше с огромно любопитство. Адам прикри усмивката си. Ако Тони не се възбуждаше от изкусителната представителка на женския пол, значи не беше нормален.

Светлият мраморен под започваше отвън и стигаше до подобната на катедрала приемна. При вида на младия мъж скорецът повдигна малката си качулка и изграчи:

— Савидж! Грешник! Пъклено изкушение!

— Това е Рупи — обясни на Тони той.

— Я да видим дали съм отгатнал — засмя се младежът. — Това е цената, която си платил за него, нали?[7]

Адам кимна.

— Буквално ме ограбиха.

Киринда започна да пали свещите и лампите с тънка дълга свещ. Движеше се толкова грациозно и безшумно, че беше истинско удоволствие да я наблюдава човек. Светлината озари кремаво-белия мрамор и тънките му златни венички изпъкнаха. Джеймс Уайът бе направил добър избор.

— Не виждам никакви бенгалски тигри — пошегува се Антония. — Мислех, че като отидат в Индокитай, всички англичани стават големи белокожи ловци.

Ледените сини очи на Адам я изгледаха студено.

— Аз ловувах от нужда. Не за трофеи.

Към тях се запъти някакъв туземец в безупречни бели дрехи и рубиненочервен тюрбан. Носеше сребърен поднос с две малки чашки.

— Това е моята дясна ръка. Джон Бул, запознай се с лорд Антъни Лам.

— Добър вечер, ваше превъзходителство, добър вечер, милорд. От години чакам да дойда във вашата прекрасна земя. За мен е голяма чест да се запозная с английски лорд.

Тюрбанът му се докосна до коленете.

— О, моля ви, Джон Бул, не ми се покланяйте. Аз ви се покланям. Вие сте много по-съвършен от мен.

— Съвършен ли? — повтори учуден тамилът.

Савидж наблюдаваше внимателно повереника си, за да разбере дали това не бе проява на снизхождение. Тони очевидно бе съвсем искрен.

— Родният ви език не може да е английският, но сте го овладели безупречно.

Джон Бул засия.

— А съпругата ви е една от най-прекрасните жени, които съм виждал.

Икономът се намръщи.

Адам се изсмя.

— Наблюденията ти и в двата случая са доста неточни.

Без да обръща внимание на забележката на господаря си, Джон Бул отбеляза:

— Не ви очаквахме, ваше превъзходителство. Храната, която съм приготвил, е подходяща за вас, но не и за лорда. Освен това нямаме достатъчно легла.

— Боже, Джон Бул, с Тони не се притесняваме за храната и леглата. Ще спим на пода. Ще се отнасяме към него като към член на семейството. Къде е Джефри Слоун?

— Секретарят ви има много работа с документите. Горе в библиотеката е. Не искам да го очерням пред вас, ваше превъзходителство, но съм длъжен да ви уведомя, че плаща на всички търговци толкова, колкото поискат.

— Благодаря ти за информацията, Джон Бул. Тони, чувствай се като у дома. Налага се да поговоря със Слоун, а след това идва ред на голямата обиколка.

— Трябва да простите на господаря. Той никак не обича формалностите. Аз обаче познавам майка ви и мисля, че мемсахиб ще се възмути, ако разбере за предложението на Леопарда да спите на пода.

— Не съм виждал майка си повече от десет години? Как изглежда тя? — попита, изпълнена с копнеж Антония.

— А, много, много красива. Като някоя английска кралица.

Девойката се усмихна. Очевидно Джон Бул не беше виждал кралицата. Думите му обаче я убедиха, че легендарната красота на майка й бе реалност.

— Защо го наричате Леопард?

— Така го наричат всички в Цейлон. Плантацията му пък се казва „Скокът на леопарда“.

— О, това е наистина прекрасно! Ще ми разкажете ли за това, Джон?

— Ще се опитам, милорд. За мен обаче вашата страна е по-прекрасна.

— Ще разменим информация. На Кързън Стрийт имам няколко книги, които ще ви доставят удоволствие.

Икономът завъртя очи.

— О, там направих много лошо впечатление. Нарекох вашата госпожа Хог „жената-прасе“.

Тони се разсмя от сърце.

— Сега, като стана дума, си давам сметка, че тя действително има не само свински черти, ами и маниери. Хората понякога приличат на имената си, какъвто е случаят с Лотосов цвят. Съжалявам, че я взех за ваша съпруга.

— Лотосът е най-обикновена водна лилия — заяви пренебрежително той. — Тя е личната прислужница на господаря.

Антония се изчерви от своята наивност. Екзотичното същество беше наложница на Адам Савидж! Изпита необяснима ревност. Погледът й се насочи към елегантното стълбище. На него видя още един, който приличаше на името си.

Докато Савидж слизаше, тя осъзна защо го бяха нарекли Леопард. Внезапно се смути и инстинктивно се обърна към Джон Бул.

— Предлагам ви приятелството си.

— О, милорд, нямате представа колко безстойностно е за мен то!

— Иска да каже „безценно“ — додаде тихо Адам, изпълнен с благодарност, че младият Лам бе толкова толерантен и непредубеден.

Тони се изсмя без задръжки.

— Никога не съм си давал сметка колко смешен е английският език.

— Все още не се е стъмнило напълно, така че можем да хвърли един поглед наоколо. Предлагам да отложим обиколката на къщата за през деня. Не искам да пропусна нито един детайл.

Савидж я поведе към градината, където се редуваха грижливо поддържани алеи и лехи с цветя. Вървяха по осеяна с маргаритки трева. Минаха покрай естествено създадена стена от тисови дървета, през която бе прокарана пътека.

— Великолепно е — промълви Адам. — Как само ми липсваха тези дървета.

— Но в една плантация сигурно няма нищо друго, освен дървета.

— Не ме разбра правилно. В Индия и Цейлон има прекрасни дървета. Имах предвид, че ми липсваха английските дървета.

Когато излязоха от другата страна на тисовата горичка, пред тях се ширна малко езеро, в чиито води плуваха два черни лебеда. Антония затаи дъх, поразена от тази красота.

— Цейлон толкова ли е прекрасен?

— Прекрасен е по своя екзотичен, див начин.

Мракът започна да се спуска. Тъмносиньото небе и черните дървета се отразяваха в езерото, в настъпилата тишина се чуваха крясъците на жабите, а от по-далеч, зад гъстия парк, се носеше шумът на река Темза. Внезапно над водата се дочу крясъкът на нощна чапла и двамата вдигнаха едновременно глави, опитвайки да я открият.

Адам Савидж заговори и на девойката й се стори, че гласът му звучи като тъмно кадифе.

— Привечер заставах край езерото в „Скокът на леопарда“, за да наблюдавам как денят се превръща в нощ. Когато слънцето се скриеше, водните биволи излизаха от водата и по тях от ниските клони на дърветата започваха да крещят и да ги мъмрят стада маймуни. Над езерото се носеха облаци мушици и рибите, които изскачаха на повърхността му, за да ги изядат, биваха поглъщани на свой ред от крокодилите. Малките маймунки са толкова дръзки, че се приближават съвсем близко, сякаш искат да им дадат възможност да ги хапнат за вечеря. Нощните пеперуди са повече от дневните, някои от тях достигат трийсетина сантиметра с разперени криле. Нощните ухания са дотолкова замайващи, че могат да отнемат разсъдъка на човек… Въздухът се изпълва с музиката на нощта — пърхането на милиони крила на прилепи, зловещият вой на чакалите, ниското ръмжене на котките на джунглата. Ако бях достатъчно търпелив да изчакам изгряването на луната, можех да зърна дори запътил се на водопой леопард. Те владеят до съвършенство майсторството да се появяват, като че ли отникъде и после, само докато примигнеш, изчезват отново.

Начинът, по който Адам говореше, показваше голямата му любов към Цейлон.

— Той ти липсва.

— Да, но не толкова, колкото ми липсваше Англия.

Мигът беше изпълнен с вълшебство. Беше я пренесъл със себе си на друго място и в друго време. Сякаш бяха сами в целия свят. Толкова силно й се искаше той да я докосне, че й премаля. Младият мъж стоеше малко зад нея и тя се изкушаваше да се облегне на него, за да усети силата му. Представи си, че я целува, много нежно, по тила. Потрепера неволно при тази мисъл. Нещо прошумоля над главите им.

— Беше прилеп! — възкликна Тони; това сложи край на фантазиите й. — Цейлонските прилепи същите като нашите ли са?

Савидж се засмя тихо.

— Не, там има плодни прилепи. Те се хранят от плодовете на дървото конг дотогава, докато изпопадат мъртвопияни. Не знаят какво е умереност. Може би точно и това е разликата между тези два свята. Англия е умерена. В Цейлон всичко е възхитително крайно.

Когато се върнаха в къщата, тя си спомни отново за думите на своя настойник. Към тях се приближи Киринда и попита тихо:

— Готов ли сте за банята, господарю?

— Да — отвърна Адам и се обърна към своя повереник. — Искаш ли да се изкъпеш с нас в басейна?

Антония никога досега не бе шокирана до такава степен и ужасът явно се изписа върху лицето й.

— Зяпаш ме така, сякаш съм малабарският развратник. На Изток е нещо обичайно човек да се къпе във вана или в басейн, а не просто да се мие. Това е изключително приятно преживяване. Иска ми се да опиташ много неща от различни страни. Не може да си толкова тесногръд, че да отказваш да опиташ нещо ново.

— Разбира се, че не — отвърна едва чуто Тони. — Просто не бих и помислил да разваля интимния ритуал между вас двамата с Лотосов цвят.

Савидж започваше да подозира, че той никога не се бе озовавал гол пред жена.

— Разопаковахте ли вече всичко, което донесохме от кораба? — обърна се към Киринда той. — Дай му един от моите халати и го заведи в някоя от другите бани. Джон Бул просто няма да ни нахрани, ако не сме чисти.

„За нищо на света не бих искал да разваля интимния ви ритуал…“ Как, за Бога, бе успяла да стъкми такава фраза? Девойката отчаяно се опитваше да се отърве от натрапчивите картини на този „интимен ритуал“. Не се бе замисляла как щеше да изглежда Адам без дрехите си. Сега обаче мислено започна да го разсъблича. Трескаво се опитваше да отклони мислите си в друга посока, но в резултат на това картините ставаха по-ясни и настойчиви. Как ли изглеждаха без риза тези широки рамене? Бе сигурна, че целият е в бронзов загар и че е с черни косъмчета. Вече бе зърнала мускулите на бедрата му, изписани под плътно прилепващите бричове за езда, така че бе нужно съвсем малко въображение, за да си ги представи голи.

Антония никога не беше виждала гол мъж. Естествено имаше представа, че представителите от другия пол имаха някакъв полов член, доста по-различен от нейните собствени интимни части. Беше прекалено невинна, за да си представи Адам от кръста надолу. Видя го в басейна заедно с голата Лотосов цвят и от този образ бузите й пламнаха толкова силно, че девойката направи всичко възможно, за да се овладее. Едва днес бе срещнала за първи път Савидж и само за този кратък период я бяха споходили повече смущаващи мисли за мъжете, отколкото през целия й живот досега. Какво, за Бога, ставаше с нея?

Красивата цейлонка й предложи да избере измежду два, един от друг по-красиви халата. Единият бе от черна коприна и избродиран със златни дракони, другият пък от платно, изтъкано като че ли от нещо, наподобяващо сплитката на фино въже. Тони избра втория. Той беше прекалено голям, но тя подгъна ръкавите. Робата се допираше до пода. Изкъпа се сама за възможно най-кратко време.

Храната беше великолепна. Джон Бул им сервира агнешко с къри върху ухаещ на шафран ориз. Имаше някакви странни плодове и зеленчуци и прекалено сладки бонбони, които сякаш бяха направени от бадеми, фурми и кокос, оваляни в мед. Чаят беше невероятно ароматен, с вкус на портокал.

— Не си спомням кога за последен път съм се хранил с такава наслада — заяви в края на вечерята Антония, с което предизвика радостната усмивка на иконома.

— Налей ни две брендита — нареди Савидж.

Беше облечен с черния халат на златни дракони. Той стигаше едва до коленете му и разкриваше мускулестите му прасци и загорелите голи стъпала, които й подействаха по-смущаващо, отколкото бе предполагала.

Джон Бул й подаде чашата и тя я пое без колебание. Докато сервираше на Адам, тамилът рече:

— Сега, след като вече сме в Англия, не е подходящо да спите на пода, ваше превъзходителство.

— Прав си, Джон Бул, но искам сам да избера леглото си. То трябва да бъде като част от човека. Предназначено е за спане и за любене. Ще го споделям със съпругата си. Децата ми ще бъдат зачевани и може би дори раждани в него. То трябва да бъде приятно за окото, удобно за тялото и достатъчно голямо, за да дава простор на движенията. Затова сега, ако обичаш, направи си труда да постелиш два индийски килима в моята спалня.

Докато икономът се покланяше ниско, Антония бе обхваната от паника. Той очакваше двамата да спят заедно в господарската спалня!

Савидж излезе на терасата и се подпря на каменния й парапет. Тони го имитира и постави чашата с брендито до себе си. Младият мъж извади златната табакера от джоба на копринения си халат и й предложи една тънка пура.

— Би било полезно да ми дадеш някаква информация за господстващите в момента нрави в Лондон. Само че ти си бил лишен от всякакви контакти с обществото, така че ще трябва да учим заедно.

Равномерният глас просто изговаряше фактите. Как можеше да се засяга от нередните неща, които й казваше? Тони никога не бе срещала човек като Адам Савидж и въпреки това, въпреки това… двамата пушеха и отпиваха бренди като стари приятели, сякаш цял живот го бяха правили.

— Мислех, че алкохолът е забранен в Индия — отбеляза тя.

Загледа се в синята спирала на дима, която се издигна нагоре. Гласът му достигна до ушите й, богат и мек като кадифе.

— На Изток не са преставали да използват дори за момент алкохола и другите опияняващи средства. За любителя на удоволствия те подчертават приятното прекарване на времето. Индийските мистици, от друга страна, използват опиатите, за да отварят широко вратите към съзнанието. Наргилетата служат за пушене на тютюн с хашиш. Смята се, че те увеличават чувствеността до луда сексуалност. Източната поезия и песни са пълни с паралели между любовната лудост и главозамайването от опиянението. В кутийки от слонова кост, украсени с макове, хората държат наркотиците си.

Темата на разговора бе забранена, не би трябвало да го слуша. Но как иначе щеше да научи, ако не отвореше първо ушите, а след това и разума си?

— Ти опитвал ли си наркотици?

— Да, за нещастие.

Отговорът му я шокира, но съжалението в гласа му не й убягна.

— Дори аз знам, че опиумът е ужасно зло.

Постара се да не звучи осъдително, но не успя.

— Стана ми по-леко при мисълта, че знаеш това. Все пак опитай да бъдеш обективен. Всичко под небето е едновременно и добро, и лошо. Използван в медицината, опиатът е истински Божи дар. Не бих искал да си представя дори, че може да се наложи да ми отрежат крака без него.

Тони изхвърли пурата си през парапета.

— Аз пък изобщо не бих искал да си представям, че може да ми отрежат крака!

Засмяха се. Адам Савидж стана и се протегна. След това влязоха отново в къщата, потънали в собствените си мисли.

За Тони този човек беше истински извор на информация, подобен на учител или родител, но нещата, които научаваше от него, не бяха от онези, за които би говорил един родител или учител.

Влязоха в просторната спалня и Антония беше принудена да се върне към действителността. Как, за Бога, щеше да спи на пода? Беше напълно сигурна, че настойникът й беше предложил това, за да кали разглезения лорд Лам. Беше благодарна, че не запали свещи.

Лунната светлина, която влизаше през прозорците, й показа дебелия килим и украсената с пискюли възглавница върху него. Отпусна се на пода и се протегна непохватно, поставила ръце под главата си, както бе виждала да прави брат й. Брендито бе затоплило значително кръвта й, така че нямаше нужда от одеяло.

Клепачите й започнаха да натежават въпреки смущаващия факт, че се намираше в една стая с непознат мъж. В мига, в който очите й се затвориха, тя се сви, прегърна възглавницата и засънува.

ГЛАВА ПЕТНАЙСЕТА

Слънчевата светлина, която нахлуваше през дългите прозорци на голата спалня, почти я ослепи, когато отвори очи. Някой викаше името й.

— Тони! Ела да погледнеш тази прекрасна баня на дневна светлина. Дявол да го вземе, бас държа, че никога не си виждал нещо подобно!

Антония се изправи бавно. Всяка костичка от тялото й я болеше. Савидж, увил кърпа около ханша си, с покрита с пяна широка брадичка и с ужасяващ бръснач в ръка, се появи на вратата.

— Вече е време да ставаш, минава шест — заяви Адам.

— Шест? Юда, мислех, че е поне пладне.

„Божичко, къде е господин Бърк с чашата ми топъл шоколад?“ — помисли си с копнеж девойката.

— Да не си махмурлия от брендито, а? Ако случаят е такъв, имам изпитано и сигурно средство срещу него.

— Не, не — отвърна Тони, — имам страшно устойчива глава, когато стане дума за алкохол.

Голото тяло на Савидж, увито само в хавлията, бе изумително в мъжествената си красота. Отсега нататък щом си помислеше за гол мъж, щеше да вижда Адам Савидж с увитата около бедрата кърпа. За свой ужас се улови, че опитва да си представи какво имаше под нея.

Слънцето нахлуваше през стъкления таван и образуваше безброй малки дъги, които танцуваха навсякъде, по всяка повърхност. Помещението изглеждаше два пъти по-обширно благодарение на покритата с венециански огледала стена. Водата в басейна блестеше с искрящи синьозелени оттенъци; Тони трябваше да присвие очи, за да ги предпази от ярките отражения.

— Виж тези миниатюри. Прекрасни са — отбеляза Савидж.

Сини и снежнобели чапли, речни рибарки и горски патици, гнездящи сред тръстиките, бяха разположени безредно по стените и инкрустирани на пода. Антония каза:

— Художникът е Максимилиан Робин[8] от Шепърд Маркит.

— Nomen est omen, името е съдба — отбеляза Адам.

Тони не можеше да не отбележи колко бяха верни тези думи за него самия. Името му все едно че беше създадено за външността му. Дали се отнасяше също така и за природата му? Девойката наблюдаваше как бръсначът се плъзга гладко по брадичката му. Проницателните му очи се впериха в нея, когато попита саркастично:

— Не се ли бръснеш още?

— П-понякога — излъга тя. — Всъщност нямам нужда от това — добави неубедително.

— И никога няма да имаш, ако не започнеш.

В гласа му долови отвращение.

— На твоята възраст вече си бях оставил брада. — Отвори някаква кожена кутия и извади оттам бръснач с перлена дръжка. — Това е подарък за теб. Пожелавам ти да го употребяваш повечко.

Тони го пое, като мислеше, че щеше да й свърши добра работа — в този момент много й се искаше да му пререже гърлото. Взе сапуна за бръснене и неохотно започна да прави пяна. Савидж я наблюдаваше открито, а тя от своя страна с мъка се сдържаше да не му изкрещи. Ужасно се страхуваше, че ако се избръсне, след това ще й пораснат мустаци.

Носеше мъжки дрехи, беше отрязала косата си, дори пушеше, но проклета да е, ако позволи да й поникне и брада! Мотаеше се, за да печели време с надеждата, че настойникът й ще излезе. Той обаче чакаше, за да я види как ще се справи със стоманеното острие.

Нямаше друг избор, освен да вземе бръснача и да изпъне кожата на бузата си, както бе наблюдавала да го прави Савидж. В мига, в който острието докосна кожата й, тя се поряза.

— По дяволите! — измърмори девойката.

— Когато свършиш, си избърши очите… виждам влага под тях — изрече й подигравателно.

Едва го изчака да излезе, за да се изплези зад гърба му.

Джон Бул бе изпрал и колосал ризата и шалчето на Тони. Никога не беше виждала толкова добре изпрано бельо. Девойката му благодари и го похвали.

— Негово превъзходителство има толкова високи стандарти. Идънуд ще се нуждае от много слуги, от готвач, от пералня.

— Съмнявам се, че ще успееш да намериш някого с твоите способности, Джон Бул.

— А, ще видим. Днес трябва да използвам много девици.

— Прислужници — помогна му Антония.

— Девици, прислужници, каква е разликата, моля?

В този момент влезе Савидж.

— Прислужницата е слуга от женски пол. А девица е същество от женски род със запазена девственост — обясни невъзмутимо той.

Икономът вдигна ръце.

— Намирането на прислужници ще ми отнеме един ден, а на девици — цял живот.

Адам се усмихна на шегата му и погледна крадешком към своя повереник.

Да върви по дяволите! Антония знаеше, че темата го забавлява, тъй като той подозираше, че лорд Лам е все още девствен.

Закуската се състоеше от плодове и кафе. Докато се хранеха, Савидж обсъждаше предстоящите задачи с Джон Бул.

— Аз не съм ти нужен, когато наемаш персонала за Идънуд — заяви той. — Ще трябва да остана в Лондон поне една седмица.

— Домашната прислуга е мое задължение, но бих предпочел вие да изберете конярите и кочияша.

— Дадено! Ако купя къщата на Халф-мун Стрийт, за нея също ще трябва да наемем персонал. Доверяваш ли се на моята преценка? — попита той.

Джон Бул кимна твърдо.

— Прекалено сте разумен, за да наемете ненадеждни хора.

Тони изпита огромно облекчение, щом разбра, че настойникът й възнамерява да си купи къща в Лондон. Щеше да бъде изключително смущаващо да живее под един покрив с него.

Неговото присъствие я държеше непрекъснато в някакво особено състояние. Савидж едновременно я привличаше и отблъскваше; в даден миг й се искаше да го целуне, а в следващия — да го убие. Знаеше, че трябва да стои на разстояние от него.

— Сигурно искаш да разгледаш къщата сам — рече тя. — Аз вече съм идвал няколко пъти, още докато я строяха.

Савидж я изгледа с благодарност.

— Иди да видиш библиотеката — истински шедьовър — предложи той, преди да излезе от стаята за закуска.

Джефри Слоун вдигна глава от бюрото, когато младата жена влезе в библиотеката. Той изглеждаше замислен, като че ли съзнанието му бе заето непрестанно с цифри и букви. Беше на средна възраст, но изглеждаше по-стар. Раменете му бяха леко приведени, а лицето — бледо, сякаш не беше виждало светлина.

— Последния път, когато видях тази стая, тя не беше довършена — рече Тони. — Предполагам това е едно от помещенията, проектирани от братя Адам.

Стените бяха облицовани с тъмен, богат махагон. Пред две от тях имаше високи от пода до тавана, вградени шкафове за книги, третата бе заета от изпълнена с възхитителна дърворезба абаносова камина с медна решетка. Четвъртата стена представляваше огромни прозорци, през които светлината нахлуваше свободно. Столовете бяха облицовани със зелена кожа, огромното бюро бе покрито с кожа, а краката му бяха изработени във формата на животински лапи. Подът бе покрит с голям светлозелен килим. Той самият бе от тъмнозелен малахит, с който бе облицовано и огнището на абаносовата камина.

Тони се приближи още, за да види какво бе изобразено върху полирания абанос. Противно на очакванията й това не бяха цветя или плодове, а леопарди, кобри и мангусти, слонове, маймуни и игуани. Не успя да удържи пръстите си, които сякаш сами се плъзнаха по екзотичните създания — ловци и тяхната плячка. Дланта й се спря върху едно животно, което не можеше да идентифицира.

— Това е индийски плъх — информира я дълбок глас зад нея.

— Хората ти те наричат леопард, защото имаш неговия навик да се появяваш изневиделица.

— Това ще изостри рефлексите ти и ще те научи да бъдеш нащрек, така че никога да не те изненадват — отвърна Савидж. — Какво мислиш?

— Стаята е великолепна — отвърна тя, като оглеждаше медните лампи по стените и окачените в рамки ловни сцени.

Забеляза, че между сцените с лов на лисици и на зайци беше изобразен лов на чакали.

— Тази ми харесва най-много — посочи към едно от платната Адам. — Тя е от Джордж Стъбс, наречена е „Кобили и жребчета“. Ако в Лондон видиш някоя друга от неговите картини, непременно ми я вземи. Все още нямам много книги, само онези, които донесох от Индия и Цейлон, но в столицата има предостатъчно издателства и книжарници, полиците тук няма да ми стигнат за всичко, което искам да прочета.

— Трябва да е изключително приятно човек да има толкова пари, че да купува каквото му се ще.

— И наистина е така — отвърна загадъчно Савидж. А след това добави: — Ако те интересува, ще те науча как да печелиш пари.

— Интересува ме — отвърна разпалено Тони. — И то много!

Настойникът й скептично се усмихна.

— Първо трябва да се налудуваш, да покажеш малко характер. И чак тогава, след като започнеш да преливаш от дяволии и адски огън, ще ги впрегнем в работа и ще те превърнем в прекрасен мъж.

На Антония й се искаше да го зашлеви. Той нямаше дори титла, но това не му пречеше да се държи високомерно. Изгледа го дръзко и рече провлачено:

— Ти си истинско копеле, Савидж.

— Така са ми казвали.

Адам остави арабския си жребец в Идънуд, тъй като в Лондон имаше друг. Тони обаче нямаше кон на Кързън Стрийт и затова оседла Нептун. В това време настойникът й впрягаше дорестите коне в каретата.

— Завържи го зад файтона, искам да пътуваме заедно — нареди Савидж.

— Защо? — попита предпазливо девойката.

— Управлявал ли си някога досега карета? — отвърна на въпроса й с въпрос той.

— Не — отговори едва чуто Тони.

— Тогава след малко ще започне първият ти урок.

Младата жена вдигна рамене. Винаги бе мислила, че може да се справи с всичко, което правеше нейният близнак. Наблюдаваше настойника си в продължение на около половин час. Когато й предаде юздите, Адам реши да не дава наставления, а да види как ще се справи сам младият Лам.

Увереността й нарастваше с всяка следваща минута. А когато наближиха Лондон, вече се движеха доста бързо. Видя, че отпред пътят извива, и опъна юздите, за да възпре конете. Чистокръвните животни бяха набрали инерция и тя се усъмни, че ще има достатъчно сили да ги възпре.

Савидж й подаде нехайно кожени кочияшки ръкавици.

— Опитай с тях.

Тони ги навлече припряно и стисна здраво юздите, заби пети в пода и опъна с цялото си тяло. Конете забавиха съвсем малко. Каретата се наклони заплашително. Животните взеха завоя и отново увеличиха скоростта. Изненада се, че младият мъж не грабна юздите от ръцете й и не я обсипа с ругатни. Погледна към него крадешком и с учудване констатира, че бе затворил очи и бе облегнал назад глава. Какъв глупак беше само! Та тя можеше да ги пребие!

Най-накрая започна да се отпуска и тогава забеляза, че конете станаха много по-послушни. Изпитваше силно желание да наруши спокойствието му. Струваше си дори да признае истината за пола си, само и само да го разтърси с нещо.

През първите два дни от престоя им в Лондон Тони почти не се виждаше с настойника си и тя употреби това време, за да попълни мъжкия си гардероб. Купи си бастун и няколко чифта обувки с високи токове, с език и тока. Въпреки че мъжката мода ставаше все по-крещяща, Антония не се водеше по нея, тъй като й се струваше, че е прекалено женствена. Снабди се също така с черни копринени вратовръзки и помоли търговеца да й покаже как да прави сложните възли.

Купи си нова перука, пудра и тривърха шапка, както и палто с медни копчета и военна кройка. Тъй като придобивките бяха много, се наложи да наеме стол-носилка до Кързън Стрийт, където Фентън й помогна да ги разопакова и да ги подреди в гардероба на Антъни.

В гърлото на Антония заседна буца, когато видя градските дрехи на брат си. Погали с любов сатенените къси бричове и брокатените фракове; знаеше, че ще се чувства съвсем близо до него всеки път, когато сложеше дрехите му. Помоли Фентън да й донесе храната горе и заспа с книгата за скандалните приключения на Том Джоунс от господин Филдинг.

На следващия ден Адам пожела повереникът му да го придружи. Посетиха няколко магазина и работилници за мебели. Първата им спирка бе в една къща на „Сейнт Мартин Лейн“, собственост на Томас Чипъндейл. Много от произведенията там бяха в китайски стил, но те не бяха по вкуса на Савидж. Не му допадаше и прекалено орнаментираният стил рококо. Освен изложените мостри имаше и каталог с други образци, от които можеше да избере.

Савидж попита своя повереник дали предпочита облицовани с кожа или с платнени ленти столове за трапезарията в Идънуд.

Девойката прехапа нерешително устна. Кожената облицовка бе по-семпла, по-мъжествена; все пак накрая се реши да каже истината.

— Лично аз предпочитам с лентите. Стилът е френски и изключително елегантен. Лентите се преплитат и правят такива красиви извивки, че се съмнявам да намериш някъде по света нещо, което да може да се сравнява с това.

Младият мъж послуша съвета й. Трапезарията щеше да бъде дело на Чипъндейл. Поръча двайсет и четири стола и овална шестметрова маса в комплект с бюфети и полукръгли маси за сервиране.

Покупката не им отне много време. Савидж беше решителен човек и знаеше кое е красиво и кое — грозно. Тони откри, че вкусовете им доста си приличат. Когато минаваха покрай изложените легла, двамата едновременно направиха гримаса при вида на един лакиран креват във формата на пагода.

След като напуснаха „Сейнт Мартин Лейн“, младият мъж попита повереника си, дали би искал да отидат на „Минсинг Лейн“, която бе в същия район като Ийст Индия Къмпани. Когато се озоваха в Ийстчийп обаче, се наложи да си пробиват с труд път сред тълпата, която следваше запътилата се към Тайбърн каруца.

Заедно с другите лондончани те се вторачиха в йоркширския разбойник, който разменяше по някоя и друга дума с присъстващите по пътя към бесилката. Той стоеше в каруцата до собствения си ковчег с китка в ръка и се покланяше на онези, които му предлагаха алкохол за кураж.

Антония наблюдаваше добре облечените дами и техните придружители, запътили се към Тайбърн в търсене на нещо по-вълнуващо. Девойката потръпна.

— Как може да се шегува, когато отива на смърт?

Савидж повдигна рамене и рече:

— Трябва да играе ролята, която тълпата очаква от него. — Леденосините му очи наблюдаваха с презрение красивите представителки на висшето общество. — Англичаните са точно толкова нецивилизовани, колкото и така наречените примитивни култури. — Обърна се назад. — Никога няма да се доберем до „Минсинг Лейн“ в тази тълпа. Да вървим да хапнем нещо.

Тони кимна и Адам я поведе. Свиха по следващата улица и спряха пред табелата „Кухнята на Джак Кеч“. Девойката погледна с ужас изложените карантии и пача. За момент се запита дали това място не фигурираше в програмата „как да създадем един мъж“ на нейния настойник. Савидж поръча и за двамата свински крачета, после се усмихна на носталгията, която го обзе.

— Като юноша често хапвах тук. Тогава все не успявах да се нахраня.

— Къде живееше?

— От другата страна на реката. Хайде, можем да вървим, докато ядем.

Докато слизаха по Лоуър Теймз Стрийт, Тони събра смелост и опита от бялата, желирана пача. Не беше толкова противна, колкото бе очаквала и след първите няколко хапки започна да се храни без страх, че стомахът й ще я върне.

На рибния пазар Адам купи за всеки по един хартиен плик с морски охлюви. Продавачът им даде добре заострени пръчици и младият мъж й показа как да ги вади от черупките им. Край реката видяха окован във вериги пират, а на позорния стълб — някакъв човек, задето издал обидна брошура, в която нарекъл краля луд.

Савидж хвърли поглед към вървящия до него юноша.

— За пръв път ли идваш в тази част на Лондон?

Антония кимна, но веднага се усмихна.

— Но не и за последен.

Разминаваха се с лодкари, моряци-кавалеристи, чуждестранни моряци и размъкнати проститутки, готови да вдигнат полите си за едно пени.

Една бузеста уличница хвана Тони за ръката.

— Ила с мен, сладурче. Ще ти смуча патката, докат’ не са разквичи!

Савидж не се сдържа и се усмихна на смущението на младежа. Когато се приближи друга жена, Антония се опита да я прогони с новия си бастун с кехлибарена дръжка.

— Да ви излъскам ли оназ’ глава, сър? — намигна тя.

Най-накрая Антония започна да се смее на безочливите им предложения.

— Така е по-добре — рече Адам. — Не е нужно да увесваш аристократичния си нос заради пристанищните курви. — В този момент се сети нещо. — Но никога не ги чукай. Тук върлува сифилис.

Макар да бе отгледана като цвете в саксия, младата жена имаше някаква представа какво означава „чукам“. Шокира я обаче фактът, че настойникът й я употреби в разговора си с нея. Нима мъжете използваха подобен език помежду си? Умираше от желание да произнесе сама неприличната дума и се питаше каква ли щеше да бъде реакцията му.

— А кого да чукам?

Савидж измери с леден поглед своя повереник, като се опитваше да прецени дали не го беше взел на подбив. Тогава си даде сметка, че лорд Лам нямаше абсолютно никаква представа кое става за чукане и кое — не. Боже всемогъщи, та той наистина бе невинен младок!

— Повечето младежи, достатъчно богати да имат прислуга, обикновено правят първите си опити с някоя от прислужниците или с дъщерите на своите арендатори. Твоите, изглежда, нямаха нищо против да го сторят. Тук, в Лондон, изборът е голям. За много представители на висшето общество е модерно да бъдат развратни. Можеш също така да се обърнеш към балерините и актрисите. Пълно е и с игуменки, които предлагат млади послушници за обучението на титулувани младежи.

— Искаш да кажеш монахини? — попита невярващо Тони.

— Боже, разбира се, че нямам предвид монахини, не истински монахини. Това е жаргон, с който наричат момичетата от бордеите за висшата класа. — Младият мъж изведнъж попита: — Знаеш ли какво е бордей?

На Антония й се искаше да излъже, тъй като й беше непоносима мисълта Савидж да се изпълни отново с презрение към лорд Антъни Лам.

— Нямам представа, но щом си ми настойник, най-добре ще бъде да ме осветлиш по този въпрос.

— От тази работа човек ожаднява. Ще ти купя една пинта бира — рече Адам и се насочи към „Кръчмата на дъгата“.

Собственикът им наля по халба бира и двамата се разположиха на една маса, където можеха да поговорят.

— Стане ли веднъж полово активен един мъж, вече почти не може да живее без секс. А и защо е нужно това, при положение, че има толкова желаещи и от противната страна? Е, сигурен съм, че не си чак толкова наивен да не знаеш това — повечето богати мъже си имат любовници.

— Разбира се, че знам. Роз казва, че дори женените мъже си имали любовници.

— Любовниците струват скъпо и това може да се окаже не по силите на всеки, особено на младеж като теб. Затова съществуват публични домове или бордеи, където на съдържателката, мадам, се плаща за някое от момичетата за час, вечер или цяла нощ. Парите се дават за извършването на сексуалната услуга. В публичните домове за висшата класа момичетата обикновено са хубави, изключително изобретателни, когато става дума как да доставят удоволствие на един мъж. И най-важното — трябва да бъдат здрави, за да не се заразиш от сифилис. В Лондон се предлага секс за всички вкусове и джобове.

— Разбирам — промълви Тони.

Бузите й горяха, но темата я привличаше силно.

— Жените, които опитаха да се продадат преди малко, са улични проститутки. Не ти препоръчвам да прибягваш до техните услуги.

— Знам много добре какво представляват уличниците, Савидж. Край „Чеъринг Крос“ те са повече от бълхите по гърба на бездомно куче. Нямах представа само за греховните домове.

Младият мъж се усмихна на свенливия термин.

— Англичаните са толкова лицемерни, когато стане дума за секс.

— Сравнени с жителите на Индия и Цейлон ли? — заинтересува се Антония.

— Сравнени с когото и да било. Във Франция например ги наричат „къщи на радостта“.

Фактът, че настойникът й бе толкова добре запознат с подобни места, я подразни.

— Не мога да разбера кое е толкова привлекателно. Момичетата са необразовани, съвсем обикновени и единствената им цел е да спечелят пари. Всеки сезон толкова прекрасни, фини млади дами правят своя дебют в обществото.

— Привлекателността е лесно обяснима. Чукането на дебютантка е против обществения кодекс. За тях е бракът.

— Това става заради двойния стандарт на обществото. Жените не могат да контролират своята съдба. Те нямат пари, нямат власт, преминават от ръцете на баща си в ръцете на съпруга, ако имат достатъчно късмет да хванат едно толкова трудно за улавяне същество.

Тони осъзна внезапно, че говори като жена, и прехапа език.

— Моите наблюдения показват, че съпрузите не се ползват с особено голям авторитет — отбеляза сухо Адам. — Омъжи ли се една жена, тя се превръща в чудесна плячка за чукачите.

— Но това е скандално! Само един негодник би преследвал омъжена дама.

Савидж погледна своя повереник и отговори искрено:

— Съществуват доста зажаднели за секс съпруги и обикновено преследвачи са именно те. Изненадан съм, че не си бил прелъстен от някоя матрона или майка на твой приятел. — Младият мъж продължаваше да я наблюдава внимателно. — Ти май се движиш с наочници, глух и сляп за изкушенията край пътя ти.

Тони допи бирата си и заяви цинично:

— Сега, след като свали пердето от очите ми, очаквам да бъда въвлечен във вихъра на светския живот.

— Да се надяваме. Между другото, утре сме канени на вечеря в Девъншир Хаус. Може би и на двамата ще ни излезе късметът.

ГЛАВА ШЕСТНАЙСЕТА

Когато Тони слезе за закуска на следващата сутрин, Адам Савидж вече бе излязъл. По обяд се появи лакей със съобщение, че настойникът на лорд Лам се е преместил в градската си къща на Халф-мун Стрийт, която се намираше от другата страна на Шепърд Маркит, съвсем близо до Грийн Парк.

Докато Фентън предаваше багажа на младия мъж на неговия лакей, Антония съжали, че не е преровила вещите му. Той беше такава загадка, че тя изгаряше от желание да научи колкото се може повече за него. Сега обаче бе прекалено късно.

Слугата тъкмо бе излязъл, когато пристигнаха Роз и господин Бърк. Девойката им се зарадва страшно много; по някакъв начин те успяха да й вдъхнат увереност. Щяха да й дадат съвет как да общува у херцог и херцогиня Девъншир.

След дълго обсъждане бе решено Тони да носи тъмносините, дълги до коленете, атлазени бричове с бели копринени чорапи и наскоро купените обувки с токи и високи токове.

— Върховете на проклетата яка са толкова високи, че ще ме бодат по ушите — оплака се девойката, докато господин Бърк, впечатлен от ругатните й, търпеливо превръщаше шалчето й във водопад.

Бялата жилетка се закопчаваше на гърдите и ги сплескваше, а новата бяла перука покриваше тъмните й коси.

Баба й я огледа критично.

— Имаш нужда от кутия за емфие, скъпа.

— Не, предпочитам пурите пред емфието — отвърна нехайно тя.

Пудрата още не бе изтупана от раменете й, когато на вратата почука лакей, за да съобщи, че каретата на Адам Савидж очаква лорд Лам. Тъй като настойникът й не понасяше баналните разговори, Тони не отвори уста по пътя към Девъншир Хаус.

Затворена в тъмния файтон, седнала съвсем близо до младия мъж, девойката даде воля на въображението си. Вместо в мъжки бричове и перука си се представи в прекрасен женствен кринолин, който подчертаваше тънката й талия и стегнатите й гърди. Щеше да бъде достатъчно дръзка да се гримира и щеше да сложи поне две предизвикателни изкуствени черни бенки. Може би щеше да разположи едната върху скулата си, за да привлече вниманието към големите си зелени очи и друга в ъгълчето на устата си, за да го подкани да я целуне. Още по-дръзко беше да постави една на извивката на гърдата си, за да привлече погледа му към корсажа си. Всички тези мисли я накараха да се изчерви.

— Купил съм ти нещо.

Дълбокият мъжки глас я накара да потръпне. Савидж пъхна в ръцете й някакъв сребърен предмет, който моментално я превърна отново в Антъни.

— Кутия за пури; колко мило — рече едва чуто Тони.

— Пълна е с моя, приготвян специално по поръчка, вид. Ако предпочиташ някаква по-лека смес, иди в магазина за тютюн на „Бърлингтън Аркейд“ и му поръчай каквото желаеш.

Не след дълго пристигнаха и настойникът й даде имената на двама им на иконома, който ги обяви важно и тържествено.

Индиан Савидж не носеше перука. Ризата му беше безупречна, но прекалено строга в своята простота. Носеше предимно черно. Единствената му отстъпка пред модата бяха черните атлазени бричове, дълги до коленете. Дори чорапите му бяха от черна коприна.

Гостите се бяха струпали около млад мъж и жена. Антония завидя на красивата бледозелена тюлена рокля на красивото момиче. Тя бе изключително оживена, родена кокетка и флиртуваше дръзко с ветрилото си, а напудрените й къдрици подскачаха върху прекалено разголените й рамене. Мъжът до нея бе не по-малко впечатляващ. Той носеше бели панталони до коленете, сакото му бе осеяно със сини пайети, а на раменете имаше еполети от златни ширити. Макар да носеше напудрена перука, бе ясно, че красавецът е русокос, а държанието му бе типично за хусар. В този момент той се обърна да каже нещо на човека до себе си. Тони забеляза бляскавата диамантена звезда на гърдите му и едва не подскочи, тъй като разбра, че това е Уелският принц.

— Очевидно тази вечер ще присъстват и кралски особи — произнесе зад нея Савидж.

Девойката се обърна към него и забеляза саркастичните пламъчета в леденостудените му очи.

В следващия миг към тях се приближи херцог Девъншир и поздрави настойника й с приятелска фамилиарност.

— Извинявам се, че Джорджина не е до мен, за да приветства гостите, но негово височество има навика да я обсебва.

— Вашата херцогиня е много красива — похвали го Савидж и на Антония й се прииска да му издере очите.

— Млада е — отвърна с извинителен тон Девъншир. — Всеки от нас живее свой живот. Страхувам се, че приятелите й от Карлтън Хаус ме отегчават до сълзи.

„Значи това е скандалната Джорджина, херцогиня Девъншир — помисли си Тони. — Тя притежава най-вълнуващия салон сред кралското обкръжение, а очевидно е по-голяма от мен само с няколко години.“

Савидж и Девъншир заприказваха почти веднага за политика. Девойката наблюдаваше как присъстващите насочват погледите си от Уелския принц към нейния настойник. Той привличаше вниманието като магнит.

Не след дълго обявиха, че вечерята е сервирана и тя забеляза как жените се надпреварват коя да застане по-близо до наскоро завърналия се от Изток богаташ. Херцогът настани Адам отдясно до себе си и лейди Изабела Сефтън избута лорд Лам встрани, за да може да седне на стола от другата страна на Савидж. Антония пожела наум всички до една да вървят в ада и се придвижи към срещуположния край на масата, където царуваше красивата Джорджина.

Тя замига с дългите си ресници към Тони.

— Сварвате ме неподготвена, сър.

— Лорд Антъни Лам, ваша светлост.

Тя я тупна игриво с ветрилото си.

— Моите приятели ме наричат Джорджи.

— А мен — Тони.

— А, сещам се вече. Вашите родители живееха в Цейлон. Вие току-що наследихте титлата си.

Девойката осъзна, че въпреки лекомисленото си държание нейната домакиня бе доста хитра. Всички стояха прави край масата и Антония се сети, че чакат негово кралско височество да седне пръв.

— Мога ли да ви представя негово кралско височество Уелския принц? Джордж, това е Тони Лам.

Антония се поклони церемониално.

Най-накрая принц Джордж реши да седне и това даде сигнал за невероятно скърцане на столове. Тони изчака учтиво с намерението да седне на онова място, което остане свободно, но негово височество я хвана за ръката.

— Седнете до мен. Кажете, кой, по дяволите, е черният гигант, с когото пристигнахте?

— Казва се Адам Савидж, ваше височество. Току-що се върна от Цейлон.

— Приятел ли ви е?

— Всъщност ми е настойник, ваше височество.

— Какъв късметлия! Всеки се връща от Индия, след като е натрупал несметни богатства. Можете да бръкнете в неговия джоб, когато вашите се изпразнят. По дяволите! Извинявай, скъпа Джорджи, но всички имат откъде да вземат, само аз — не. Ето Джорджи да речем си има Девъншир, който всекидневно я спасява от дълговете й. А знаете ли, че когато ми пробутаха Карлтън Хаус, тя бе същинска развалина? Бях принуден да изхарча цяло състояние, за да я оправя, и точно когато стана годна за обитаване, страхувам се, че ще трябва да отложа мебелирането и декорациите поради липса на пари. Наех Холанд да ми построи Мърин Пъвилиън в Брайтън. В момента там работят сто и петдесет работници, тъй като искам да бъде готов до идното лято. Истински позор е, че аз, Уелският принц, трябва да прибягвам до услугите на лихвари. — Приведе се и сподели: — Затънал съм в дългове и не виждам никакви изгледи да се разплатя, преди кралят да умре.

— Джордж, скъпи, след вечеря ще поиграя малко на фаро с теб. Това би трябвало да ти подобри настроението.

— Аз губя винаги. Трябва да поддържам репутацията си.

Граф Есекс, вечен оптимист дори в най-отчайващи ситуации, се обади:

— Може би ще спечелите следващата седмица в Нюмаркит, ваше височество.

Джордж поклати тъжно глава.

— Натрупал съм невъобразими дългове заради покупката на чистокръвните коне. Сега дори не мога да си позволя да залагам на тях. Невероятно какво количество могат да изядат тези животни! — Обърна се отново към Тони: — Елате с нас в Нюмаркит идната седмица, ще си прекараме страхотно. Вземете и вашата любовница, ще бъде добре дошла.

Бузите на Антония пламнаха. Принцът забеляза веднага.

— Скъпи мой, не се притеснявайте заради Джорджина, не можем да я шокираме. Тя знае за всичките ни слабости, докато на нас са ни известни само половината от нейните.

Всички се разсмяха на остроумието му.

— Вашият настойник не ви държи прекалено изкъсо, нали?

— Не, ваше височество. Между другото, той се интересува много от коне. Мисля, че търси да си купи. Какво ще кажете да ви представя един на друг?

— За Бога, би било чудесно. Винаги се радвам да се запозная с човек, от когото още не съм вземал на заем.

Последва нов смях.

В края на вечерята, когато дамите наставаха, за да оставят господата на чаша порто или бренди, вече бе погълнато невероятно количество храна и напитки. Тони остана учтиво с мъжете, като наблюдаваше оттеглянето на представителките на нежния пол. „Сега — помисли си с тръпка на очакване тя — пред мен се предоставя възможност, каквато се удава веднъж в живота.“ Тя бе една от малкото жени на света, която можеше да разбере какво правеха и говореха мъжете. И едва не падна от изумление. Онова, което последва незабавно, бе блъсканица към шкафовете с нощни гърнета.

Очите й се разшириха, когато повече от десетина мъже бръкнаха в атлазените си бричове, извадиха екипировката си оттам и се облекчиха с доволно ръмжене.

— Не ми се беше пикало толкова много от последния път, когато бях в Парламента — отбеляза Шеридан.

— Това е, защото пиеш прекалено много, Шери. Аз никога не започвам с вишновката, докато дамите не напуснат масата.

Девойката попиваше всичко край себе си. И така научи, че интимните мъжки части се различават не само по формите и размерите си, ами и по цвета. Вече знаеше точно как изглежда и кралският пенис. Той бе доста голям, с розова глава и се подаваше от гнездо златисти къдрици.

Антония взе брендито, което й предложи лакеят, и избра пура от новата си сребърна кутия. Знаеше, че бузите й пламтят, и се надяваше отчаяно димът да прикрие смущението и слисването й.

През следващите няколко минути разговорът не достигаше до съзнанието й; в това време чашите се пълнеха и изпразваха със замайваща скорост. Сега, след като дамите се бяха оттеглили, езикът на мъжете бе доста груб, изпъстрен с псувни.

Лорд Сефтън се приближи до принца, поклони се и заговори съвсем непринудено:

— Открих името на дамата, която съпругата ми бе поканила на театър преди два дни, ваше височество.

— Сефтън, вечно ще ти бъда задължен. Кажи си цената и ми разкрий името й.

— Трябва да ви предупредя, че тя не е от лесните, ваше височество, а уважавана вдовица.

— Сефтън, та как щеше да бъде в ложата на Изабела в „Ковънт Гардън“, ако беше развратница. Само един поглед ми бе достатъчен, за да разбера, че няма да вдигне полите си, докато не бъдат зачетени всички условности.

Сефтън кимна, видимо доволен.

— Името й е Мария, ваше височество. Изабела ми каза, че покойният й съпруг Томас Фицхърбърт й оставил съвсем малко пари и градска къща на Парк Стрийт.

— Мария Фицхърбърт — произнесе с благоговение името й принцът. После се обърна към Есекс, който бе играл ролята на посредник при предишната му сексуална връзка. — Искам да знам всичко, което може да се научи за тази дама. Красотата й ме омая. Тя имаше най-прекрасните златни коси, които не беше напудрила.

Шери, който вече си бе пийнал, се обърна към Тони:

— Да върви по дяволите косата й. Великолепните й цици го омаяха. Негово височество си пада по циците, знаете ли?

Антония, чиято глава също се бе замаяла от вишновката, каза:

— Обича гърдите, така ли?

— Колкото по-големи — толкова по-добре. Подозирам, че са го отбили прекалено рано. Кралицата има петнайсет деца, нали знаете, пръква ги като кученца.

Девойката примигна притеснено. Знаеше, че принцът може да чуе всяка дума на Шери. Вместо да се обиди обаче, той шеговито намигна на Тони.

— Шери не си пада по гърдите. Попитай го коя част предпочита.

— Котенцата — обяви Шеридан. — Обичам ги малки и стегнати.

Тя не бе сигурна, че има предвид онова, за което си мислеше. Но, Боже всемогъщи, коя друга част от женското тяло би могла да се нарече така?

Вдигна поглед, когато херцог Девъншир се приближи към Уелския принц.

— Ваше височество, Джорджина ще побеснее, ако не се присъединим скоро към дамите.

— С удоволствие, Девъншир.

Когато Джордж се изправи, вратите към големия салон бяха отворени. Тони огледа трапезарията за Адам Савидж и видя, че той бе потънал в разговор с нейния приятел Джон Уайът. Мили Боже, трябваше да внимава, когато се озоват лице в лице. Ако някой можеше да познае в нейно лице Антония, това бе талантливият архитект.

Чу музика и се запъти към балната зала. Загледа се с възхищение в изрисувания таван, но когато сведе очи, видя, че около нея се бяха събрали три дами. В погледа им прочете покана; очевидно очакваха лорд Лам да им партнира за танците. Девойката разтърка крака си и промърмори:

— Вчера паднах — крантата ме хвърли.

Отмина нататък с вдървена походка и се приюти в стаята на картоиграчите.

Взе чаша вино от сребърния поднос и реши, че може да научи някои неща, като наблюдава играчите. Джорджина я извика незабавно.

— Тони, елате да държите банката за фарото; Шери само хитрува.

С увереност, породена от изпитото вино, седна пред покритата със зелено сукно маса срещу принца и неговия завеждащ конюшните и започна да наблюдава как кутията пуска картите за фаро една по една. Направи й впечатление, че на играта не се обръщаше особено внимание; това обясняваше защо херцогиня Девъншир губеше вечно.

Уелският принц поглеждаше към Джорджина, като се питаше дали да се осмели да поиска помощта й за връзката с Мария Фицхърбърт. Херцогинята бе най-близката му и най-интимна приятелка. Тя знаеше много негови тайни.

Когато я бе видял за пръв път, бе поразен. Тя бе миниатюрно създание, с най-красивото лице в Англия. Напомняше му котенце. Бяха се срещнали в доста труден момент от живота му. Той избираше всичките си любовници от сцената и последната му връзка, онази с „Пердита“ Робинсън, бе завършила трагично.

Беше наивен млад глупак и й изпращаше любовни писма, изпъстрени със споделените помежду им интимни мигове, кълнеше се във вечна вярност. Когато връзката им приключи, Пердита заплаши да публикува въпросните писма. Наложи му се да плати цяло състояние, за да си ги върне. Най-лошото от всичко обаче бе, че чувствата му бяха съвсем искрени. Алчната малка актриса се бе възползвала по най-безобразен начин от това.

Когато видя Джорджина, младият мъж се закле никога повече да не погледне актриса, а да избира любовниците си измежду дамите. Ухажва я упорито и в крайна сметка я спечели. Срещите им бяха истинско фиаско.

Двамата бяха изключително нежни един към друг, докосваха се, целуваха се и се наричаха с галени имена.

— Котенце, имаш такъв изискан вкус за дрехи. Изгарям от желание да видя какво имаш под тях.

— Писанчо, какво лошо момче си само. Не може да очакваш да сваля роклята си.

— Разбира се, че не, котенце. Аз ще го направя вместо теб. Ела и седни в скута на тати.

Джорджина се бе подчинила охотно, щастлива, че наследникът на короната щеше да я дари с честта да опита мъжествеността му. Тя помнеше как бе разкопчал всички миниатюрни копченца, докато седеше на коленете, му и му пречеше, като обсипваше със закачливи целувчици лицето му. Кралският скиптър в панталоните му, като че ли щеше да се пръсне всеки момент, докато се извиваше в скута му.

Когато остана само по фуста, започна на свой ред игриво да го разсъблича. Той бе добре надарен и се гордееше много с този факт. Нямаше търпение да се изяви пред своето котенце. Щастливият й смях обаче секна, когато застана пред нея в цялата си дължина. Младата жена внезапно бе изгубила целия си ентусиазъм и той трябваше да положи големи усилия в опитите си да възвърне веселото й настроение.

Когато най-накрая успя да свали дрехите й, остана разочарован. Със свалянето на украсения с воланчета корсет от прекрасните й закръглени форми не остана и следа. Котенцето дължеше прелъстителната си фигурка на подплънките в дрехите.

В действителност имаше тяло на десетгодишно дете. Осемнайсетсантиметровата ерекция на принца веднага спадна. Скочиха в леглото мрачни, но дръзки, твърдо решени да спасят каквото могат. Никакви целувки и милувки обаче не бяха в състояние да убедят „писанчото“ да се втвърди отново. И двамата се разстроиха много. Тогава сладката Джорджина беше спасила положението.

— Скъпи Джорджи, нека да бъдем добри приятели, вместо любовници. Да споделяме своите тайни, мечти и мисли, които никога не бихме се осмелили да разкрием пред друг. Истинското приятелство е най-интимната връзка на света.

Господ да я благослови. Тя бе най-скъпата му приятелка. Знаеше, че няма от какво да се смущава или опасява, когато е с нея.

— Скъпа Джорджи, искам да добавиш името на Мария Фицхърбърт към списъка с твоите гости и освен това да дадеш на лондонските домакини да разберат, че няма да откликвам на поканите им, ако сред гостите не е и тя.

Младият мъж си даваше сметка, че всеки бал придобиваше истинско значение само благодарение на неговото присъствие. Да откажеш на Уелския принц бе равносилно на светско самоубийство.

Тони забеляза Адам Савидж да влиза в стаята, следван от лейди Сефтън. Слушаше я учтиво, но тя го познаваше достатъчно, за да разбере, че въпросната дама го бе отегчила до смърт. Савидж изчака търпеливо, когато тя се спря да поговори с домакинята и с Уелския принц. Последният заяви, без да се церемони:

— Изабела, да знаеш, че съм ти много обиден. Защо, за Бога, не доведе онова очарователно създание Мария Фицхърбърт?

Лейди Сефтън повдигна вежди.

— Траурът на Мария току-що приключи, ваше височество, и живее доста уединено. — Разбрала накъде духа вятърът, тя побърза да насочи платната според него. — Всъщност идната седмица организирам музикална вечер в нейна чест. Би било знак на особено внимание, ако ни удостоите с присъствието си, ваше височество.

— Честта остава за мен, скъпа госпожо.

Тони вдигна глава и видя, че Адам бе вперил в нея леденосините си очи. Изпи на един дъх виното си и се зае с представянето.

— Ваше височество, мога ли да ви представя моя настойник, Адам Савидж? Господин Савидж, Уелският принц.

— Присъединете се към нашата игра на карти, друже. Тони ни каза, че съвсем наскоро сте се завърнали от Цейлон.

— Предпочитам бакара.

Невероятно, но Савидж току-що бе отказал покана на принца!

Джорджина наклони красивата си глава.

— Каква лоша домакиня съм, господин Савидж. Разбира се, че ще играем играта, която вие пожелаете.

Младият мъж се усмихна.

— С удоволствие бих играл с вас, но виждам, че вече имате трима партньори.

Тони се намръщи. Въпреки изпитото вино долови двусмислицата.

— Можеш да заемеш моето място, Адам. Научавам толкоз… толкова много само като те наблюдавам. Между другото, канени сме на конните състезания идната седмица. Негово височество има няколко чистокръвни… чистокръвни… няколко коня, които би искал да продаде.

Савидж само я изгледа и седна. Тя побърза да се настани до него.

Всеки път, когато в играта участваше крал, негово височество изругаваше: „По дяволите краля!“ Въпросната карта бе кръстена „Лунатика“. Когато срещна въпросителния поглед на Савидж, принц Джордж обясни:

— Баща ми е луд. Затова ме подготвят за регент. Трябваше да стана регент още преди години, защото той си е луд вече от доста време. Ами да, преценете сам… той измъдри една прокламация „За окуражаването на благочестието и добродетелта и за наказване на порока, богохулството и неморалността“.

Адам отбеляза:

— Това би лишило живота от всякакво забавление.

Ушите на Антония започнаха да бучат; гласовете на хората край масата достигаха до нея сякаш от далечно разстояние, като че ли бяха в друго помещение.

Не си спомняше почти нищо от обратния път към Кързън Стрийт, но особеното мълчание й нашепваше, че най-после бе успяла да го впечатли. С добро или лошо, това нямаше значение. Когато каретата спря, девойката шумно изхълца. После заизкачва външните стълби и усети нечия здрава десница под мишницата си.

Господин Бърк отвори вратата и Савидж я побутна напред.

— Добре се е подредил, страхувам се.

Верният иконом я придърпа вътре и затвори вратата, а Антония измърмори през стиснатите си зъби:

— Донесете кофа.

ГЛАВА СЕДЕМНАЙСЕТА

Как, по дяволите, се бе озовала в тази ситуация и какво правеше в „Джентълмен Джил“? Очевидно последната лудост на контетата бе боксът, тъй като негово кралско височество Уелският принц се бе пристрастил към този спорт.

Боксовият ринг даваше възможност на представителите на аристокрацията да се съблекат до кръста, да сложат ръкавици и да изиграят няколко рунда с професионални боксьори. Съвсем малко имаха смелостта да опитат; останалите бяха зрители. И, разбира се, това осигуряваше още едно развлечение, където можеха да се залагат солидни суми:

Тони стоеше прегърбена, измъчвана от ужасен махмурлук. Повдигаше й се от миризмата на мъжка пот.

Принц Джордж склони на увещанията на Шери и Едмънд Бърк и реши да ощастливи близките си приятели с демонстрация на своята храброст. Помогнаха му да се съблече, така че да остане само по белите си панталони.

Принцът направи достойна за похвала демонстрация със своя треньор Анджело, който на няколко пъти падна на коляно, поразен от удара на негово височество. Всички бяха наясно, че инструкторът можеше да го зашемети без усилия, но аплодираха куража на кралската персона.

Подканиха други също да застанат на ринга, но нямаше желаещи. Савидж побутна крака на своя повереник от пейката, където го беше качил.

— Хайде, момче, нека да видим от какво си направен.

Тони не можеше да повярва на ушите си. За миг я обзе ужас. В никакъв случай не можеше да се разголи до кръста, а последното, което желаеше, бе някой недодялан треньор да разкраси лицето й. Тя се намръщи.

— Тази сутрин съм по-муден дори от плужек.

Леденосините очи на настойника й се изпълниха с презрение.

— Искаш да кажеш, че не ти стиска да изгубиш.

В този момент Тони го мразеше. Гневът й беше толкова силен, искаше й се да издере изпълнените му с подигравка очи; знаеше обаче, че трябва да се сдържа, тъй като към тях бяха насочени доста погледи. Побутна шапката на главата си и заяви провлечено:

— Целуни ме по задника, Савидж. Щом си падаш толкова по скапания спорт, нека пък ние да видим ти от какво си направен.

Всички присъстващи се ентусиазираха толкова при това предложение, че лично негово височество го помоли да не им отказва. Младият мъж се съблече неохотно по бричове. Щом видя тръпнещите по широката му гръд здрави мускули, Анджело реши да не смекчава ударите си. А след като изпита поразяващия ефект на дългите му ръце, се отказа и от намерението си да следва правилата на маркиз Куинсбъри.

Внезапно Тони с интерес започна да следи двубоя. Кой знае как Савидж съумяваше да предугади движенията на своя противник. Когато успееше да го изненада, боксьорът неизменно го удряше безмилостно и винаги под кръста. Адам искаше да играе джентълменски, но всичко си имаше граници. Когато усети изгарящата болка от поредното кроше в бъбреците, задръжките му се изпариха. И процеди през стиснати зъби:

— Ще махнем ли ръкавиците?

Борбата с голи юмруци бе много по-вълнуваща за зрителите и те започнаха да залагат възбудено, докато Савидж се зае методично да нанася удари по лицето на треньора.

Антония потръпна при вида на кръвта и бруталността, но не затвори очи, привлечена от великолепното тяло на своя настойник. Дори професионалният боксьор не можеше да се мери с него.

Продължи да го наблюдава изпод полуспуснатите си клепачи, докато той се обличаше. Нямаше как да не се впечатли от мъжествеността, от мъжката сила, които се излъчваха от него.

— Човек трябва да може да се защитава на този свят, Тони. Ако не с юмруци, тогава с меч или пистолет. Изборът на оръжие оставям на теб, но настоявам да започнеш да вземаш уроци по самоотбрана.

Даваше си сметка, че съветът му е мъдър, но мразеше да я поучават.

— Горкичкият — рече подигравателно тя. — Доста тежка задача ти се е паднала — да направиш мъж от мен.

Погледът на пронизващите му очи й каза ясно какво мисли той по този въпрос. В този миг тя усети унижение не само заради себе си, а и заради брат си Антъни. Обзе я решимост. Настойникът й бе казал да полудува. Добре тогава, така да бъде. Щеше да обърне всичко с главата надолу! Колкото до Савидж, е, той щеше да пожъне онова, което тя бе посяла.

Преди да си тръгне, принцът заяви:

— Тази вечер ще видя и двама ви в Карлтън Хаус.

Антония разбра, че това бе равносилно на заповед. След като негово височество и неговият антураж излязоха, тя се обърна към Адам:

— Най-малко пък от теб съм очаквал да следваш така безропотно нечии заповеди.

— Искам да купя някои от чистокръвните му коне. Вечерята в Карлтън Хаус е съвсем малка цена за такова нещо. — След това смени темата. — Искаш ли да дойдеш с мен, за да ми помогнеш при избора на тапети за Идънуд?

— Избирай сам проклетите си тапети — отвърна му грубо. — Имам среща.

Веждите на младия мъж се повдигнаха:

— В такъв случай, милорд, ви оставям на вашите… пороци.

„Срещата“ бе с баба й, която нямаше търпение да научи подробности за случилото се в Девъншир Хаус.

— Видя ли нещо от негово кралско височество?

При този спомен Тони се разсмя:

— Видях повече от това, за което съм се пазарила. Какво кара един мъж да се разсъблича и да се сравнява с всеки друг от присъстващите в стаята мъже?

Баба и внучка се спогледаха и се заляха от смях.

— О, скъпа, мисля, че току-що отговори на въпроса си.

— За съвсем кратко време научих достатъчно за мъжете, за да не искам да бъда един от тях, въпреки привилегиите, на които се радват.

— О, скъпа, постъпихме толкова глупаво! Трябваше да ти намерим богат съпруг, вместо да прибягваме до подобна измама.

— Роз, моля те, не се чувствай виновна. Не бих понесла да ме продават на пазара за бракосъчетанията. А и новооткритата свобода ми харесва. — Очите й светнаха. — Освен това е толкова забавно да бъдеш мъж. Негово височество ме покани да взема любовницата си, когато отидем на конните състезания.

Розалинд примигна. Девойката приемаше всичко това като шега, като лудория, но нея самата започваха да я обземат опасения. Реши да поговори сериозно по този въпрос с господин Бърк.

— Доколкото разбрах снощи, негово височество е на път да се сдобие с нова любовница — заяви Тони.

— Така ли?

Роз беше жадна за повече подробности, които след това да сподели с приятелката си Франсис Джърси.

— Името й е Мария Фицхърбърт.

— Но аз я познавам! Сигурна ли си за името, скъпа? Тя е уважавана вдовица, далечна роднина на Изабела Сефтън. Божичко, тя трябва да е поне с шест-седем години по-възрастна от Джордж. Със сигурност наближава трийсетте.

— Твоята позната ходи ли с ненапудрена коса? И има ли… ъ-ъ, пищна фигура?

— Същата е! Руса коса с цвят на царевица. Тази жена не е глупава! Вече втори съпруг погребва, като и двамата й оставиха добри парички.

— Между другото, днес съм поканена на вечеря в Карлтън Хаус. Негово височество и приятелите му говорят по най-непочтителен начин за краля и кралицата. Представят открито краля като лунатик, а Ричард Шеридан рече, че кралицата изстреляла като кутрета петнайсет деца.

— И изглежда така, сякаш ги е носила всичките наведнъж — отбеляза сухо Розалинд.

Антония се засмя и я смъмри.

— Възприела си резкия език на лейди Джърси.

— Много си мила с мен, скъпа. Аз съм тази, която й дава уроци.

— Уф, уроци! Савидж е твърдо решен да ми дава уроци по самоотбрана. Честно казано, струва ми се, че е решил да ме смачка и после да ме направи по свой образ и подобие. Толкова ме ядосва, че се тревожа непрекъснато дали няма да се изпусна и да разваля цялата работа.

— Ще трябва да се научиш да се владееш, скъпа.

Когато господин Бърк обяви пристигането на Адам Савидж, Розалинд отиде да го посрещне.

— Съжалявам, но Тони замина за Карлтън Хаус още преди няколко часа. — Пое си дълбоко дъх и решително изрече: — Господин Савидж… Адам, ако разрешите… доста се тревожа за него. Не мислите ли, че там ще срещне порочни хора?

Младият мъж присви леко вежди.

— Порочни ли? Не мисля, лейди Рандолф. Може би малко диви и шумни, но твърдо вярвам, че Тони ще има само полза от престоя си сред мъжка компания. Не се притеснявайте, ще го наглеждам.

В това време Антония се забавляваше лудо и безразсъдно. Тази вечер бяха поканени само мъже. Вратите към залата бяха широко отворени, полилеите и свещниците — запалени, а оркестърът свиреше подходяща за вечеря музика.

„Декорът на Карлтън Хаус“, както наричаха приятелите на Джордж, привлече вниманието на Тони. Освен Шеридан, Бърк и Есекс, които вече познаваше, присъстваха и други известни хора, например Чарлз Фокс. Смятаха го за най-близкия приятел на принца. Именно той в момента настояваше да бъдат дадени регентските пълномощия.

Фокс бе поне с десет години по-възрастен от Джордж и този факт накара Антония да се замисли кое ги привличаше толкова един към друг. Реши, че Фокс трябва да бе бащинска фигура, макар и доста странна.

Винаги, когато я представяха на някое ново лице, Шери бе до нея, за да я осведоми за свързаните с него мръсни историйки. Пиеха диаболеньос, най-новата мода. Шери настоя тя също да го опита.

— Мисля, че си съвсем трезвен. Ще трябва да пийнеш порядъчно от него; само така можеш да се надяваш да ни догониш.

Присъстваха още две особи с царска кръв: Фредерик, херцог Йорк, по-малкият брат на принца, и Хенри Фредерик, херцог Къмбърланд, чичото на принца.

— Това ли е грешният чичо? — попита девойката.

— Ъхъ, внушителна личност. Може да пирува от мръкване до зори. Познават го навсякъде, където се стремят към удоволствия. За пръв път принц с кралска кръв се появява в съда за развод. Лорд Гровнър го призова като автор на нецензурните писма до съпругата му, които разкриваха страстната им връзка. Гровнър получи развод, а на него това му струваше десет хиляди лири. А щастливата стара свиня взе, че се ожени за оная красива писанка Ан Хортън. Много обичаме новата херцогиня Къмбърланд. Тя е очарователно вулгарна и изключително либерална, когато раздава благосклонността си.

От всички присъстващи най-много й се понрави Хенри Лътръл. Вече познаваше сатиричните му поеми, а краткото описание, което му направи само с няколко изречения Шери, възбуди любопитството й.

— Той е добре дошъл тук единствено заради ума си. Син е на ирландски благородник и дъщерята на неговия градинар. Няма нищо, но винаги вечеря в луксозна обстановка някъде навън. — Шери потупа Лътръл по рамото. — Ето един твой обожател, Хенри Тони Лам. Кажи ни нещо от твоите петостишия, старче.

— Добре, нека помисля — отвърна провлечено Хенри.

Внезапно се чу изстрел, който привлече вниманието на всички.

— Кълна се в сатаната, сега ще имаме малко занимания по стрелба с пистолет. Джордж притежава една от най-добрите колекции в града.

В другия край на стаята вече се правеха сериозни залагания.

Негово височество каза на един от лакеите да донесе портрет на краля; всички се изредиха да стрелят, а залозите бяха за умопомрачителни суми. Тони избра един от пистолетите; той се оказа доста по-тежък от очакванията й. Възхити се от изкуството на занаятчията, измайсторил гладко полираната дръжка от маслиново дърво и дългото сребърно дуло.

— А, този и на мен много ми допада — възкликна негово височество. — Обичам да усещам пистолета в ръката си. Но спусъкът му реагира на съвсем леко докосване.

Предупреждението дойде със секунда по-късно. Девойката неволно докосна спусъка и оръжието изгърмя. Куршумът сряза телта, на която висеше портретът и той падна с трясък върху пода на трапезарията. В първия момент Антония се ужаси, че бе пробила дупка в гипсовата мазилка. В следващия миг обаче се разнесоха овации и лорд Лам бе обявен за безусловен победител. Тя се отпусна пребледняла на близкия стол, докато пъхаха в ръката й двеста гвинеи.

Забавляващите се се преместиха в балната зала, за да имат по-голям простор на действие. Не след дълго случаен куршум накара музикантите да се разпръснат из стаята, търсейки прикритие. Гостите се държаха като непослушни ученици. Принц Джордж поизтрезня малко, когато един от лакеите бе ранен в рамото. След като отнесоха слугата, негово височество се обърна към своя приятел Чарлз Фокс:

— Не може да продължаваме така. Добри лакеи се намират трудно. След вечеря отиваме в твоето стрелбище.

— Какво стрелбище? — попита Тони.

— Закрито стрелбище — отвърна Шери. — Не си ли тренирал според правилника за дуелите? В последната си пиеса изобразих един дяволски добър дуел, но проклет да бъда, ако мога да се сетя за заглавието й.

Нещо накара Антония да погледне към входа на балната зала. Савидж стоеше до вратата; лицето му изразяваше презрение — очевидно бе отвратен от по-подходящите за незрели юноши забавления.

Адам Савидж наблюдаваше с присвити очи всичко, което ставаше в Карлтън Хаус. Решително бе преценил всички присъстващи, като безполезни прахосници. Красивият Уелски принц имаше чаровни и непринудени маниери и беше покровител на изкуството, но не виждаше, че приятелите му го използват. Савидж знаеше, че няма да бъде подписано решение за встъпването му като регент, защото Джордж отделяше много повече време и внимание на своя шивач и обущар, отколкото на държавните дела.

Чарлз Фокс бе несъмнено най-влиятелната личност сред неговото обкръжение. Той пиеше много и можеше да остане с дни наред край игралната маса, обикновено в собственото си заведение. Шегобийците казваха, че чарът му идвал от неговия прадядо, Чарлз II. Савидж обаче виждаше, че той е и безпътен, и разсипник.

Ричард Шеридан беше развратен. Двамата с Едмънд Бърк често се охулваха един друг в Долната камара и се мислеха за господарите на Англия.

Савидж бе твърдо решен да направи някои промени. Те нямаше да станат като с магическа пръчка, но с гений като Пит на държавното кормило Англия имаше по-голям шанс от когато и да било да направи нещо за подобряване съдбата на обикновените си граждани. Несъмнено щеше да му се наложи да използва подкупи и протекции, които действаха неизменно още от времето на Джордж I, но ако беше достатъчно настоятелен, решителен и енергичен, щеше да осъществи тези промени.

Именно Фокс, Шеридан и Бърк бяха предложили проектозакон за лишаване на Ийст Индия Къмпани от нейните правомощия и търговски привилегии. В резултат на това правителството падна и Пит стана главен министър. Глупаците успяха да обвинят в държавна измяна Уорън Хейстингс, губернатора на Бенгалия. Изказваха се по въпроси, по които не знаеха нищо. Най-големият лицемер беше Бърк, а семейството му бе натрупало богатствата си, бъркайки в индийския буркан със злато.

Внезапно погледът на Адам попадна върху младия му повереник. Някаква особа с вид на развратник бе преметнала ръка през раменете на юношата. Това го обезпокои. Савидж се замисли. Антъни беше красив младеж с дълги крака и замечтани зелени очи. Апетитен плод, от който не би се отказал никой разпътен прелъстител.

Да не би това да бе причината за липсата на интерес на Тони към жените? Не, момчето бе невинно, още не бе омърсено, но колкото по-рано го запознаеше с подобните на наркотик прелести на женската плът, толкова по-добре. Реши да се погрижи лично за това. Когато се запъти към своя повереник, гостите започнаха да се разотиват.

— Нима си тръгваш толкова рано? — попита безгрижно Савидж и повдигна едната си вежда.

Антония остана с впечатлението, че я подлага на някакъв тест, и отвърна арогантно:

— Отиваме в едно закрито стрелбище, ако искаш да знаеш. Избрах своето оръжие, както вече ми предложи. А то е — пистолет.

Адам се загледа замислено в присъстващите. Кръчмите в Лондон бяха сигурно хиляда, а публичните домове варираха от най-луксозните заведения край „Ковънт Гардън“ до мръсните бордеи на лондонския подземен свят. Игралните къщи бяха известни, като се започне с уважавани клубове като „Уайт“ и „Уейтиър“ й се стигне до такива като „Геймкок Спърс“ в бедняшките квартали. Савидж реши, че все пак има вероятност наистина да стигнат до казиното на Чарлз Джеймс Фокс.

Изчака да стане два часът сутринта, преди да влезе и да вземе заровете. Видя Тони, съвсем пиян, с празни джобове. Нахлупи шапката ниско над очите си, пожела лека нощ на останалите и изправи младия Лам на крака.

Господин Бърк отвори вратата и като видя картинката, реши, че е негов дълг да протестира. Адам прие безмълвно обвинението и си тръгна. Икономът още не бе успял да затвори, когато Тони промълви:

— Донеси кофата.

ГЛАВА ОСЕМНАЙСЕТА

Антония се бе разположила на един стол пред камината на Халф-мун Стрийт. Седеше нацупена срещу своя настойник.

— Ти ум имаш ли? Колко изгуби?

— Двеста — промърмори.

— Не видя ли, че те само търсеха кого да оскубят?

От тези думи гневът й нарасна още повече.

— Надявам се не намекваш, че са ме измамили?

— Не, не намеквам, лековерен млад глупак, казвам ти го направо! Негово височество е затънал в дългове, красивата Джорджина дори не може да пресметне какво дължи! Кажи ми, Тони, нима мозъкът ти е наистина толкова размътен, че когато прибавиш към две още две, не можеш да пресметнеш резултата?

Савидж взе тесте карти от чекмеджето на масичката от черешово дърво и започна да ги разбърква.

— Господи, точно затова никога не играя фаро. Не трябва да докосваш картите, а те често стават грапави или подгънати в краищата, за да прилягат както трябва в специалната кутийка. Крива кутийка и хитър съперник могат да разорят дори принц. — Разбърка колодата. — А сега внимавай. Трябва да се научиш да правиш „сляпо“ размесване. По този начин желаните карти се оказват най-долу. По дяволите, момче, не искам мъжете, с които беше снощи, да те покварят!

— Очевидно предпочиташ ти лично да ме поквариш! — отбеляза Тони.

— Аз само те обучавам. Ако знаеш всички трикове, ще можеш да откриваш кога се опитват да те мамят. А дали ще играеш или не по този начин, това зависи от теб — обясни студено Савидж.

Тя взе тестето, твърдо решена да научи номера със „сляпото“ разместване.

— Свърши ли с конското?

— Едва започвам. Не ми пука, че си повръщаш червата всяка нощ, но не мога да се примиря, че като се напиеш, губиш контрол над собствените си действия.

— Сега сигурно ще ми забраниш да виждам приятелите си? — рече предизвикателно девойката.

— Май не разбираш за какво става дума. Искам да можеш да се владееш във всякаква компания и при всякаква ситуация, от игралната зала до спалнята, от бляскавия дворец до тъмната улица.

Тони си спомни за плановете, които бяха направени за вечерта, погледна настойника си и попита:

— Как, по дяволите, мога да се измъкна от ходенето в турската баня в „Ковънт Гардън“? За шест гвинеи трябва да се изкъпеш, да вечеряш и да спиш с някоя от елитните проститутки.

— Сещам се и за по-покварени начини, по които можеш да прекараш времето си — заяви с привидно безгрижие младият мъж.

— Готов съм да се хвана на бас, че се сещаш — отвърна ядосано Тони.

Настойникът й вдигна рамене.

— Кажи им, че отиваш на театър с мен… че си забравил за уговорката ни.

Антония изпита огромно облекчение. Имаше още едно нещо, в което се бе съгласила да участва под влияние на алкохола, но за това не смееше да спомене. Търсеше наум някаква по-безопасна тема. Демонстрира пъргавината на дългите си тънки пръсти, разбърка картите, а след това извади едно след друго четирите аса, последвани от всички карти с лица.

— Както виждаш, уча бързо. Кога ще започнеш да ме учиш как се правят пари?

— За да можеш да ги губиш всичките в някой игрален дом ли? — попита я сухо.

— Не говори глупости. Отсега нататък вече само ще печеля. Какво ще кажеш за акциите за Южно море? Всички, в това число и любовниците им, купуват от тях.

— Това именно е причината ние да не го направим. Действителната им стойност не е голяма.

Очите на Савидж гледаха студено и мрачно като Арктическия океан. Човек не можеше да не се подчини на нарежданията на подобен мъж.

Тони присви рамене.

— Е, както ти казах, единственият неписан закон, който ми е познат, е този, че не мога да пипам основния си капитал.

Гласът му прозвуча гладко и меко като коприна, когато я попита със сарказъм:

— Как, в името на Отца, Сина и Светия дух можеш да увеличиш доходите си, без да изразходваш основния капитал?

— Не… не знам — заекна.

— Риск, това е името на играта. Колкото по-голям е той, толкова по-висока е възвращаемостта. Ще ти предложа нещо страхотно. Използвай всичко, оставено на твое име, до последния петак, и купи стока за Индия. А после с печалбите от това купи товар, който да върнеш в Англия. Използвай един от моите кораби. Нужни са само малко повече от осем седмици във всяка посока. За четири до пет месеца, разбира се, ако стоката ти е подбрана правилно, ще учетвориш парите, поставени под опеката на Уотсън и Голдмън.

— Ами рискът — кораби потъват всеки ден от годината. Ще изгубя всичко.

— Ще те застраховам, тъй като познавам добре и плавателния съд, и екипажа.

— Много благородно от твоя страна. И защо правиш всичко това?

— Независимо дали вярваш или не, но не ми е безразлично какво ще стане с теб. — Поколеба се за момент и добави с привидно безгрижие: — Мисли за мен като за твой баща.

Младата жена мислеше за него често, но последното, което желаеше да има с него, бяха бащинско-синовни отношения.

— Ще продължим уроците тази вечер — додаде той.

— Гониш ли ме? — попита тя.

— Да. Имам да свърша много работа, преди да тръгнем за театъра. — Вдигна златния си джобен часовник. — Очаквам посетител.

— Извини ме, че ти обърквам живота — изрече иронично Тони.

— Нужни са огромно търпение и време, преди да бъде опитомено едно зверче — повдигна рамене Адам.

Антония само се преструваше на весела. Беше обидена, че той я бе повикал само за да й прочете конското и след това я отпрати. Зави бавно покрай ъгъла и зачака. Съмняваше се, че срещата му е делова. Пред дома на настойника й спря добре екипирана карета с гербове на лъскавите си черни вратички. От нея слезе красива жена с елегантна кремава горна дреха и черни щраусови пера. Да, вярно, Адам имаше работа. Дяволски странна работа!

Графиня Есекс влезе в кабинета на младия мъж, а той действително не мислеше за друго освен за бизнес. Беше твърдо решен да я накара да отвърже кесията си за нещо, което бе от значение за него. Цялото й поведение говореше красноречиво, че се опитва да го прелъсти. Младият мъж обаче беше достатъчно разумен да не се занимава със съпругата на граф Есекс, при положение, че може да има нужда от него като политически съюзник.

Тони седеше край прозореца в спалнята на Антъни и пишеше в дневника си:

„Адам Савидж е безчовечен. По-точно — отчасти човек, отчасти звяр. Звярът е определено леопард. Аз не съм първата, която забелязва тази прилика. Той сам я е открил, поради което нарича и плантацията си в Цейлон «Скокът на леопарда». Савидж носи маска, както впрочем всички в днешното общество, но подозирам, че под неговата се крие неразгадаема личност. Ако маската бъде махната, не знам дали ще го преценя като нецивилизован или свръхцивилизован. Подозирам, че под повърхността си крие дива, необуздана натура.

Той обича да господства и да владее, но е достатъчно умен, за да не потиска или малтретира. Първо ме вбесява, после смекчава гнева ми със своята мъдрост, великодушие или хумор. Съветите му са винаги разумни и правилни и, необяснимо защо, това ме ядосва. Но това, което ме вбесява, е презрителният му поглед. Обещавам, че ще го изтрия от арогантната му физиономия.

Позволява ми доста свобода и си въобразява, че не ми е ясно как всъщност ме държи на каишка. Очаква го голяма изненада, тъй като възнамерявам да престъпя границата, която ми е поставил. Не го подценявам, тъй като вече съм чувала ръмженето под кадифения му глас и зърнах сянката на острите му нокти тази сутрин, докато се опитваше да оформи характера ми. Решил е да направи мъж от мен, но аз предпочитам да ме направи жена.“

Антония стисна перото толкова силно, че направи голямо мастилено петно. Бързо затвори тетрадката, ужасена от насоката, в която се бяха понесли мислите й. Проклетият дневник лесно измъкваше тайните й. Реши да посвети времето си на нещо по-добро от това да мечтае за Савидж. Трябваше да вземе решение във връзка със стоката, която можеше да изпрати в Индия.

Следобед обиколи лондонските магазини, за да избира мебели за Идънуд. Купи без колебание едно пиано, тъй като чувстваше инстинктивно, че настойникът й ще иска да притежава най-новото музикално изобретение. Другото, което взе, бе сервиз за вечеря за двайсет и четири човека, по модел на Уеджуд, в бледолилаво с бели релефни орнаменти. Идънуд трябваше също така да разполага с чаен сервиз от севърски порцелан. Тони обаче вече познаваше Савидж и знаеше, че той най-вероятно би предпочел да направи тази покупка на континента, вместо да плати тук изкуствено надутите вносни цени. Ако съдеше по количеството вносни стоки в магазините, стигна до извода, че доста хора нямаха нищо против да купуват на подобни надути цени. Изведнъж осъзна, че колкото по-рядък беше даден предмет, толкова бе по-скъп и по-търсен. Сигурно по същия начин редките европейски стоки щяха да се продават в Индия.

Устата й пресъхна при мисълта, че може наистина да спечели пари. Облиза устни. Майка й и другите дами, напуснали своята страна, сигурно имаха непрестанна нужда да подновяват гардероба си според последната мода. Особено с онези облекла и аксесоари, които бяха подходящи за топъл климат, като слънчеви чадъри, сламени шапки, рисувани ветрила, бельо от муселин, тюлени вечерни рокли, атлазени обувки.

Освен това една жена винаги се грижеше за обзавеждането на дома си. Вълнението на Тони нарасна при мисълта да изнася венециански огледала, кристални чаши и всевъзможни други красиви френски и италиански мебели и предмети на бита. Нямаше търпение да съобщи на Адам Савидж, че е решила да използва кораба му.

По пътя към театъра заговори на тази тема. Младият мъж наблюдаваше повереника си, присвил очи. Той също започваше да възприема идеята за износ на женски корсети, бельо, слънчеви чадъри и други подобни дрънкулки и украшения. Идеите на младия Лам определено бяха добри, но бяха определено женски.

Савидж твърдо реши да изкорени женственото в поведението на младежа и да даде възможност на мъжкото начало в него да се прояви. След театъра щяха да посетят бордей; не желаеше да отлага повече прощъпулника на Тони. Знаеше, че юношата щеше да се отвори за света едва след като се изяви сексуално. Премахнеше ли първото препятствие, природата щеше да каже своята дума.

Адам имаше намерение да отидат на опера. Сега обаче промени плановете си и реши да посетят „Олимиан“, където се играеше цинична сексуална комедия.

Докато по сцената се носеха оскъдно облечени хубавици, разкриващи пищните си закръглени форми, той наблюдаваше повереника си. Скоро обаче сам се увлече по вулгарните шегички и даде воля на смеха си. Действието се въртеше около това, как неколцина мъже опитваха една или друга хитрост, за да свалят гащичките на своите дами. Всичко обаче бе направено интересно, придружено от приятни шеги и закачки и публиката се превиваше от смях.

Антония също се смееше, но бе доволна, че светлините са угасени, тъй като бузите й горяха. В края на първото действие главната актриса изпя една песничка за „Росата върху лилията“. Тя определено бе апетитно парче и всички мъже насочиха вниманието си към нея.

Савидж се изправи в мига, в който завесите паднаха и светлините бяха запалени.

— Каква прекрасна кукла. Да вървим зад кулисите.

Девойката се обезпокои.

— На теб всичко ти харесва. На мен песента ми се стори блудкава.

Докато се приближаваха към кулисите, Адам повдигна тъмните си вежди.

— Не се ли сещаш какво ще рече „росата върху лилията“?

— Разбира се, че се сещам… — Тони спря рязко насред изречението си. Очевидно изразът имаше и някакъв друг, по-особен смисъл. — Май ще имам нужда от преводач — призна.

— Смисълът е следният: тя иска това толкова силно, че се навлажнява за теб… роса върху лилията.

Младият мъж виждаше, че повереникът му все още не може да схване смисъла. Започваше да мисли, че това момче трябва да стане монах.

Зад кулисите бе пълно с изпълнители, камериерки, сценични работници и зрители, дошли да си уреждат среща с някоя от актрисите. Савидж се запъти право към своята избраница и се присъедини към кръга от нейни поклонници. Той се представи, а сочната кокетка подаде ръката си, за да я целуне, и му каза, че името й е Анджела Браун.

— Бих искал да ви запозная с младия си приятел, лорд Антъни Лам.

Очите й се разшириха. Един от младежите, който стоеше до нея, се провикна:

— А, каква изненада, ти си братовчед ми Тони. Аз съм Бърнард Лам. Светът е малък, а?

Антония едва не припадна. Взря се в Бърнард; надяваше се, че ужасът, който изпитва, не се е изписал върху лицето й. Това бе алчният братовчед, който се стремеше към титлата на брат й, Лам Хол и всичките им земни притежания. Защо лошият късмет я следваше навсякъде? Не трябваше да допусне той да научи нещо от нея.

— Приятно ми е — студено изрече, обърна се и заговори една от хористките.

Тя от своя страна вече бе подразбрала, че младежът има титла. Буквално попиваше всяка негова дума и същевременно успяваше да го докосне по ръката или да се допре до бедрото му. Младата жена бърбореше оживено, но единственото, което чу Тони, бе, че се казва Доли. Нямаше друго желание, освен да се отърве от братовчед си.

Адам Савидж бе разгневен. Той се ръкува с младия Бърнард Лам и го увери, че е много щастлив да се запознае с един от роднините на Тони. Опита се да заглади колкото може впечатлението от поведението на своя повереник.

— Мисля, че Тони се готвеше да покани младата дама на вечеря, но видя, че сте го изпреварили.

Бърнард се засмя.

— С Анджела сме стари приятели. С удоволствие ще се присъединим към вас някой друг път.

Адам забеляза безупречните маниери на младежа; искаше му се и неговият повереник да се държи по същия начин.

— Когато домът ми в Грейвзенд бъде завършен, ще организирам прием по този повод. Ще ви изпратя покана. Моля ви, елате.

Погледът на Савидж галеше дръзките гърди и сочната уста на Анджела.

— Не се сърдете, ако дойда — намигна тя. — Трябва да бързам, завесата се вдига. — Погледна през рамо към двамата мъже и добави безсрамно: — Заедно с други неща.

Всички се насочиха към местата си. Адам хвана Антония за раменете и я накара да се обърне с лице към него.

— Непоносим млад сноб. — И погледът, и гласът му бяха ледени. — Отнесе се така презрително с тях само защото той е без титла, а тя — обикновена актриса.

Тони го погледна право в очите.

— Ако не можеш да видиш, че той се стреми към моята титла и всичко, което притежавам, значи си сляп.

— Врели-некипели! Не видях нищо подобно!

— Ами да! Ти не виждаш друго освен цици! — отвърна му грубо.

Савидж се ухили широко.

— Аз си падам по краката.

Само преди няколко дни девойката нямаше да разбере какво има предвид настойникът й. Сега обаче й стана ясно. Света Дево, мъжете разделяха женското тяло на части и избираха онези от тях, които им се струваха най-привлекателни!

А дали и жените не правеха същото? Тя се взираше в него, спомняйки си как бе изглеждал само по хавлия. Щеше да й бъде изключително трудно да избере между широките му рамене или покритите с тъмни косъмчета гърди, силните му мургави ръце или чувствената, разсечена от белега уста.

— Защо ме гледаш така? — попита Адам.

Тони сведе поглед, за да не му позволи да забележи въздействието, което имаше върху нея.

Пикантното представление бе възбудило Савидж и той чувстваше нужда от жена. Реши да заведе своя повереник на място, където ще може да се позабавлява и да остане с най-добри спомени от първото си подобно преживяване.

В Темза имаше плаващ публичен дом, наречен „Лудост“. На долната палуба свиреше малък оркестър, докато посетителите, които тук наричаха „тритони“, вечеряха в компанията на сирени.

— Къде отиваме? — попита Антония, когато се запътиха към реката.

— Виждаш ли онази силно осветена баржа?

— Там ли?

— И да, и не. „Лудост“ всъщност никога не пуска котва.

— О, да не би да е някой плаващ игрален дом? — попита, очевидно заинтригувана.

— Не, това е плаващ бордей. Ще вечеряме с няколко прелестни водни нимфи на долната палуба, а когато се умориш от компанията, ще можеш да се уединиш с някое момиче в една от удобните стаички на горната палуба.

Антония, която в този момент минаваше по мостика, се спъна.

— Знаех, че гориш от нетърпение — подигра се Савидж. — Поразходи се, докато платя.

Младият мъж поговори със собственичката, като й даде да разбере, че момчето е девствено.

— Той е малко стеснителен, но искам да бъда абсолютно сигурен, че ще изгуби девствеността си.

— А, милорд, имам точно нужната за това сирена. Тя е толкова пламенна, че ще свърши работата. Тя прави всичко — отпред, отзад, френска любов! От него се иска само да си лежи.

Адам извади портфейла си.

— Не мисля така. Имате ли някоя свенлива нимфа, която би могла да мине за девственица? Може би някоя от малко по-висока класа, по-изтънчена?

Силно гримираното лице на мадам светна.

— Имам едно ново момиче, съвсем младо е. Изумена съм от това, колко много хора питат за него.

— Изпратете го на нашата маса… — Той вдигна очи, за да срещне погледите на три жени, които открито го оглеждаха. — Госпожи, каня ви на вечеря!

Антония изобщо не беше гладна — бе загубила апетита си заедно с куража. Ако съдеше по огромния брой стриди, които настойникът й изяде от ръцете на смеещите се сирени, морските деликатеси трябва да му се бяха усладили много. Знаеше прекрасно какво очаква той от лорд Лам и реши, че единствено предизвикателността може да й помогне да се справи със ситуацията. Насочи вниманието си към момичето до нея и откри с изненада, че изглежда доста различно от другите. Седеше кротко сякаш се намира в църква, и дори не слушаше дръзките закачки на безсрамните нимфи, които флиртуваха безсрамно със Савидж.

Тони извади кутията си с пури.

— Имате ли нещо против да пуша?

— Може ли аз да ви я запаля, милорд? — попита тихо девойката.

Антония стисна пурата между устните си, докато нейната съседка й даде огънче с една от свещите, като насочи уверено триглавия свещник към лицето й.

— Как се казвате? — попита Тони с надеждата, че димът ще закрие надигащата се в очите й паника.

— Лили, милорд.

Лорд Лам едва не се задави, когато забеляза как настойникът й я погледна и повдигна многозначително вежди. Трябваше да се махне оттук, да отиде някъде, където проницателните му сини очи нямаше да могат да я наблюдават. Изправи се.

— Хайде, Лили, ела да открием местенце, където ще можем да останем насаме.

Усещаше проклетите сини очи в гърба си през цялото време, докато се качваха към горната палуба. В малката каюта имаше само едно легло и миниатюрен скрин с огледало и дървен стол.

Антония се отпусна на стола и вдигна крака върху леглото; опитваше се да изглежда безгрижна.

Внезапно момичето се отпусна на колене пред нея и възкликна:

— О, моля ви, милорд, бъдете мил с мен!

Какво, по дяволите, бе това? Антония смачка пурата и върна стола на четирите му крака. Лили започна да се моли още по-пламенно.

— Шшт, Лили. Няма дори да те докосвам! Да не би някои мъже да се държат грубо с теб? — попита възмутено.

Момичето престана да нарежда така рязко, както и бе започнало.

— Само се опитвах да ви възбудя, милорд. На повечето мъже им харесва, когато се страхувам.

— Е, на мен пък не ми харесва. И моля те, не ме наричай милорд. Името ми е Тони.

— Тони, ще ти подейства ли възбуждащо, ако те съблека? — предложи тя.

— Мили Боже, не!

— А ако ти ме съблечеш?

— Нищо няма да ме възбуди, каквото и да сториш — заяви твърдо лорд Лам.

— Какво би искал да правиш с мен, Тони? — попита момичето.

— Не може ли просто да поговорим? Виж, моят настойник ме домъкна тук против волята ми. Мътните го взели, твърдо е решил да ме направи мъж.

Очите на Лили светнаха разбиращо и тя прошепна:

— Знам каква е твоята тайна — прошепна тя.

Съзерцава я известно време невярващо, а след това въздъхна тежко.

— Слава Богу! Какво облекчение.

— Ти имаш нужда от мъжки, а не от женски обятия — заяви младата проститутка. — Вероятно цялата ти страст е насочена към красавеца, който те доведе тук. Права ли съм?

Антония се изчерви и се засмя неловко.

— Той определено ме кара да се чувствам странно.

Лили облиза устни.

— Как например?

— Ами, вътрешностите ми сякаш омекват и стават като желе.

— Заради големите си размери ли?

— Отчасти. Той е най-едрият мъж, когото съм виждал, но е много властна личност. Обича да му се подчиняват.

— Бие ли те? — попита с копнеж проститутката.

— Не, но ако съдя по вида му, понякога май доста му се иска. Струва ми се, че когато удря с проклетия камшик за езда по ботушите си, желае да ме постави върху коляното си.

— Камшик ли? — повтори момичето и потръпна изящно. — Колко голям е неговият Уили?

— Уили ли? — попита неразбиращо Тони.

Лили се засмя.

— Аз съм ирландка, ние го наричаме Уили, но англичанките му казват Питър, Роджър или просто патка.

Последното не й беше непознато. Знаеше какво означава „патка“ и силно се изчерви.

— Никога не съм го виждал — призна смутено.

Момичето потъна в размисъл за известно време и в крайна сметка реши, че събеседникът й казва истината, тъй като онази работа винаги му беше влизала отзад.

— Виждам, че не сте заедно от дълго време. Ревнуваш ли, когато той отиде на подобно място?

Тони знаеше, че точно това чувства. Тайно копнееше Адам Савидж да се смее и задява с нея, а след това да я отведе в стая, където ще останат само двамата. Побърза да смени темата:

— Ами ти, Лили? Защо се занимаваш с това?

— За да се издържам. Мама трябва да храни шест деца. Хвана се с един ирландски боец, който ме просваше на пода всеки път, когато тя се обърнеше с гръб. Затова, когато станах на тринайсет години, напуснах. Така поне ми плащат за това.

Антония бе силно възмутена.

Лили се изправи.

— Слушай, сигурен ли си, че не мога да ти направя поне едно фелацио?

— Не мисля така — отвърна със съмнение Тони.

— Е, в такъв случай би ли имал нещо против, ако отида да обслужа някой друг клиент.

— Разбира се, че нямам, Лили. Беше ми приятно да поприказвам с теб.

Лорд Лам огледа палубите на „Лудост“. Бяха изпълнени със смеещи се сирени и техните тритони. Настойникът й очевидно го нямаше сред тях. По-скоро щеше да продаде душата на дявола, отколкото да го чака тук.

Когато господин Бърк отвори входната врата на Кързън Стрийт, в едната си ръка държеше кофа. Девойката го изгледа студено.

— Дяволски си нагъл, подлец такъв!

Изкачи стълбите с обиден и изпълнен с достойнство вид, а икономът се ухили и поклати глава; ролята на млад лорд очевидно й бе влязла под кожата.

ГЛАВА ДЕВЕТНАЙСЕТА

Всеки път, когато се събудеше нощем и не можеше да заспи, Тони пишеше в дневника си. Започваше да й прави впечатление, че изписаните страници се увеличаваха и че се оформяше определен модел. В началото на всяка статия очерняше Адам Савидж, изброяваше пороците и грешките му, правеше списък на подозренията си относно миналото му и после изливаше насъбралите се в душата й обида и възмущение. След това философски обясняваше или извиняваше въпросните прегрешения. Следваше неохотна възхвала на мъдростта или способностите му, а последните едно-две изречение показваха недвусмислено, че започва да се увлича и да мечтае за този мъж.

Въздъхна, ядосана на себе си. Взе перото, твърдо решена този път да напише цяла страница, в която изобщо да не става дума за нейния настойник.

Като свърши да пише, се отпусна по гръб на леглото и сви ръце под главата си. След това си представи Савидж. Той определено бе най-суровият мъж, когото бе виждала. И най-мургавия. Краката й се подкосяваха при вида на подобна мъжественост.

Ръцете на Адам бяха мазолести, целите в белези и груби като на орач, и въпреки това само при мисълта, че може да я докосне, й идеше да крещи. Кожата му беше смугла и осеяна с косми, изкушаваше се да я пипне, да я почувства, да изучи… тялото му навсякъде.

Искаше й се да я погледне така, както гледаше другите жени. Искаше да я вижда красива, да бъде специална за него. Искаше да я целува… по устните. Девойката потръпна, кожата й настръхна, но не защото й беше студено. Напрежението в слабините й се разпростря нагоре към гърдите. Обхвана ги в ръце — сториха й се налети, натежали и подути. Зърната й се втвърдиха като диаманти. Припряно отдели длани от тялото си и скочи от леглото, за да премахне чувството за вина, което я бе връхлетяло.

Адам Савидж прекара сутринта със своя секретар. Мълвата за богатствата му се бе разпространила като мълния дори извън Лондон. Всеки ден по пощата пристигаха предложения за бизнес-спекулации, които Джефри Слоун пресяваше, преди да отнема с тях ценното време на своя работодател. Представяше на неговото внимание всичко, в което имаше и най-малката вероятност за печалба.

Някои той категорично отхвърли, върху други реши да помисли. После Савидж набързо прие или отказа двайсетината покани за светски събития, даде на Слоун списък с имената на дамите, които трябваше да получат цветя, и най-накрая се захвана с последния делови въпрос. Лорд Антъни Лам. Цяла сутрин бе отлагал неизбежното, но това не можеше да продължава безкрайно. Савидж изруга наум, когато чу, че на входната врата се позвъни и камериерът му въведе някого. Наложи се да мине по задното стълбище, за да избегне срещата с посетителя.

— Отърви ме, който и да е той — нареди на Слоун той.

— Прекалено е късно — произнесе провлечено Тони, който в този момент влезе в кабинета му и възседна един от столовете.

Адам кимна на секретаря.

— Остави ни.

В мига, в който вратата се затвори, младият мъж се нахвърли отгоре й.

— Снощи платих луди пари, защо не я изчука?

Антония се вцепени.

— Откъде знаеш, че не съм?

— Защото платих на момичето допълнително и за да ме информира.

— Копеле! — процеди, чувствайки се притисната в ъгъла.

Леденосините му очи я смразиха с презрителния си поглед.

— Какво каза тя?

— Каза, че не си се интересувал от жени. Каза, че си си падал само по мъже. Каза, че си бил от онези момчета със специални задници.

— Какви са тези момчета? — попита Антония; разбираше единствено, че от всичко това на настойника й му причернява пред очите.

Той мълча цяла минута, докато обмисляше дилемата, пред която се намираше. Ако момчето наистина не знаеше, може би беше по-добре да не го осветлява по този въпрос. Със сигурност никой не можеше да бъде чак толкова невинен. Бе забравил, че на света е възможно да съществува подобна невинност. Опита да овладее яростта си.

— Правил ли си някога любов с мъж? — попита направо.

— Не! — веднага отвърна Тони и си напомни да не забравя да отговаря на въпросите му от мъжка гледна точка.

— Някой мъж правил ли ти е предложения?

— Не — отвърна тя озадачена.

— Как би се почувствал, ако някой мъж докосне члена ти и ти направи предложение?

„Нима мъжете постъпват така спрямо други мъже?“ — почуди се девойката.

— Бих се почувствал възмутен, отвратен. Бих го зашлевил по лицето.

Савидж изпита огромно облекчение, примесено с презрение.

— Тони, момчето ми, трябва непременно да научиш как да се защитаваш. Не е нужно да удряш шамари някому. Това няма да го стресне. Не забравяй, че поведението е всичко. Нека да ти демонстрирам.

Сграбчи я за реверите на сакото, допря острието на сабята в гърлото й и изръмжа:

— Ще те скълцам от гръкляна до топките!

Девойката преглътна с усилие. Настойникът й имаше толкова страшен вид; струваше й се, че всеки момент ще изгуби съзнание. Вкопчи се в облегалката на стола и се подпря на него.

Адам й подаде оръжието.

— Твой ред е.

Антония отново преглътна мъчително. След това изкриви лице, размаха диво сабята и извика:

— Ще те удавя в собствената ти кръв!

Савидж с усилие се сдържа да остане сериозен.

— Мисля, че би било по-добре да произнесеш заплахата си със спокоен глас. Това може да се окаже далеч по-ефикасно от крясъците. Не забравяй в думите ти да има заплаха и за тестисите му. Номерът върши добра работа. Опитай отново.

Тони повдигна вежда, задържа острието пред гърлото на своя настойник и бавно произнесе:

— Какво ще кажеш да изгубиш единия си тестис?

— Прекрасно! — разсмя се Адам и взе смъртоносното оръжие от ръцете на своя повереник. — Така, все още не си ми обяснил защо не я просна на леглото.

Девойката никога досега не бе чувала този израз, но разбра, че имаше предвид половия акт. Пъхна ръце дълбоко в джобовете си, обърна се с гръб към него и погледна през прозореца.

— Чувствах се прекалено притеснен да призная незнанието си. Не знам какво друго прави мъжът с една жена, освен да я целува.

Едва сега Савидж осъзна напълно до каква степен горкото момче бе живяло изолирано от реалния свят. Бе отгледано от баба си и единственият му приятел бе неговата близначка. Нищо чудно, че имаше толкова женствен вид и поведение. Никога не бе имало за пример баща или друг мъж.

— Момичетата привличат ли те? Не става дума непременно за омърсените сирени от „Лудост“; имам предвид жените изобщо?

— Разбира се, че ме привличат — отвърна Тони; знаеше, че настойникът й точно това и очаква да чуе — че лорд Лам изпитва здрав интерес към представителките на противоположния пол. — Онази малка актриса, която срещнах зад кулисите в „Олимпиан“, бе най-сладкото създание, което съм виждал от доста време насам. Доли… точно така се казваше!

Точно сега Адам нямаше време да го запознава с безкрайните детайли на сексуалността. Подробностите включваха събуждането на желанието, възбудата и предварителната игра. Нюансите и различията между мъжете и жените, техните вкусове, онова, което им допадаше и което не харесваха. Това щеше да отнеме часове, ако не и дни.

Савидж прокара длан по книгите в своята библиотека. Взе две добре подвързани томчета, които носеше от Индия.

Едното бе „Кама сутра“, другото — историята на една наложница, на име Джемдани, и онова, което ставаше в харема.

— Опитай се да забравиш предразсъдъците си, когато четеш. Тук има неща, които отначало ще те шокират. — Постави длан върху рамото на девойката. — Ако нещо от написаното не ти е ясно, не се колебай да ме питаш. — Усмихна се. — С най-голямо желание ще споделя с теб знанията за загадките на противоположния пол, които съм натрупал. Освен това съм сигурен, че Доли не би отблъснала един наследствен лорд въпреки липсата му на опит.

Адам изпрати до вратата повереника си.

— Не ми се иска да те отпращам, Тони, но очаквам да ме посетят по работа.

Тя стисна книгите под мишница и тръгна по Халфмун Стрийт. Не беше изминала и десет крачки, когато пред дома на настойника й спря черна карета с благороднически герб на вратата. Девойката усети, че стомахът й се свива — от файтона слезе елегантна дама. Това не бе предишната посетителка, а съвсем друга красавица.

— Странна е тази „работа“ — промърмори момичето, — дяволски странна!

Лицето на лейди Рандолф светна, когато Тони влезе в стаята.

— А, виждам, че си ходила в библиотеката. — Потупа мястото до себе си. — Ела да седнеш до мен, скъпа, и ще си почетем на спокойствие.

— Ъъъ… това „Лейдис Куортърли“ ли е? — смутолеви девойката. Седна, като преди това решително напъха книгите под себе си. — Прочети ми по-забавните неща.

— Добре, чакай да видя. Ето, създаден е нов модел перука, наречен „драконката“. Отвратителен е. Ще уговоря Франсис Джърси да си купи.

Роз обърна страницата.

— Последните тенденции, които могат да се видят в Париж, са скандални. Казват, че кринолините излизали от мода и роклите започвали да следват формите на женското тяло.

— Те без това са само беля — отвърна Антония. — Не мисля, че някога ще мога да се върна към тях след удобството на бричовете и панталоните.

После побърза да се изправи, грабна книгите под мишница и се запъти към вратата.

— Какво четеш?

— О… ъъъ… източна философия.

— Много добре, скъпа. Време е да разшириш мирогледа си.

* * *

Щом се озова в стаята си, Тони се изтегна на леглото и започна да чете историята на принцеса Джемдани. Скоро и неусетно бе погълната от пленителните, екзотични картини, описани в нея.

„Харемът сякаш е птичарник, тъй като всички ние сме като затворени в клетка птици. Въпреки това тук съм по-щастлива с моя господар, отколкото бях в бащиния ми палат.

Стаите са прекрасни, с езера, в които се оглеждат лотоси. Има фонтани и от тях струи оцветена вода. В горещите дни младите прислужници опъват въжетата, така че копринените ветрила увисват като платна от високите тавани и от тях се понася приятен ветрец. Денонощно горят камфор или други благовония, които освежават въздуха.

Превръщам се в експерт по шатрант — разновидност на индийския шах. Фигурките са изработени от скъпоценни камъни и слонова кост, а дъската е абаносова. Тази игра забавлява моя господар и го задържа по-дълго край мен.

Подготовката за посещенията на моя господар е много приятна. Ароматизирам устата си с паан, т. е. парченца бетел и лимон, увити в лист. Тогава започва украсата ми. Оцветявам зърната си и мажа червено във вдлъбнатината между гърдите, за да направя по-желано тялото си. Със собствените си ръце приготвям за моя господар афродизиак, така че големият му фалос да бъде твърд като мрамор през цялата нощ.

Обувам полупрозрачни шалвари, стегнати на кръста с копринени връзки и пискюли. В началото изглежда, че е невъзможно да бъдат развързани. Докато господарят успее да разгадае сложния начин, по който са заплетени, вече горим от нетърпение и той е готов да скочи отгоре ми и да напъха голямото си оръжие дълбоко в копринената ми ножница. Понякога моят господар загрява дотолкова от желание, че прислужницата ми трябва да ни вее с пауново ветрило, докато двамата с него изпълняваме отново и отново танца на живота и смъртта.

Тази вечер той ще ловува на лунна светлина. Всички се стараят да отвлекат вниманието му от мен. Ако моят господар не дойде при мен тази нощ, прислужницата ще трябва да намаже охлаждаща паста от къна между бедрата ми, за да намали копнежа ми по него.“

Тони рязко затвори книгата. Де да имаше и тя малко паста от къна, за да охлади собствения си център на горещина и напрежение! Бе пламнала и задъхана. Знаеше точно как се е чувствала Джемдани, тъй като по време на четенето тя самата се бе превърнала в принцесата, а нейният господар естествено бе Леопардът.

За момента не можеше да понесе нито дума повече от еротичното повествование, но не можеше да устои на изкушението да хвърли поглед на „Кама сутра“. И с това допусна фатална грешка! Картините се размиха пред погледа й. Все едно че беше хипнотизирана от порочно-еротичните и същевременно изпълнени с интимна красота образи. Указанията на първата страница бяха следните: „Трябва да оковете душата му, преди да свържете тялото си с неговото при любенето.“

Девойката се загледа в тавана. „Да оковете душата му… да оковете душата му… да свържете тялото си с неговото…“

Бе изгубила всякакво усещане за реалност. Стаята се люлееше и всичко като че ли се изплъзваше от контрола й. Повече не можеше да обуздава чувствата си, не можеше да се справя с лъжата, в която живееше. Искаше й се да спре времето, после да го върне назад, така че да развали това, което бе направила, и всичко да застане на мястото си, както бе преди… преди.

Антония си наложи да диша бавно и да се успокои. Щеше да се справи със ситуацията.

ГЛАВА ДВАЙСЕТА

Адам Савидж оглеждаше търговските кораби, обявени за продан и се спря на един клипер.

Всичко бе просмукано с издайническата миризма на опиум. Именно поради тази причина реши да плати само половината от исканата цена. Чистокръвните коне, които бе купил от Уелския принц, трябваше да бъдат превозени до Идънуд, затова реши да убие с един куршум два заека. Щеше да отплава с кораба до Грейвзенд, за да види как върви, преди да направи предложението си.

Когато Тони получи съобщението, че настойникът й отива в Идънуд, си отдъхна с облекчение. Нещата се уреждаха от само себе си. Именно за днешния ден се бе съгласила да вземе участие в голямото надбягване до Ричмънд с файтони.

Тъй като не притежаваше файтон и коне, реши да се възползва от тези на настойника си.

Макар да бе безотговорно да използва без негово разрешение собствеността му, смяташе, че Савидж щеше да остане възхитен от подобна инициативност и безстрашие.

Надбягването беше за двойки. Шери щеше да вземе Аморет, любовницата на Чарлз Фокс бе Лизи Армистед и, разбира се, Джорджина щеше да партнира на Уелския принц. Тя обаче не му беше любовница. В момента мястото бе вакантно, тъй като беше запазено за Мария Фицхърбърт; тя притежаваше прекрасен дом на Марбл Хил в Ричмънд. Засега се държеше с престорена сдържаност и свенливост и се бе оттеглила извън Лондон, така че Джордж да хукне след нея. И той естествено така и направи. Говореше се, че ходел до Ричмънд всеки ден, което му даваше известно предимство по отношение маршрута на надбягването. Тони обаче знаеше, че всеки един от участващите мъже бе по-тежък от нея.

Надраска набързо бележка, в която канеше Доли да прекара следобеда в едно забавно състезание до Ричмънд, подписа я с лорд Антъни Лам и я прати до „Олимпиан Тиътър“. Бе уверена, че малката актриса няма да пропусне възможността да се озове сред обитателите и постоянните гости на Карлтън Хаус. После се отправи през Грийн Парк към Стейбл Ярд Роуд, където бяха конете и екипажите на Савидж.

Обзеха я угризения, когато видя блестящия, чисто нов файтон. Той беше лъскав и без драскотина.

За новата си придобивка настойникът й бе купил бързоноги коне. Те бяха по-различни от здравите впрегатни животни, които бе управлявала по пътя за Лондон, но Антония бе прекарала целия си живот сред коне.

Много държеше да спечели това състезание. Не само за да защити честта на брат си, а и за да спечели парите. Савидж се възхищаваше на способността да се правят пари. Копнееше да му покаже, че не само той може това.

Конярят впрегна конете, изведе екипажа и кимна към дългия камшик.

— Тези коне са много буйни, милорд. Не ги пипайте, преди да излезете от града.

Тони знаеше, че юздите бяха прекалено много за нейните възможности, а камшикът щеше да си остане на мястото. Качи се на високата капра; сърцето като че ли бе заседнало в гърлото й. Сложната работа бе маневрирането из лондонските улици. Стигнеше ли веднъж междуградския път, вече нямаше за какво да се притеснява.

За щастие не срещна никакви трудности, докато се движеше из града.

Антония успя да вземе доста плавно първия завой, а след втория, който я отведе в Грийн Парк, видя, че той бе почти задръстен от файтони и шумна тълпа.

Раздадоха на участниците ярки панделки във формата на цветя с номерца в средата. Когато Тони пое последната, тя се оказа тринайсети номер! Решимостта й се увеличи. Сама щеше да създаде късмета си. Измина още час, преди в хаоса да бъде въведен някакъв порядък. Това даде достатъчно време на Доли Досън да си пробие път през развеселената тълпа до файтона на лорд Лам.

Антония примигна при вида на крещящия тоалет, който бе избрала актрисата. Напудрената й перука бе твърде висока, украсена с алени макове; роклята и къдравият чадър за слънце също бяха яркочервени. За нещастие бяха в различни нюанси, които не си подхождаха. Младата жена привличаше погледите на всички присъстващи мъже и на всички коне, които се отдръпваха, за да й направят път.

Тони изруга наум, а след това галантно се приближи до своята гостенка, за да й помогне да се качи в каретата. Конярят й кимна и рече:

— Господ да ма убий, май трябваше да сложите капаци на очите на конете!

Доли се усмихна ослепително на Тони.

— О, толкова е вълнуващо, милорд. Чувствам, че кръвта ми кипва. — Дланта й се озова върху бедрото на Антония. — А вий как се чувствате, лорд Лам? — попита многозначително.

— Доли, предлагам да използваш ръката си, за да крепиш перуката.

Дадоха сигнал за стартиране и Уелският принц, на когото бе оказана честта да има номер едно, подкара файтона си. Той беше любител на високите скорости и очевидно нямаше намерение да се мае.

— Това е херцогиня Девъншир! — възкликна със страхопочитание актрисата. — Нимога да повярвам, че сми си кат’ приятелки с нейна милост!

Нейна милост беше неспокойна и непрекъснато подканяше Джордж да остави другите да гълтат праха зад тях. Тони не се притесняваше, че номер тринайсети трябва да потегли последен. Градските улици не бяха място за състезание. Предпазливостта трябваше да бъде водеща, докато не излезеше в полето.

Когато пътят се разшири и се появиха първите дървета, конете започнаха да набират скорост толкова бързо, че само за минути задминаха пет-шест от екипажите. Носеха се толкова стремглаво, че Доли можеше само да затаи дъх и да се моли да стигне жива и здрава до финала.

Антония забеляза, че пътят пред тях се стеснява, и опъна неохотно юздите, тъй като нямаше да има достатъчно място и за тях, и за файтона отпред. Точно тогава разбра, че железата на юздата явно се бяха оказали между зъбите на животните. Те препуснаха диво напред и задминаха каретата. Младата жена забеляза с ужас, че това бе файтонът на негово кралско височество.

Доли изпищя, тъй като аленият й чадър се обърна. Пусна дръжката му и се вкопчи с две ръце в седалката. Тони осъзна, че не може да контролира конете, и започна да се тревожи как щеше да ги спре, когато пристигнат в Ричмънд Парк.

Не помнеше кога задминаха останалите екипажи, но внезапно видя пред себе си Уайт Лодж, кралската резиденция. Портите на Ричмънд Парк бяха широко отворени и край тях се бе събрала малка тълпа. Когато влетяха през нея, бяха приветствани от радостни възгласи.

Тълпата и изкачването по хълма накараха конете да намалят темпото. Тони заби пети в пода на файтона и опъна юздите с всичка сила, като викаше до прегракване:

— Тпруу, тпруу, тпруу.

Екипажът зави от пътеката и се понесе по тревистия склон. Зъбите на Доли затракаха силно. След като обиколиха парка, животните намалиха до лек галоп и най-после Антония успя да ги накара да спрат, буквално на косъм от току-що пристигналите други две карети.

— Чумата да ме тръшне — прошепна актрисата; маковете бяха увиснали безжизнено и й пречеха да гледа. — Ако туй нещо тук отговаря на разбирането ти за забавление, не разчитай повече на мен.

Тони скочи на земята, за да привърже с треперещи ръце юздите за едно дебело здраво дърво, преди дяволските коне да са решили да хукнат отново. След това се отпусна на тревата, за да си поеме дъх.

Изненада се, когато осъзна, че радостните викове са насочени към нея.

Внезапно младата жена започна да се смее, а успокоилата се Доли се усмихваше на мъжете, които се надпреварваха кой да й помогне да слезе от файтона.

Следващият час премина като в мъгла за Антония. Уелският принц, недоволен от загубата, заяви кисело пред приятелите си, че щеше да спечели без проблем, ако не бил неидентифицираният яркочервен обект, който умишлено плашел кончетата му.

Пристигането на Мария Фицхърбърт обаче го накара да забрави за надбягването. Чакаше го безкрайно по-ценна награда и нея възнамеряваше да спечели. На поляните на Ричмънд Парк вече се приготвяше пикник. Лакеите постлаха снежнобели покривки върху сгъваеми маси и започнаха да носят храни и напитки за кралските гости.

Тони се разхождаше между веселящите се хора и приемаше с кимване поздравленията. Непрекъснато си представяше лицето на Адам, когато научи, че е спечелила голямото конно надбягване до Ричмънд. Доли бе махнала увехналите макове и без аления чадър червената й рокля изглеждаше доста привлекателна. Радостта на Антония се изпари в мига, в който се озова лице в лице с Бърнард Лам.

— Здрасти, брат’чед.

Тя го изгледа невярващо.

— Какво, по дяволите, правиш тук?

Доли и Анджела Браун вече водеха оживен разговор.

— Състезавам се, също като теб, братовчеде — отвърна провлечено Бърнард. — Защо иначе ще бъда тук?

Точно това и тревожеше Тони. Беше готова да се закълне, че не го бе подминавала по време на надбягването. Вярно бе обаче и че не си спомняше да е надминавала и Шери и останалите.

Бърнард злобно изрече:

— Бих те поздравил, ако не беше очевидно, че не твоите умения, а по-добрите коне спечелиха състезанието.

— Да, а сега си гледай работата — отвърна натъртено девойката и видя със задоволство как братовчед й се ядоса.

Отмина с надеждата, че Доли ще остане с приятелите си. Тя обаче се помъкна след нея. Очевидно за нищо на света не желаеше да пропусне възможността да бъде до лорд Лам, когато получава наградата си.

Уелският принц пое дебелата кесия от своя адютант, лорд Онзлоу, и се приближи до Мария Фицхърбърт. Красотата й смая Тони. Явно във Франция дамата се бе научила как да се облича. Кожата на лицето й бе като каймак и рози, а великолепните й златисторуси коси падаха на вълни върху раменете. Прекрасните извивки на гърдите й отнемаха дъха на околните, макар да бяха прикрити от рокля със скромно деколте.

Тя подаде кесията на Антония, която галантно удари токове и вдигна меката бяла ръка на Мария до устните си. Тълпата аплодира, а Шери се приближи веднага, за да иска заем.

— Разкарай се! Намери си друг будала, за да го оскубеш!

Доли се изхили.

— Негово кралско височество ще бъде оскубан, преди да е свършил денят.

— Не, прекрасната дама отказва да бъде любовница на който и да било мъж — уведоми я Шери.

— Той не е който и да било мъж, той е принц. Тя е много умна. Сигурно иска да получи бижута.

— Или нещо по-скъпо — обърна се към Тони Шеридан. После се усмихна на актрисата. — Какво те кара да мислиш, че е умна, скъпа?

— Нарекла е къщата си „Марбл Хилс“[9], нъл’ тъй? Все едно чи прави реклама на гърдите си.

— За Бога, това ми прилича на извадка от пиеса!

Доли изгледа замислено събеседника си и заяви:

— Аз съм актриса!

— Не може да бъде! — възкликна той, като успя да запази сериозна физиономия.

В този момент обаче Аморет го хвана под ръката и го помъкна по-далеч от амбициозната Доли.

Негово кралско височество не можеше да отдели очи от мраморните хълмове на Мария Фицхърбърт и копнееше да ги подържи в дланите си. Тази мисъл го възбуди.

Принц Джордж беше положил големи, но напразни усилия да примами Мария в Уайт Лодж, за да може тя да изучи помещенията, а след това той на свой ред да проучи някои нейни части. Беше ходил в Ричмънд всеки ден без изключение в продължение на цяла седмица. Беше го гощавала с чай и кекс, с бонбони и целувки, но не му беше помогнала да получи облекчение.

В началото бе гледала на него като на момче. Тя беше с шест години по-възрастна от него, два пъти омъжвана и овдовяла. Когато разбра, че онова, което изпитва към нея, е любов, се почувства поласкана. Това бе нещо съвсем ново за нея — и двамата й съпрузи бяха възрастни джентълмени, с които се бе справяла без проблеми. Негово височество обаче беше изключително властен и този факт я възбуждаше доста, но въпреки това се чувстваше значително по-опитна, когато се сравнеше със своя много високопоставен и много млад обожател.

Принцът хвана ръката й и я стисна многозначително. Тя се изправи рязко, най-сетне приела предложението му да влезе в Уайт Лодж. Ако му позволеше да я целуне, това трябваше да стане насаме.

— Сладко котенце, сложи си лапичката в моята — помоли я Джордж.

Госпожа Фицхърбърт постави дланта си върху неговата и се запита дали бе възможно да застанат така и пред брачния олтар. Щеше да стане Уелската принцеса, а още по-късно — и кралица на Англия! Това естествено бе неосъществимо заради проклетия Брачен закон, приет неотдавна. Но кой знае, ако бе писано, всичко бе възможно.

Добрите маниери на Джордж не му позволиха да я заведе в някоя от спалните, затова я поведе към един от малките салони за интимни срещи. Затвори решително вратата след тях и придърпа Мария в обятията си. Тя му разреши да я целуне и след това се опита да се отдръпне, но една целувка очевидно не бе достатъчна за негово височество. Всъщност тя само още повече разпали желанието му. Ръцете му не я пускаха, а в това време устните му започнаха да слизат по-надолу. Този път целувката му не беше нежна, а страстна.

— Ваше височество — въздъхна тя, а гърдите й започнаха да се повдигат и спадат с нарастващо вълнение.

— Котенце, не ме наричай така. Не искам официалности помежду ни, искам да бъдем в интимни отношения.

Мария се изчерви силно. Беше й се случвало, макар и не особено често, да има подобни отношения, но само с верните си, значително по-възрастни съпрузи.

Принцът я целуна отново и притисна възбудения си член в меките й бедра, за да й покаже колко я желае.

— Не бъди жестока, писанке, не разбивай сърцето ми, Мария.

Млад, буен ухажор бе нещо ново за нея. Той беше галеник на обществото, изключително разглезен и свикнал да получава почти всичко, което поиска. Жената внезапно осъзна с каква власт разполага той. А тя можеше да накара младия жребец да яде от ръката й.

— Принц Джордж, ако не се държите както подобава, ще припадна.

— Сладка котанке, ако не бъдеш мила с мен, ще умра.

И той се потърка в корема й. Ръката му се насочи решително да хване едната й ябълка на любовта. Тя отмести ръката му не по-малко решително.

— Ако обещаете да се държите добре, ще ви позволя да ме отведете у дома с каретата си, но сега трябва да излезем навън или репутацията ми ще бъде опетнена.

— Ох, котенце, толкова си неумолима и същевременно — толкова нежна. Нека да се знае, че един принц се подчинява на твоите заповеди.

Беше приготвил малък златен медальон с миниатюрен свой портрет, но щеше да й го подари в каретата, където тя нямаше да може да му се изплъзне. А после щеше да поръча затворен файтон, за да я откара в дома й в Марбл Хил.

Тони погледна към слънцето и реши, че наближава четири часът. Безпокоеше се дали ще успее да откара екипажа на Савидж обратно в Лондон без инциденти. Насочи се към заградената поляна, където пасяха конете и помоли един от конярите да й помогне да ги впрегне в бургундскочервения файтон. На Доли като че ли не й се тръгваше.

— Остани, ако искаш — предложи Антония.

— Не, не мога, трябва да се върна в театъра. — Младата жена се поколеба. — Може ли да се движим малко по-бавно на връщане?

— Като охлюви, обещавам.

Увери се, че железата са добре прилепнали под езика на животните, и хвана здраво юздите още щом се качи на високата капра. По някакво чудо конете бяха решили да се държат добре и девойката, унесена от ритмичното, плавно движение на файтона започна да мечтае за Адам Савидж.

От тези мисли я изтръгна шумът на галопиращи зад тях коне. Обърна се притеснено и видя Бърнард Лам, хванал юздите, да налага с камшик животните на своята карета. В мига, в който тя опъна на свой ред юздите, нейните коне се спуснаха напред.

Разстоянието между двата екипажа започна да се увеличава, което отново доказа предимството на чистокръвните жребци. Тони се ужаси. Знаеше, че братовчед й не се състезава с нея, а нрави опит да я убие.

Нямаше абсолютно никакъв шанс да я догони тук, сред откритото пространство, но в Лондон.

Когато започнаха да изкачват Конститюшън Хил, Антония изрече наум благодарствена молитва, задето вече се движеха достатъчно бавно, за да могат да вземат завоя. Бе решила, че вече си е почти у дома, тъй като наближаваха Стейбл Ярд Роуд. В този момент обаче се появи екипажът на братовчед й и се устреми върху й.

Ако не беше каруцата, от която разтоварваха въглища за Ланкастър Хаус, щеше да успее да се отклони от пътя на Бърнард; при това положение обаче нямаше къде да ходи. Файтонът се преобърна и двамата пътници излетяха на паважа. Конете се спуснаха лудо напред, но за щастие лекият файтон не смаза Тони и Доли под колелата си.

Каретата на Бърнард не пострада, но от удара и той, и Анджела излетяха от седалката. Дългите крака на Антония предпазиха госпожица Браун да не удари главата си в бордюра. Доли седна и заплака, като държеше глезена си. Целият път бе покрит с въглища.

Настана хаос. Каруцарят сипеше цветисти псувни. Конярите от Стейбл Ярд Роуд изтичаха навън. Същото сториха и слугите в Ланкастър Хаус.

Тони никога досега не бе изпитвала такъв заслепяващ гняв. Грабна камшика и се насочи към омразния си братовчед, проснат на земята. Той вдигна ръце да се предпази и извика:

— Счупи ми проклетото ребро!

— Копеле такова, ще те убия — изкрещя тя.

Внезапно някой грабна камшика от ръката й.

— Какво, за Бога, става тук?

Девойката вдигна очи, срещна един леденостуден син поглед и замръзна.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЪРВА

Денят на Савидж бе невероятно успешен. Конете му бяха настанени в новата конюшня в Идънуд, а клиперът бе се понесъл от Грейвзенд по Темза безпроблемно. Бе успял да го купи за определената от него самия цена и бе решил да го ремонтира и да го нарече „Летящият дракон“.

Когато отиде да остави жребеца си в конюшнята, веднага забеляза, че файтонът и новите му бързоходни коне липсват.

— Къде са другите ми коне? — попита младият мъж.

— Днес е денят на надбягването до Ричмънд, сър — обясни главният коняр.

Адам повдигна тъмните си вежди.

— Е, и?

— Лорд Лам…

— Кучият му син не би се осмелил! — избухна Савидж.

Точно в този момент навън се чу трясък, последван от викове.

— Това копеле се опита да ме убие! — информира го малко по-късно неговият повереник.

На Адам обаче му се струваше, че е станало точно обратното. Тони не само бе взел без негово разрешение конете му и бе направил на парченца новия му файтон, ами и сега се готвеше да нашиба с камшик падналия си братовчед, за да даде отдушник на гнева си.

— Жалко, че не е успял. Щеше да ми спести доста неприятности — процеди през зъби Савидж.

После помогна на разстроената Анджела Браун да се изправи, но тя не можеше да стои права поради изкълченото си коляно. Затова я вдигна и я постави върху седалката на здравата карета. След това занесе и Доли до нея. Помогна на конярите да разпрегнат чистокръвните му коне от счупения файтон. Огледа ги внимателно, като бавно опипваше глезените и коленните им сухожилия.

Когато се увери, че не са пострадали, Адам се върна на улицата, за да се оправи с войнствения каруцар.

— Ам’ скапан’те ми въглища? — попита той и удави въпроса си в нов поток от ругатни.

— Предлагам да ги приберете от пътя, преди да бъдете обвинен, че сте причинили злополука. — Убийствено спокойният тон на младия мъж накара въглищаря да преглътне псувните си. След това изгледа безчувствено Тони. — А ти можеш да му помогнеш!

Приближи се до Бърнард, който се опитваше да се надигне от земята.

— Какво стана? — попита го.

Младежът вдигна рамене.

— Карахме си. Каруцата с въглища се изпречи на пътя ни.

— Ще можеш ли да караш? — попита Адам.

Бърнард се ухили.

— Само едно счупено ребро не е способно да ме спре.

— Смел мъж — рече му одобрително. После се обърна към момичетата. — Добре ли сте и двете? — осведоми се учтиво той.

— Ами, аз няма да мога да се появя цяла седмица на сцената в това положение, нали? — заяви Анджела, като показа подутия си глезен.

Савидж бръкна в портфейла си и извади по няколко банкноти за всяка от актрисите, а след това ги изпрати заедно с Бърнард по пътя им. Антония и каруцарят все още не бяха прибрали разпръснатите въглища.

— Събери всичко и ще се убедиш, че трудът ти не е отишъл напразно — каза Адам и подаде парите на въглищаря.

Той докосна очерненото си кепе с очернената си ръка и пое чисто новите банкноти. Когато останките от файтона бяха натоварени, Савидж се обърна към своя повереник и рече:

— Когато свършиш тук, ще дойдеш вкъщи.

И си тръгна, без да благоволи дори да погледне към лорд Лам.

Щом го видяха да се отдалечава, слугите от Ланкастър Хаус започнаха да се подсмиват на младия лорд, комуто бяха наредили да събира въглища от улицата.

— Кат’ свършиш да знайш, че имаме една камина, дет’ съ нуждай от почистване — присмя се един от лакеите.

— Затвори си проклетото кречетало — озъби се Тони и се прицели с лъскавото парче антрацит, което държеше в ръката си.

Девойката изкачи неуверено стълбите, водещи към градската къща на нейния настойник; въпреки това бе решила на всяка цена да му разкаже за опасността, която я грозеше, и за това, как Бърнард Лам се бе опитал да я елиминира, за да наследи богатството й.

Приближи се до библиотеката, благодарна, че не срещна Слоун. Савидж пушеше и отпиваше от брендито си.

— Братовчед ми ме последва до Ричмънд с единствената цел да… — започна младата жена.

— Не си измисляй извинения! Онова, което стори, не може да бъде извинено — прекъсна я Адам.

Лицето й пламна.

— Знам, че не трябваше да вземам конете без твое разрешение, но ако те бях попитал, вероятно щеше да ми откажеш.

— Правилно.

Настъпи мълчание.

— Нямаше да обещая да участвам в това състезание, ако не бях препил.

— Правилно.

Настъпи мълчание.

Тони помисли, че трябваше да се досети колко неудачен ден й предстои още когато изтегли номер тринайсет. Това бе истинско предзнаменование. Но не се осмели да му обясни нещастията си с лошия късмет, тъй като настойникът й бе от хората, които вярваха, че всеки сам кове собственото си щастие или нещастие. Нямаше смисъл да обвинява и братовчед си в опит да я убие, тъй като Савидж със сигурност щеше да посрещне думите й с презрение. Да върви по дяволите; един тиранин не може да бъде омилостивен по никакъв начин.

Девойката вдигна гордо брадичка и извади тежката кесия от джоба си. Постави я върху бюрото.

— Знам, че каквото и да кажа, пак ще си мислиш каквото искаш, но аз спечелих проклетото състезание, а за това трябва смелост. — А след това заяви насмешливо: — Това ще плати за скъпоценния ти файтон.

Адам загаси пурата си.

— Отново не си разбрал за какво става въпрос, освен ако не се правиш умишлено на по-тъп. Ти изложи на опасност живота на конете, да не говорим за момичето. За щастие животните не пострадаха. Това обаче не може да се каже за дамите.

— На дамите — произнесе с подчертан сарказъм последната дума тя — им няма нищо, само глезените им са леко навехнати. Мисля, че ще останат живи!

Очите и гласът на младия мъж останаха все така леденостудени.

— За разлика от теб те трябва да се издържат сами. Няма да могат да излязат на сцената поне в продължение на една седмица. — Прецени с поглед парите върху бюрото. — Това ще им помогне да не гладуват.

Девойката присви устни.

— Навяхването на глезена обаче няма да им попречи да изкарват пари легнали по гръб.

— Онова, което мразя най-много у теб, е снобизмът ти — процеди през зъби Савидж. После поклати глава: — Две млади контета, които се опитват да се надминат един друг, за да впечатлят дамите. Върви но дяволите! Не искам да те виждам.

Думите му я пронизаха право в сърцето.

По същото това време един друг млад франт се опитваше да впечатли друга една дама. Негово кралско височество седеше в затворена карета пред Марбл Хил. Бе притиснал крак към мекото бедро на Мария Фицхърбърт и поглади една от златистите й къдрици.

— Скъпо котенце, ще ми позволиш ли да остана при теб тази нощ.

Котенцето с престорено възмущение отвърна:

— Принц Джордж, как може да ми правите подобно обидно предложение?

— Моля те, не ме наричай „принц Джордж“, писанке. И не ти правя никакви обидни предложения, а искам да ти окажа висока чест, да те почета с тялото си — прошепна младият мъж, като се притисна в нея и взе ръцете й в своите.

— Това е част от брачната церемония. Моля ви, не се подигравайте с брака, ваше величество.

— Не се подигравам с брака, Мария. Ако можех, бих те направил своя съпруга.

Сърцето й се сви от мъка.

— Уви, ваше величество, невъзможно е. Става късно, трябва да се прибирам.

— Не ме наричай „ваше величество“, миличка. Нямаш ли капчица жалост в сърцето си? Ако не желаеш да ме поканиш в Марбл Хил, поне постой малко тук с мен.

— Но само малко — отстъпи младата жена. — Как бихте искали да ви наричам? Не бих могла да използвам само малкото ви име — не би било учтиво.

— Котенце, не желая твоето уважение, а сърцето ти — заяви възбудено принц Джордж, прокара ръка около талията й и започна да гали долната страна на едната й гърда.

— Мога ли да ви наричам „Прини“? — предложи Мария.

— Да, да, така е чудесно. Котана и Прини! Имам малък подарък за теб. — Извади медальона — искаше му се да е обсипан със скъпоценни камъни. — Прости на сантименталната ми душа, котенце, но знаеш добре, че държиш сърцето ми в дланите си. Носи този златен символ, за да ми покажеш, че ще се отнасяш мило с моето сърце.

— Оказвате ми по-голяма чест, отколкото заслужавам.

Младата жена повдигна прекрасните си златни къдрици, за да му даде възможност да закопчее сърчицето около врата й. Джордж изпъшка, когато пръстите му докоснаха топлата й кожа. Разкопча роклята й и зарови лице в щедрите полукълба. Мария знаеше, че не може да направи сцена. Ако кочияшът разбереше на каква дейност се бе отдала в каретата, веднага щеше да й излезе име на лека жена.

— Прини, не трябва да нравиш това! — прошепна.

— Котенце, трябва! — промълви той, притисна я към меката облегалка, като същевременно изпълни дланите си с нейното великолепие, а устните му се сведоха към нейните.

Госпожа Фицхърбърт с усилие си пое дъх; бе осъзнала, че тялото й не е равнодушно към действията му. Започваше да се възбужда и това бе ново и приятно усещане за нея.

— Скъпо котенце, виж само какво правиш с мен.

И той приближи ръката й към центъра на своята мъжественост.

Мария бе учудена от неговата твърдост. Опита да го стисне, но той бе твърд като мрамор. Внезапно отдръпна длан като опарена. Ако продължаваха така, само след минута той щеше да вдигне полите й, а това не влизаше в нейните планове. Тя закопча роклята си и заплака.

— Позволих ви такива волности, че ще се червя от неудобство до края на живота си. Такава развратница съм, сигурно ви отвращавам.

— Сладко мое котенце, не плачи. В теб няма нищо развратно, любима моя. Аз съм порочният и похотливият.

Остави го да избърше сълзите й и да я целуне за лека нощ. А нощта действително бе добра, реши тя. Много добра.

Тя обаче бе изключително лоша за Тони Лам. Девойката седеше във ваната и измиваше въглищния прах от ръцете и лицето си. Прехапа устна при спомена за нежността, с която Савидж бе пренесъл Анджела и Доли. Бе се отнесъл към уличниците като към дами, а нея, истинската дама, третираше като лакей. Но от всичко най-много я обиди обвинението му в снобизъм. То бе абсолютно несправедливо и причина за всичко това бе онова говедо Бърнард Лам. Той беше истинско зло.

Със сърцето си чувстваше, че той бе повредил „Чайка“ и причинил смъртта на Антъни.

Антония избърса сълзите си. Надяваше се братовчед й да умре още тази нощ от раните си. Копелето не заслужаваше друго. Позволи си да се отдаде на мечти, в които Бърнард вече не застрашава живота й. Можеше отново да се превърне в дама… е, може би не точно дама, знаеше прекалено много неща, за да бъде дама, но можеше да бъде жена. А това не беше ли хиляди пъти по-добро от дама?

Тони се изчерви, после повдигна брадичка. Ако Адам Савидж паднеше в краката й, щеше да го прескочи! Крайно време беше да престане да се отдава на мечти. Омразният й братовчед нямаше да издъхне от едно счупено ребро. Ако искаше да го види мъртъв, трябваше да го убие. Дуел! Това бе отговорът. Щеше да го предизвика на дуел и да го застреля! Щеше да отмъсти за брат си! Дори Библията проповядваше принципа око за око.

Адам Савидж размишляваше какво да прави с Тони. Поне присъствието на Доли щеше да му спести грижите около неговата девственост. Отново поклати глава, когато се сети за нахалството му да вземе чистокръвните коне без негово разрешение и да участва с тях в състезанието. И на всичкото отгоре да победи!

Момчето имаше право за едно нещо. Трябваше да ти стиска, за да постъпиш така. Определено беше крайно време да използва този буен дух за по-полезни неща. Реши да вземе своя повереник със себе си при пътуването до континента.

Тони можеше да купи своята стока за Индия. И това щеше да бъде чудесно прикритие за контрабандната операция, която възнамеряваше да предприеме той самият. Ако не го лъжеше паметта, венецианският карнавал трябваше да се състои скоро. Той се бе превърнал в нарицателен за духовния упадък. По време на него мъже и жени кръстосваха улиците в търсене на нови връзки.

Докато подготвеха „Летящият дракон“, щеше да разполага с достатъчно време за освещаването на Идънуд. Щеше да изложи на показ богатствата на новия си дом пред лондонската аристокрация и да покаже на всички, живеещи в съседство, кой щеше да контролира целия район. Беше откупил място в долната камара, но за да го запази и след изборите, имаше нужда от гласове. Това не го тревожеше. Лесно можеше да спечели мнозинство — като обещае по пет шилинга на всеки, който гласува за него.

Слънцето едва беше изгряло на следващата сутрин, когато Савидж вече набираше новия си екипаж из лондонските докове. Нае дори двама индийски моряци, които бяха плавали за него преди години, когато въртеше незаконната търговия в Китай.

По време на закуска предаде на Слоун списъка с имената на гостите, така че да може да разпрати поканите за уикенда. В единайсет беше на Кързън Стрийт, за да покани лейди Рандолф в Идънуд, и да предаде на Тони дълъг списък с мебелите и всичко останало, необходимо за спалните на гостите.

Антония беше смаяна, че той не й се сърдеше вече за случилото се предишния ден, и поласкана, че има достатъчно доверие във вкуса й, за да й възложи такава отговорна задача като мебелирането на Идънуд.

— Защо не отидеш няколко дни по-рано в Грейвзенд? Джон Бул ще приеме с радост предложенията ти за приема. Това е първият му опит да забавлява англичани и за пръв път го виждам угрижен.

Девойката сведе поглед към безкрайния списък в ръката си, като се питаше дали настойникът й говори сериозно.

— Имам само една седмица дотогава — промълви едва чуто тя.

— Мили Боже, момко, светът е създаден за една седмица — рече натъртено Адам.

С неоценимата помощ на Роз и господин Бърк Тони се отдаде на изключително приятната за нея задача да купува мебели в Инс и Мейхю, Вайл и Коб, и в магазина на Робърт Мануоринг. Беше в стихията си; беше решила всяка една от стаите да представя майсторството на известен лондонски мебелист.

Девойката подбираше всичко с огромно удоволствие. Покупките й трябваше да бъдат доставени в Идънуд не по-късно от четвъртък на обяд, за да могат да приготвят стаите най-късно до петък сутринта, тъй като се очакваше първите поканени да пристигнат в петък вечерта.

Джон Бул приветства Тони като завръщащия се блуден син. Веднага се наговориха да подготвят до съвършенство всички помещения за пристигането на Савидж. За щастие икономът разполагаше с малка армия от слуги, които печелеха в Идънуд повече, отколкото в която и да било друга богата къща в Англия. Затова те с лекота носеха мебелите по украсените с изящна дърворезба стълби и стояха търпеливо, докато младият лорд Лам решаваше как да ги разположи, и след това изпълняваха охотно указанията му. Беше наистина смайващо колко добре подхождаха килимите и френските тапети с избраната от Антония мебелировка. Явно с Адам имаха сходни вкусове.

Когато Савидж се върна и обиколи своя малък рай, той остана напълно доволен от изключителните усилия на своя персонал, благодарение на които домът му бе превърнат в дворец.

Поруменяла от похвалите, Тони бе щастлива, но и уморена. Присъствието на нейния настойник винаги нарушаваше душевния й покой, затова с радост се оттегли. Реши да спи в синьо-златната стая с великолепните френски тапети, но Киринда грациозно се доближи към нея със свещник в ръка и прошепна:

— Господарят нареди да ви отведа в китайската спалня, милорд.

Антония прехапа устни, за да не се разсмее. Китайската тема се бе превърнала в повод за закачки между нея и Адам и те й доставяха истинско удоволствие. Щом се озова в леглото, притисна колене към гърдите си. Не беше се чувствала така щастлива от дълго време. Маскарадът, в който се бе превърнал животът й, имаше и своите плюсове. Адам Савидж бе позволил на Антъни да се превърне в част от живота му, макар да се съмняваше, че щеше да разреши подобни волности на Антония. Девойката въздъхна и се прозя; надяваше се да сънува своя настойник.

Не се случи нищо подобно обаче. Видя се на студената утринна светлина с черна маска и дълга пелерина. Ледени пръсти стиснаха сърцето й, когато избра дълъг пистолет от някаква кожена кутия. Бавно започна да пристъпва по някаква поляна, докато секундантът й преброи до десет. На девет нейният противник, очевидно човек без никаква чест, се обърна и стреля. Тя усети как куршумът разкъсва гърдите й, все едно, че беше нагорещено до бяло парченце желязо, което след това избухна в кървавочервени цветове.

Бърнард Лам свали маската си и промърмори:

— Благодарен съм за това, което ще получа. Амин.

Когато утрото настъпи, Тони изпъшка и се обърна. Струваше й се, че изобщо не е спала. Слезе уморено от леглото с дракона и направи гримаса — болеше я всичко. Въпреки това се оживи, когато се появи Киринда с бележка от Савидж. Прочете нетърпеливо съдържанието й:

Тони, сложи някакви стари бричове и ела да видиш чистокръвните коне, които откраднах от НКВ.

Може би имаше нужда точно от една разходка. Джон Бул й бе казал, че Адам възнамерявал да осигури коне за всичките си гости, в случай, че им се прииска да пояздят. Предишния ден бе прекалено заета, за да стигне до конюшните. Сега обаче навлече набързо бричовете си за езда.

В отделенията на конюшнята имаше първокласни чистокръвни представители на конския род. Десетина коняри лъскаха усърдно.

— Как, по дяволите, можеш да спиш до толкова късно? — приветства я дълбок глас.

Антония се завъртя, подразнена от закачката. Савидж стоеше пред нея в стари бричове и риза с навити до лактите ръкави. В ръцете си държеше лопата; очевидно чистеше конюшнята.

— Несъмнено имаш достатъчно коняри за тази работа — рече натъртено тя.

Пламъкът в очите му не й хареса. Понечи да се оттегли колкото се може по-бързо, но ботушите й като че ли се бяха сраснали със сламата.

Без да се опитва да скрие, че реакцията й го е развеселила, Савидж заяви усмихнато:

— Нищо друго не развива толкова добре както мускулите, така и характера, както риенето и гребането. — Подхвърли една лопата на своя повереник. — Трябва да придобиеш малко и от двете, Тони.

Първата й мисъл бе да захвърли съдържанието на лопатата в арогантната му физиономия; тогава обаче Савидж щеше да има повод да натрие нейното лице в конската тор. Сякаш прочел мислите на своя повереник, младият мъж заяви:

— Казват, че помагало мустаците да пораснат по-бързо.

Гордостта не й позволяваше да откаже да свърши тази работа; стисна зъби, вдигна лопатата и се зае с работа. Дори започна да си подсвирква, за да изтрие доволната усмивка от лицето на Адам. В интерес на истината той вече бе свършил три четвърти от работата.

— Оставил си ми само девет отделения — провикна се бодро тя, когато той се запъти навън за прясна слама.

Струваше й се, че бяха минали часове, когато чу стъпки зад гърба си. Бе успяла да почисти едва шест от отделенията, а вече бе останала без сили. Изправи гръб и се обърна. Подигравателната усмивка на лицето на Бърнард Лам я вцепени.

— Какво, по дяволите, правиш тук? — попита Тони.

— Ако не се лъжа, точно това бяха думите ти и в Ричмънд, скъпи братовчеде — заяви новодошлият. — Започваш да ставаш досаден.

Изведнъж младата жена намери предостатъчно сили да загребе пълна лопата с конска тор.

— Тони! — Дълбокият глас я накара да замръзне. — Господин Лам е сред поканените. Предлагам да се измиеш.

Антония присви устни.

— Съмнявам се, че дори великолепната ти баня ще успее да премахне вонята в носа ми!

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ВТОРА

Тони се изкъпа. Облече се като за езда, макар да се очакваше цял ден да пристигат гости.

Младата жена се отправи към кухните, за да избегне братовчед си. Спря се при вида на невероятното количество приготвена храна.

Вдъхна с удоволствие аромата на подправките.

— Тук ухае направо грешно.

— Казах на негово превъзходителство, че това ще скандализира гостите му — въздъхна със съжаление Джон Бул. — Поводът е доста подозрителен.

— Щастлив — промърмори под носа си Антония.

— И щастлив — съгласи се индусът.

— Мога ли да помогна?

— А, да, действително, господарю. Ще бъдете ли така любезен да помогнете с инспекцията. Вие знаете по-добре дали униформите са годни за вашата прелестна страна.

И той отвори вратата към съседното помещение, където десет-петнайсет човека обличаха ливреите си. Девойката усети, че бузите й се затоплят при тази гледка, но прехапа устни и отвърна очи от онези, които все още не бяха успели да навлекат атлазените си панталони.

Ливреите бяха подбрани с вкус в приятен сив цвят със снежнобели чорапи и черни обувки. Джон Бул подсмъркна.

— Бях поръчал алено със златни ширити, но негово превъзходителство се възпротиви.

На Антония й се искаше да се съгласи с иконома и да заяви, че Савидж е сгрешил в избора си, но както обикновено настойникът й бе прав и това я подразни.

— Мисля, че можеш да се довериш на неговата преценка.

— А, не винаги — отвърна индусът. — Понякога той се огражда с лоша компания и поема безумни рискове. Крайно време е да се откаже от контрабандата и да улегне.

„Контрабанда! Боже мили, това обяснява доста неща! — помисли си Тони. — Корабите му, богатството, белега!“

— Ако сте привършили с анализа на характера ми, бих се зарадвал да получа помощта ви — заяви току зад нея Адам.

— Странно, обикновено се справяш така добре с всичко сам — отвърна девойката. — Не си ли съгласен с мен, Джон Бул?

— О, да, той настоява да се обслужва сам.

— Не се и съмнявам — присви очи младата жена.

Савидж не обърна внимание на саркастичния й тон.

— Тъй като съпрузите и съпругите мразят да си правят компания едни на други, помислих, че би могъл да забавляваш граф Оксфорд, докато аз…

— Обслужваш графинята ли? — прекъсна го Антония.

— Не бих употребил такива груби слова, но бих искал да остана насаме с нея за около половин час. Бъди добро момче и покажи конете на Оксфорд.

Тони беше бясна. Настойникът й доказваше, че репутацията му не бе по-добра, отколкото можеше да се помисли по вида му; колкото до графиня Оксфорд, тя вече бе известна като „паднала жена“. Антония си казваше гневно, че изобщо не ревнува. Но когато същото се повтори и със съпругите на лорд Гровнър, граф Хънтингдън и лорд Шелбърн, тя вече кипеше.

Изглежда, елегантно облечените дами изпитваха неудържимо любопитство да разглеждат спалните, докато съпрузите им тичаха към конюшните. Савидж беше чисто и просто една похотлива свиня и имаше дързостта да слага рога на благородните си гости буквално под носа им.

Тони нямаше време да размишлява повече по въпроса, тъй като в този момент пристигнаха едновременно четири карети. Сред новодошлите бяха Розалинд и лейди Джърси. Разпозна веднага и Джорджина Девъншир и се закле да не оставя Адам насаме с всепризнатата лондонска красавица. Когато влязоха в къщата, девойката забеляза, че той разговаря с неколцина джентълмени и следователно задачата да забавлява Джорджина и останалите дами се падаше на нея.

— Антъни, скъпи — провикна се Франсис Джърси, — кълна се, че си пораснал, откакто те видях за последен път. Извисяваш се като върлина над мен. — След това прошепна многозначително: — Дойдох да хвърля поглед върху наложницата му.

— Киринда не е наложница, лейди Джърси — отвърна Тони, а сърцето й се сви от мъка.

Франсис вдигна ръка и я потупа по бузата.

— Какво невинно момче си само.

Поведе поканените към елегантната трапезария, чиито стени бяха покрити с розова коприна. Във всеки ъгъл на помещението имаше по една изящно украсена с дърворезба камина на братя Адамс, разположена сред множество огледала, в които кристалният полилей се отразяваше многократно. В него бяха поставени триста светлорозови свещи, ухаещи леко на роза.

Джорджина затаи дъх.

— О, и аз трябва да си направя една стая в розово. Така на човек му се струва, че живее в цвете.

Франсис Джърси я тупна лекичко с ветрилото си.

— Имаш изключително снизходителен съпруг, Джорджина. Той не само се прави, че не вижда дребните ти прегрешения, ами и ти осигурява небивал разкош.

— Божичко, мъжът ми дори не знае дали съм жива, Франсис. Бизнесът и политиката заемат всеки негов миг, когато е буден. Монополизирал е господин Савидж до такава степен, че запознанството ни е все още на етапа на флирта, кълна се.

— Но не за дълго, ако те познавам добре, хитрушке. — Лейди Джърси повдигна деликатно рамене и гласът й отново премина в шепот. — Всички лондончанки мечтаят да опитомят дивия звяр. Още с пристигането си се прочу като женкар.

— Роз, нека ти покажа зимната градина — предложи Тони, за да промени темата на разговор, но Джорджина и Франсис продължиха да я разнищват.

— Говори се, че се интересувал от политика.

— Трябва да е така — заяви провлечено Антония, — тъй като тази сутрин замъкна до спалнята си всички съпруги на по-важните лондонски мъже.

Лейди Девъншир придоби определено засегнат вид и девойката изпита моментна радост.

Роз не последва двете жени в зимната градина, а хвана внучка си за ръката.

— Тони, това бе недвусмислен намек. Какво искаше да кажеш?

— Той е развратник. Всеки ден забавлява титулувани дами на Халф-мун Стрийт и всяка вечер ходи в бордей.

Неочаквано очите й се напълниха със сълзи; баба й учудено я изгледа.

— О, скъпа, ти май си влюбена в него.

— Не ставай смешна!

— Нямаше да се държиш така, ако не си влюбена — понижи глас Роз.

Антония подсмръкна.

— Това е заради къщата… Идънуд. Влюбих се в къщата му.

— Ти и още стотина други жени — добави сухо лейди Рандолф.

— Точно това е и скапаният проблем, нали? — възкликна внучка й, като избърса гневно сълзите си.

— Ако продължаваш в този дух, той ще открие, че не си Антъни.

Тони се овладя на мига. Целуна баба си по слепоочието.

— Не се притеснявай. Признавам, че той ме подлудява, но няма да се поддавам на истерията. Ще я запазя за дневника си.

След това се усмихна на Розалинд и се отправи към зимната градина.

Все едно, че се озова в друг свят. Въздухът бе топъл и влажен и ухаеше силно на екзотични цветя. Таванът бе огромен, боядисан в зелено стъклен свод, а под него се виждаше умалено копие на цейлонската джунгла. Накъдето и да погледнеше, всичко плуваше в цвят и зеленина — виещи се растения, бамбук, палми, бананови дървета.

Сред тази пищна зеленина Киринда бе седнала на ръба на фонтан, в който риби на черни и златни линии се стрелкаха измежду водните лилии. С изкусително нежния си, музикален глас тя изброяваше имената на различните орхидеи на лейди Джърси и херцогиня Девъншир. Тони отново изпита ревност при вида на екзотичната красота на Лотосов цвят.

Откъм входа се дочу дълбок глас.

— Всичко в Цейлон омагьосва сетивата.

Всички жени, които се намираха в зимната градина, бяха като хипнотизирани. Магията бе развалена от Руни, който бе пуснат да лети свободно. Той кацна на рамото на Савидж и изграчи:

— Дяволска примамка! Покай се!

— О, колко комично — провикна се Джорджина. — Адам, скъпи, трябва да го имам на всяка цена!

Антония затаи дъх, когато настойникът й намигна.

— Тази птица струва цяло състояние — обърна се към своята гостенка младият мъж. — Никога няма да се разделя с Рупи.

Внезапно Тони се почувства по-добре. Сама не знаеше защо.

— Идънуд е великолепен, господин Савидж — обади се Роз.

Лейди Джърси отбеляза:

— Очевидно всеки детайл е избиран с любов.

— Заслугата е предимно на лорд Лам. Именно той е давал предложения на Уайт по време на строежа на Идънуд, а след това избра почти цялата мебелировка. Дори тази зимна градина е негова идея.

Антония се изчерви, но похвалата стопли душата й. Джорджина я погледна замислено.

— Реших да направя основни промени както в дома ни в Бат, така и във вилата в Чизик. Тони, нали ще ми помогнеш с познанията и съветите си?

Тони по-скоро би яла пясък, отколкото да направи това. Погледна към своя настойник и му намигна на свой ред.

— Китайски стил! Според мен мебелите в този стил ще се превърнат в новата лудост на висшето общество.

— Е — отвърна неохотно херцогиня Девъншир, — негово височество прави къщата си в Брайтън в ориенталски стил, а всички знаят, че Джордж има безупречен вкус.

Лейди Джърси, някогашна съперница на Джорджина, се обади с меден глас:

— Негова светлост не те придружи днес. Едно птиченце ми каза, че отново е в Ричмънд.

Херцогиня Девъншир хвърли самодоволен поглед към своята събеседничка.

— Той ме помоли да ти предам нещо, скъпи Адам. Ще пристигне утре, за да разгледа Идънуд и да поговори по делови въпроси с теб.

— Моля, предай му, че за мен ще бъде чест да посрещна негово височество по всяко време, по което избере да ме посети — отвърна любезно младият мъж.

— А сега да вървим, все още не съм разгледала градините и парка. Оставям на теб да оседлаеш един от чистокръвните си жребци за мен, така че да пояздя малко из твоите земи.

Савидж се усмихна.

— Тони ще има честта да свърши тази работа вместо мен. А аз отивам да доведа и другите желаещи да яздят.

Антония неохотно се подчини и я поведе към конюшнята. След малко се появи и Савидж, съпроводен от шестима мъже и четири жени. Той повдигна Джорджина на едно от оседланите със странично, женско седло животни; ръцете му се задържаха малко по-дълго от нужното на тънката й талия и той се усмихна току в красивото й лице.

— Извини ме, миличка, но двайсетина от съседите ми пристигнаха току-що, а гласовете им ще ни бъдат нужни, за да остана в Долната камара, нали знаеш.

Младата жена нацупи хубавите си устни.

— Винаги става така, че губя мъжете заради политиката. Тя е доста взискателна любовница.

Докато наблюдаваше тази размяна на любезности, на Тони й се стори, че помежду им премина електрически заряд? Божичко, нима вече бе легнал и с Джорджина?

Отвратена, тя се обърна, за да помогне на другите дами да се качат на конете си. Една от тях бе толкова млада, че гърлото й се сви при вида на възрастния мъж до нея. С облекчение разбра, че лорд Харви бе довел дъщеря си. Шарлот не можеше да отдели поглед от Тони Лам. Напоследък беше срещала на няколко пъти името му в скандалните рубрики на вестниците, а сега, след като бе видяла и самия него, бе решила, че е прекрасна партия за женитба.

Джорджина тръгна първа и мъжете забързаха след нея. Антония умишлено остана последна; не беше в настроение и знаеше, че не става за компания. Шарлот обаче от своя страна търсеше възможност да остане насаме с привлекателния млад лорд.

— Баща ми обеща един бал за идния сезон. Ще дойдете ли и вие, лорд Лам?

Тони понечи да скастри младата госпожица, но в този момент забеляза колко нежна и уязвима е тя.

— За мен ще бъде чест, стига да съм в Лондон, милейди. — И побърза да добави, за да я обезкуражи: — Не е ли по-добре да побързаме да настигнем другите? Реката е съвсем наблизо.

Момичето се изчерви и сведе ресници.

— Бих предпочела да яздим през гората, милорд.

Боже мили, някое разгонено младо конте щеше да си направи истински пир с невинната й спътничка. Откакто бе станала част от мъжкия свят, Антония бе разбрала, че не съществуват неща като кодекс на честта, щом ставаше дума за жени. Всички мъже бяха развратни и вдигаха женските поли толкова често и нехайно, колкото и щипката емфие към носа си.

Светостта на брака бе другият голям мит. Цялото общество се подиграваше с верността. Не съществуваше такова нещо като верен съпруг. Беше ли чудно тогава, че възрастните жени вече не възхваляваха целомъдрието? Савидж се бе оборудвал с цяла конюшня от жени така, както си бе осигурил завиден брой чистокръвни коне и всички те изгаряха от желание да бъдат яздени!

Гневът на Тони се разгаряше. Затова и не обърна внимание, когато нещо профуча край ухото й. Конят й се подплаши, а Шарлот извика:

— Какво беше това?

Внезапно кръвта замръзна във вените на младата жена; обзе я ужасяващо предположение. Само след минута свистенето се повтори и един куршум се заби в дървото зад нея.

— Някой стреля по нас!

Момичето изпищя, когато лорд Лам грабна юздите на коня и заби токове в хълбоците му, за да го пришпори. Понесоха се към реката и забавиха едва когато видяха компанията на Джорджина. Шарлот бе много изплашена. За да я успокои, Антония заяви:

— Вероятно това е някой бракониер. Стой край другите, а аз ще отида да съобщя за него.

Страхът й намаляваше за сметка на нарастващия гняв. Знаеше кой бе стрелял по нея. Трябваше да съумее да убеди Адам Савидж, че Бърнард Лам се опитва да я убие. Как се осмеляваше той да я излага на подобен риск, като кани злото копеле в Идънуд?

Девойката нахлу в конюшнята и предаде коня си на един от конярите. Готвеше се да тръгне да дири своя настойник, когато дочу нисък, дълбок смях от едно от отделенията за животните. Позна го начаса. Беше последван от изкусителен женски глас и интимен смях.

Антония се запъти натам, почти заслепена от ярост; пред очите й се въртяха червени кръгове. Онова, което видя над ниските вратички, я накара да застине. Савидж, с покрит със слама гръб, подаваше ръка на Анджела Браун, легнала безсрамно на сламата. Адам й помогна да се изправи и изрече:

— Казах ти, че ще ни открият. Струва ми се трябва да сме благодарни, че това е Тони, а не Бърнард.

— Братовчед ми беше прекалено зает да ме преследва из гората!

Младият мъж не можеше дори да си представи, че Бърнард представлява някаква заплаха за неговия повереник. Той просто беше разглезен заради парите, които притежаваше по рождение, и презираше братовчед си, тъй като беше беден.

— Тони, за Бога, ти си обсебен от тази абсурдна мисъл — възкликна Савидж.

Антония изгледа презрително актрисата. Тоалетът й бе във възможно най-крещящо алено и жълто. Ако някой друг се бе облякъл по такъв начин, щеше да бъде откаран в лудницата. Анджела обаче изглеждаше смайващо в тези дрехи.

— Как е глезенът? — попита я саркастично.

Адам отговори, като успя да запази сериозна физиономия:

— Тъй като току-що го прегледах най-подробно, мога да те уверя, че е като нов.

Актрисата го изгледа дръзко и изтупа сламата от полите си.

— Добре — продължи Антония. — Значи вече няма да й се налага да прекарва толкова много време по гръб!

— Какво, по дяволите, става с теб? — попита Савидж.

В този момент към тях се приближи Бърнард Лам, очевидно развеселен.

— Сребърната лъжица в устата, с която е роден, вероятно е заседнала в гърлото му.

Адам и Анджела се засмяха на жестоката забележка.

Тони се вбеси, че настойникът й беше на страната на нейния неприятел. Тя се спусна към братовчед си и стовари камшика си за езда върху лицето му.

— Кучи син такъв, ако искаш да стреляш по мен, по-добре да се срещнем на Батърси Фийлдс и да приключим с този въпрос! Секундантите ми ще се свържат с теб!

Завъртя се и излезе от конюшнята.

Бърнард Лам притисна носната кърпа към ударената си буза, като сипеше грозни заплахи по адрес на титулувания си братовчед.

Адам Савидж присви замислено очи, но не каза нищо. Между тези двама младежи ставаше нещо и той трябваше да открие какво точно бе то. За момента злобата на повереника му се бе разгоряла и никакви логически доводи нямаше да му повлияят, докато гневът му не се охладеше. Беше абсолютно сигурен само в едно. Не можеше да става дума за никакъв дуел!

— Онова, което имате помежду си, не е моя работа — обърна се към Бърнард той. — Съжалявам, че той те нападна в дома ми. Ела да се погрижим за раната ти.

— Това е дреболия… драскотина.

Тони се отправи незабавно обратно към Лондон заедно с Роз. Нарочно седна на капрата до Брадшо, за да избегне въпросите на баба си. До ушите й не трябваше да стигне нищо за последните й неприятности, иначе Роз щеше да й забрани да си отмъсти. Девойката стисна юмруци и ги пъхна дълбоко в джобовете си. Беше абсолютно сигурна само в едно — без съмнение щеше да има дуел!

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ТРЕТА

Антония се събуди, потънала в пот. Това се случваше трета нощ подред; същото се отнасяше и за повтарящия се сън. Само след миг осъзна, че беше време да става.

Отметна завивките и потръпна. Съблече влажната от пот риза на Антъни и зарови лице в нея, сякаш се надяваше да почерпи сили от дрехата, носена някога от брат й. Остана така, гола и тръпнеща и прошепна:

— Тони, помогни ми!

Това я поуспокои. Правеше това както за да отмъсти за своя близнак, така и за да се защити, тъй като чувстваше, че Бърнард Лам щеше да отнеме живота й, ако не го изпревареше.

Девойката облече ризата, бричовете, чорапите и ботушите с такива сигурни движения, че сама се изненада. Чувстваше се предопределена от съдбата да стори това. Всичко изглеждаше до такава степен предопределено, че беше спокойна, макар да се страхуваше. Знаеше със сигурност, че нейната съдба е в собствените й ръце. Заключението се налагаше само. Ако не направеше нищо, беше загубена. Ако действаше, щеше да спечели. Всъщност това бе секретът на живота и смъртта.

Тони бе благодарна на Адам Савидж. Той й бе показал, че най-ценното нещо е смелостта. Беше си поставил за цел да направи мъж от нея и бе успял. Антония притежаваше решителността на мъж, силата и твърдостта на мъж. Вярно, че й липсваше физическа сила, но компенсираше това с типичните женска интуиция и остроумие. Бърнард Лам нямаше никакъв шанс.

Възползва се от факта, че настойникът й бе принуден да остане в Идънуд и да забавлява гостите си. Знаеше, че има уговорена среща с Уелския принц и не може да се върне в Лондон.

Антония посети младия Саутхемитън и полковник Дан Макинон. Те бяха участвали в много дуели. Накара ги да се закълнат да пазят тайна и видя как възбудата им нараства. И двамата обичаха риска и опасността.

Трябваше да се спазва установеният от кодекса на дуелите ритуал. Предизвикателството трябваше да идва от онзи, който заема по-високо обществено положение. Сега щяха да посетят опонента на лорд Лам, за да му съобщят времето и мястото и да му предоставят избора на оръжие. Никой не се съмняваше, че Бърнард ще се спре на пистолети.

Беше й трудно да заспи главно защото се страхуваше от съня, затова девойката излива до късно през нощта подозренията и опасенията си върху страниците на дневника. Когато препрочете написаното, тя откри, че бе изброила много повече оплаквания от своя настойник, отколкото от омразния си братовчед. Най-смешното от всичко бе, че тя се възхищаваше почти от всичко в Адам Савидж. А проблемът беше неговият легион от жени.

Най-накрая трябваше да погледне истината в очите и да я признае. Завиждаше им с цялото си същество. Мечтаеше за него, както за нищо друго досега. Искаше Адам да я люби.

Тони взе дългата черна пелерина и я преметна върху ръката си. Щеше да я облече чак когато излезеше от Кързън Стрийт.

Пресече улицата, за да избегне светлината на лампата на ъгъла. Когато тръгна из Грийн Парк, все още беше тъмно като в рог. Побърза да прекоси Стейбъл Ярд Роуд, откъдето Саутхемптън трябваше да я вземе в нает файтон.

Показа се черна карета и девойката пристъпи напред, докато Макинон опъваше юздите, ударите на сърцето й отекваха в ушите й. Вратичката се отвори и някаква ръка я дръпна вътре. Една от полираните кутии за пистолети на полковника лежеше върху черната кожена седалка, а до нея имаше чанта с шишенца и малки сребърни чашки.

— Това е Кийт, личният лекар на негово височество.

Антония погледна стреснато.

— Помолих те да пазиш дуела в тайна.

— Дявол го взел, благоразумието изисква лекарско присъствие. Това би могло да спаси живота ти, Тони. Ето, пийни си от онова, с чиято помощ може да бъде уплашен дори тигър — рече Саутхемптън и й наля уиски.

Тя поклати глава.

— Ръката ми не трепери изобщо.

Полковникът повдигна рамене и пресуши сребърната чаша.

Пътуването продължи много кратко; на Тони й се струваше, че времето изведнъж е ускорило ход. В един миг започна да се пита дали не сънува. Когато файтонът спря, Саутхемптън й подаде черно домино.

— Ето, сложи го, преди да отвориш вратата, и провери дали виждаш добре през него.

— Защо трябва да нося това нещо? — попита Антония.

— Скъпо момче, това е предпазна мярка. Даваш ли си сметка, че можем да бъдем арестувани за онова, което правим днес? Дуелите са абсолютно незаконни.

Когато излезе и стъпи на Батърси Фийлд, младото момиче бе обхванато от ужас. Затвори очи и си пожела… не, проклета да е, ако пожелае Бърнард Лам да не се появи. Той щеше да дойде. Това бе неговият голям шанс, хвърлянето на зара, с чиято помощ можеше да получи всичко, което искаше. Тя лично щеше да го прати в ада.

Със сърцето си чувстваше, че именно той бе убил, и то най-хладнокръвно, нейния близнак, а сега тя на свой ред щеше да го убие също така хладнокръвно. На полянката отсреща стоеше групичка хора и Тони се запъти към тях, без да се колебае. Разкопча пелерината и остави Саутхемптън да я поеме от раменете й.

Изчака секундантите й да приключат полугласните си договаряния с маскираните мъже от противниковия лагер. Макинон се приближи до нея и попита дали желае да се оттегли. В първия момент въпросът му я смая, но след това си спомни, че това са част от правилата на дуелите.

Вече бе достатъчно светло, за да могат противниците да се виждат. Макинон отвори кутията с пистолетите и другият секундант потвърди, че са заредени.

Две фигури пристъпиха напред, за да изберат оръжието си. Два чифта бляскави очи се срещнаха през цепките на маските си. Омразата в погледите бе толкова силна, че се усещаше във въздуха. След това им казаха да се обърнат с гръб един към друг. Братовчедите насочиха пистолетите си към небето и свалиха предпазителите.

Всичко това бе до болка познато за младата жена; струваше й се, че се наблюдава някъде отстрани. Беше преживявала същите тези мигове вече толкова пъти насън, че знаеше точно какво да очаква. Започна да върви бавно, докато секундантите брояха. На девет се обърна и стреля. Противникът й стори същото. Антония се усмихна мрачно, когато видя, че той постъпи точно според очакванията й.

С дълбоко задоволство видя как Бърнард се свлича на земята. Внезапно към нея се устреми някакъв огромен мъж. Тя примигна, когато една силна ръка я сграбчи за тила и я помъкна към чакащата карета.

И един дълбок, разярен глас обеща:

— Ще те пребия!

Савидж я блъсна върху кожените възглавници толкова грубо и силно, че дъхът й секна. Той се хвърли на срещуположната седалка и заяви:

— Честната ти дума не струва нищо!

Девойката започна да трепери неконтролируемо и зъбите й затракаха. Това бе нормална реакция от дуела. Настойникът й свали пелерината от раменете си и я хвърли към нея, като не преставаше да беснее.

— Ако си го убил, ще отидеш в затвора, а много вероятно — и на бесилото, безразсъден млад глупак такъв!

Тони не отговори. Надяваше се да го е убила. Затворът обаче щеше да разкрие истинската й самоличност. Въпреки това бе убедена, че си заслужава да бъде арестувана; така поне щеше да изпита удовлетворението да знае, че Бърнард Лам никога няма да вземе онова, което се падаше по право на Антъни.

— Безсърдечен дявол такъв! — промърмори Савидж.

— Не бъди лицемер! — избухна Антония. — Аз действах точно така, както би постъпил и ти, ако някой заплашваше да вземе всичко, което притежаваш. Използваш всяка възможност да ми набиваш в главата, че трябвало да бъда мъж. И с теб ли ще трябва да се бия? Дявол го взел, ще го направя, ако се наложи! Ще се опълча срещу целия скапан свят.

Адам долови справедливото възмущение и решителността в гласа на своя повереник и осъзна, че той бе убеден в необходимостта и дори в справедливостта на своите действия. Не можеше да не признае, че да застанеш лице в лице с неприятеля на полето на честта, се изисква смелост.

— Ще те откарам на „Летящия дракон“, а след това ще отида да разбера дали братовчед ти е ранен или мъртъв. Във всеки случай ще трябва да напуснеш страната за известно време. Нямах намерение да отплавам към континента преди края на седмицата, но ти ме принуждаваш.

Настъпи продължително мълчание. Тони бе благодарна за присъствието на своя настойник. Ако само можеше да си поплаче на рамото му, а той да я прегърне и да я успокои, че всичко ще бъде наред. Успя да промълви дрезгаво:

— Благодаря ти, че се застъпваш за мен, макар да не си убеден в справедливостта на мотивите ми.

— Баща ти беше мой приятел. Ще се опитам да заема мястото му.

Искаше й се да му изкрещи, че не го иска за свой баща. За щастие в този момент пристигнаха на пристанището и каретата спря.

Когато се качиха на клипера. Савидж обяви пред екипажа, че се отправят за Франция с вечерния отлив и каза на готвача да зареди кораба с продукти. При зловещия вид на моряците девойката не можа да сдържи трепета си. Някои от тях явно бяха индуси, други — генуезци, трети — англичани. Несъмнено до един бяха негодници.

Адам отвори вратата към една малка каюта, в която още нямаше койка.

— Това всичко е за теб — заяви той така, сякаш ставаше дума за специалната кралска кабина.

— Няма легло — възпротиви се възмутено Антония.

Настойникът й я изгледа с презрение и се облегна на един от сандъците.

— Ето ти хамак. Бъди благодарен, че не те карам да го окачиш там, където спи целият екипаж.

Изправена пред тази алтернатива, младата жена действително се изпълни с благодарност, че ще има възможност да остане сама.

— Всеки на моите кораби трябва да изкарва прехраната си, но искам днес да не се показваш.

— Благодаря — промълви облекчено Тони.

— Ще отплаваме с вечерния отлив. Утре вече ще можеш да се покажеш на палубата, за да я измиеш.

Девойката го изгледа; не можеше да повярва, че Савидж говори сериозно.

— Роз ще се тревожи. Би ли могъл да я уведомиш, че ще купуваме стока? — попита с надежда Антония, тъй като не смееше да предложи на настойника си да изчака, докато господин Бърк й приготви някакъв багаж.

Младият мъж кимна.

— Да. Ще трябва да се погрижа не само за моите, а и за твоите неща.

Не се и опита да скрие, че бе страшно недоволен от това усложнение.

Савидж издири доктор Кийт. С огромно облекчение научи, че Тони Лам не бе отнел живота на братовчед си и дори не го беше ранил тежко. Само му бе засегнал рамото. Кийт обаче го бе уведомил, че Антъни Лам бе предизвикал скандал, задето се обърнал и стрелял на девет. Това било нечувано, само един страхливец би сторил подобна низост.

— Аз също присъствах — заяви безпристрастно Адам. — Двамата се обърнаха едновременно.

— Това е случайност. Виновен е онзи, който е ранил противника си. Ако пострадалият беше Тони, тогава отлъченият щеше да бъде неговият опонент.

— Скапаният кодекс на благородниците — присмя се Савидж. — Слава Богу, че не съм един от тях!

„Но полагаш всички усилия да получиш титла“ — прошепна някакво подигравателно гласче в главата му. „Тази проклетия не ми е нужна — възпротиви се той. — Правя го заради Ив.“ „Точно това казал и другият Адам — не се отказваше ироничното гласче. — Жената ме изкуши.“

По целия път към банката младият мъж бе мрачен. Донесоха един от сандъците му със скъпоценни камъни и той избра грижливо достатъчно диаманти и бледосини сапфири за направата на огърлица. Пусна ги в кадифена черна торбичка и помоли управителя на банката да върне сандъка в хранилището, след което се отправи към Карлтън Хаус.

Савидж възнамеряваше сериозно да манипулира принц Джордж. Играта бе започнала предишния ден, когато негово височество бе засегнал темата за скъпоценните камъни. Искаше да подари на прекрасната Мария Фицхърбърт бижу, което едновременно да я порази и очарова. Разбира се, и преди бе подарявал скъпи украшения на актрисите, с които се бе отдавал на разврат. Мария обаче бе нещо по-различно за него. Тя бе уважавана жена и следователно той желаеше бижуто за нея да бъде различно. Беше нужно нещо изключително красиво и рядко, за да я накара да отстъпи.

Парите обаче му липсваха. Това бе вечният проблем на Уелския принц. Той беше доверил на Адам, че дължи половин милион лири. Савидж знаеше, че точната сума е шестстотин и петдесет хиляди лири. Джордж беше дочул слуховете, че Леопардът е донесъл скъпоценни камъни от Цейлон, и се надяваше, колкото и безнадеждно да беше, че ще успее да замени нещо срещу тях, както вече беше направил с чистокръвните си коне.

Адам бе заявил полунашега, че не иска друго освен титла.

Негово височество бе поклатил тъжно глава и бе отвърнал, че подобни неща не са в негова власт. Принцът беше дълбоко разочарован заради скъпоценните камъни.

Савидж се усмихна мрачно, докато изкачваше стъпалата към Карлтън Хаус. Знаеше, че на този свят няма нищо недостижимо. Някои неща просто изискваха по-висока цена от други. Когато Джордж видеше скъпоценните камъни, когато ги докоснеше и си представеше колко щяха да приличат на светлосините очи на Мария, щеше да намери начин да ги получи.

Адам прикри веселите огънчета в погледа си, когато негово височество призна, че се съветвал със своя приятел Чарлз Фокс във връзка със сложния въпрос по придобиването на титла. Най-накрая Савидж успя да измъкне скъпоценностите от пръстите на принца и да ги постави обратно в черната кадифена торбичка.

— Ще отсъствам от страната през идните три седмици. Може би до завръщането ми негово височество ще е намерил парите за покупката на скъпоценните камъни. — Залюля торбичката в дланта си. — Мога да получа поне четвърт милион за тях, но на ваша светлост ще ги дам за сто хиляди.

Младият мъж знаеше, че събеседникът му е потънал до такава степен в дългове, че нямаше откъде вече да вземе на заем. Затова пък му даваше три седмици да намери начин да му осигури желаната титла.

Когато пристигна на Кързън Стрийт, Адам се убеди лично, че лейди Рандолф не знае нищо за дуела, затова й съобщи, че Тони заминава с него за Европа и че ще отсъстват около три седмици.

— Ще му приготвя един куфар с багаж. Колко безотговорно от негова страна да излезе, без да вземе нито една дреха освен онова, което носи на гърба си.

— Няма да му трябва нищо изискано. Възнамерявам да го карам да работи, за да плати превоза си. Кажете на Бърк да хвърли само няколко неща в една торба.

Роз го изгледа силно притеснена.

— Господин Савидж… Адам… надявам се не говорите сериозно, че Тони ще трябва да полага физически усилия. Той никога не е бил особено силен. Страхувам се, че не е толкова издръжлив, колкото би трябвало да бъде.

Младият мъж се усмихна.

— Прекалено глезите това момче, мадам. И го подценявате. Докато бяхме в Идънуд, той почисти конюшнята. Физическият труд създава не само мускули, а и силен характер.

Розалинд пребледня.

— Моряците са определено груби и опасни хора. Не мога да си представя, че ще трябва да живее с такива хора.

Адам се опита да я успокои:

— Не се тревожете за него, Розалинд. Взел съм го под крилото си и ще се погрижа да не му се случи нищо лошо. Знайте, че мисля за него като за свой син.

Лейди Рандолф не беше сигурна дали не трябва да му каже, че трябва да мисли за Тони като за своя дъщеря. Вместо това помоли господин Бърк да приготви багажа за внучката й.

* * *

Тони откри, че не може да се отпусне. След като се люля непрестанно в продължение на два часа, тя скочи от хамака и започна да се разхожда напред-назад.

Дуелът не бе успял да я спаси от напрегнатостта; фактът, че не знаеше как бе завършил той и трябваше да се крие тук като плъх, я караше да се чувства като в капан. Следващите два часа прекара като крачеше из каютата; времето минаваше бавно. Не беше гладна, устата й бе пресъхнала, а гърлото й гореше. Предпазливо отвори вратата и надникна навън.

Тръгна по коридора и влезе в един от товарните трюмове. Антония подскочи, когато ненадейно чу шум зад себе си. Някакъв дребен, жилав мъж с подобно на пор лице попита:

— Дъ н’би дъ търсиш нещо, момко?

— Ъъъ… просто съм любопитен. Помислих да огледам, ако нямате нищо против, господин?…

— Максуайн, Пади Максуайн. Туй, разбиръ съ, не й моя работа, момко, к’во прайш. Аз съм корабният гутвач. Шъ искаш ли кльопачка?

— Бих пийнал нещо — осмели се да помоли девойката.

Максуайн намигна.

— Всички туй искаме, момко. Ду един! Ила с мен в камбуза.

Тя се опита да поведе разговор.

— Отиваме на континента за стока, която да превозим до Индия. Този кораб май има доста голям трюм.

— Има ощи два, един на кърмата и един на носа. — Готвачът вдигна ръка. — Ни ми казвай к’во мислиш да пренасяш контрабандно, момко, аз съм глух и сляп.

Младата жена последва новия си познат към камбуза. Понечи да заяви, че нямат намерение да пренасят никаква контрабанда, но премълча.

Максуайн й подаде канче с ром.

— Нямате ли вода? — попита девойката.

Готвачът бе видимо ужасен.

— Нивгъж ни съ докосвам ду таквоз нещу. Вудата й за удавниците.

Взе една кана и наля малко в чашата й, за да разреди алкохола в нея. Антония започна да пие бавно течността.

Внезапно в кухнята влязоха десетина мъже и тя побърза да се отдръпне от пътя им, преди да са я съборили. Огледаха подигравателно напудрената й перука и тесни панталони. Тони се готвеше да излезе, когато един от моряците със силен шотландски акцент се обади:

— К’во има, Луксозни панталони? Много си добър, за да ядеш с нас, тъй ли?

— Не, не, разбира се, че не.

— Тогаз си стой на задника. Пади, с к’ва отрова възнамеряваш да напълниш невинните ни търбуси днес?

— Със свински бели бъбречета и марулки — отвърна духовито Максуайн, с което си спечели няколко изхилвания.

— О, аз пък съ нъдявах на тенджерка със сметана.

Всички, с изключение на младата жена се заляха от смях.

— Скапанот’ти лице няма да са спука, ако съ засмейш, дъ знайш, Луксозни панталони.

Готвачът скочи да защитава Антония.

— Благородницит’не гу наричат така, глупако.

— Как викати на оназ работа на жените? — осведоми се тромавият шотландец.

Девойката отпи от рома си.

— К-котенце — прошепна тя с надеждата, че бузите й не са станали аленочервени.

Пади наряза дебели филии хляб и сипа с черпак от рядката яхния в оловни купи с дръжки. Тони натопи хапка хляб и я лапна. Едва не се задави, тъй като в този момент някой я удари силно по гърба. Очевидно сътрапезниците й бяха решили да се шегуват с нея.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Беше късно следобед, когато Савидж се появи отново на доковете. Той беше решил лично да управлява „Летящия дракон“ по време на това пътуване и накара своя помощник господин Бейнс да го придружи при щателната проверка на кораба. След като се увери, че всичко е наред, нареди да вдигат котва и прекара сам плавателния съд, докато влязоха в Темза.

Тони, която стоеше в малката си каюта, разбра, че се движат. Това означаваше, че настойникът й бе на борда; нямаше да тръгнат без него. Типично за него бе да я остави да се тревожи. Някой раздаваше команди на висок глас, за да не бъдат заглушени от шума на разпънатите платна.

Клиперът се отправи към океана и Антония усети за момент, че я обзема паника. Не беше излизала в открито море от онзи съдбоносен ден, в който бе изчезнал Антъни. Овладя страха си, но знаеше, че той щеше да се върне с пълна сила, ако ги връхлети буря.

Когато по-късно излезе на палубата, разбра, че Савидж управлява кораба. Имаше ли нещо, което този мъж да не може да прави? Макар да бе почувствал присъствието й, той се преструваше, че не я забелязва, и това не можеше да не й направи впечатление. Проклет човек. Изражението му бе неразгадаемо. Докато го наблюдаваше, тя не усети, че възхищението на собственото й лице бе неприкрито. Черната му коса бе пусната свободно. Носеше само една светла риза, разкопчана на врата, която контрастираше с тъмната му кожа. От него се излъчваха гордост и увереност. Стиснал здраво кормилото, той очевидно държеше под свой контрол кораба, така както контролираше всичко, което правеше, където и да отидеше.

Когато се озоваха пред Грейвзенд, Савидж придвижи „Летящият дракон“ от средата на Темза към десния й бряг и Антония затаи дъх, поразена от великолепната картина на Идънуд, която се разкри пред нея. Високите му прозорци бяха позлатени от последните слънчеви лъчи, тухлите грееха с топъл тъмнорозов цвят. Девойката се взираше към сградата със същия копнеж, както и към нейния собственик. Разбра, че Идънуд е пленил завинаги сърцето й.

— Пускай котва, господин Бейнс! — прогърмя гласът на Адам; веригата издрънча и затрака.

Младата жена се обърна, за да погледне настойника си. Той направи знак с глава към Идънуд; очевидно искаше да го последва.

Савидж изчезна зад борда и Тони се прехвърли след него през перилата, за да скочи в полюляващата се лодка. Настойникът й хвана греблата и съсредоточи силите си в борба с бързото течение.

Когато пристигнаха, Антония скочи на брега и завърза лодката за едно дърво. Отправиха се заедно към къщата. Най-после Адам й каза онова, което тя очакваше да чуе от десет часа.

— Куршумът само е одраскал братовчед ти, но ти успя да предизвикаш скандал, задето стреля на девет и по този начин се дамгоса като страхливец.

Усещането за провал предизвика горчив вкус в устата й.

— Не съм страхливец — заяви натъртено девойката.

— Знам — отговори тихо младият мъж. — Как разбра, че той ще се обърне и ще стреля на девет?

Тони го изгледа, докато търсеше отчаяно правдоподобен отговор. Но не откри такъв.

— Непрекъснато го сънувах.

Вече й бе все едно дали ще й повярва или не.

— Животински инстинкт. — Той кимна утвърдително. — Винаги е добре човек да се вслушва в него.

Одобрението стопли душата й и внезапно изпита благодарност, че не бе извършила убийство. Бърнард Лам просто не заслужаваше това!

Усети светлосиния поглед на своя настойник върху себе си.

— Не те ли интересува дали твоите приятели няма да очернят името на Антъни Лам?

— Не особено — повдигна рамене Антония. — Аз знам истината и това е, което има значение за мен.

Савидж определено бе много доволен от поведението на младежа.

Джон Бул се появи в мига, в който влязоха в Идънуд.

— Намери някой от твоите дълги бели панталони за Тони. Отправяме се към Средиземно море. В това време аз ще приготвя багажа си. Трябва да бързаме, за да хванем отлива.

— Защо все се самообслужвате, ваше превъзходителство?

Младата жена прикри усмивката си.

— Отивам да избера някаква стока за Индия. Какво ще предложиш да взема, Джон Бул?

— А, млади господарю, негово превъзходителство ще ви посъветва. Той знае какво е най-добро за вас. — Икономът я поведе към крилото за прислугата и й подаде купчинка снежнобели дрехи. — Опитайте тези.

Тони влезе в малката, покрита с огледала баня. Джон Бул беше дребен човек и памучните му панталони щяха да й свършат работа. Погледът й бе привлечен от наредените на една полица екзотични козметични средства, които очевидно принадлежаха на Киринда. Имаше десетки бурканчета, шишенца и мускалчета, съдържащи всевъзможни кремове, масла и приятно ухаещи гримове.

Реши да ги разгледа и в този миг чу гласа на Савидж;

— Къде е младият дявол, мътните го взели?

Антония грабна няколко бурканчета, уви ги в панталоните и пъхна вързопчето под мишница. Трябваше да изчака, докато се озове в каютата си на „Летящият дракон“. Внезапно осъзна, че се намира пред прага на истинско приключение. Младите мъже обикаляха континента, но не и младите жени. Определено преобличането като мъж даваше големи предимства.

Адам носеше малък сандък, следван от индиеца с куфар в ръка. Девойката се изпълни с подозрения. Настойникът й явно пренасяше нещо контрабандно; любопитството не й даваше мира. Очите й непрестанно се насочваха към мистериозния сандък, докато лодката ги отнасяше към кораба.

— Любопитството убило котката — пошегува се Савидж, проследил погледа й.

Тя вирна брадичка, недоволна, че винаги успява да разчете мислите й. Настойникът й приближи лодката до кораба, след това се изправи и й нареди:

— Подай ми сандъка.

Тони се наведе и се опита да го вдигне, но това се оказа невъзможно.

— Не можеш да го помръднеш, защото е пълен с трудно припечеленото ми злато, с което трябва да платя за проклетата ти стока.

Адам с лекота вдигна сандъка на рамото си и така се качи на борда. А след това забърза към щурвала.

— Вдигайте котва, господин Бейнс! Вдигайте и грота!

Гласът му сякаш я пронизваше, докато тя самата бързаше да отнесе в кабината си своята контрабандна стока.

Багажът, приготвен от господин Бърк, я чакаше в каютата. Антония скри козметичните средства под дрехите на Антъни. Радваше се, че не й се налага да дели с някого каютата.

Когато на вратата й се почука, тя помисли, че това е настойникът й. С изненада видя готвача с поднос в ръце.

— Нареждане на капитана. Тъз вечер ни трябва да съ моткаш в кракат’ни, момко.

Тони махна перуката и ботушите и се излегна върху хамака, като поддържаше подноса. В него имаше десетина едри скариди и варени пресни картофи, полети с масло и лимонов сок. Салатата от спанак и лук бе залята с оцет и ухаещо на билки олио. Вечерята бе много вкусна. Този факт я изненада, тъй като Максуайн имаше вид на човек, способен да сготви само някаква помия.

Докато се наслаждаваше на храната, се запита как щеше да прекара нощта в хамака. Стана така обаче, че заспа още преди да е привършила вечерята си.

На сутринта стана, изпълнена със страх от работата, която я очакваше. Среса назад черните си коси, обу ботушите и излезе на палубата.

Смая се от факта, че се намираха в някакво пристанище. Адам точно се връщаше на кораба. Очите й се разшириха, когато видя, че бе облечен с доста груби дрехи и не бе избръснат.

— Не може да сме пристигнали във Франция.

— Разбира се, че сме пристигнали. Не забравяй, че пътуваме с клипер. А това е Булон.

И той кимна към простиращия се пред тях град. Тони бе готова да чуе заповедите му. Те обаче съвсем не бяха това, което очакваше.

— Отивай да се приготвиш, преди обяд ще бъдем в Хавър. Ако все още възнамеряваш да купуваш парижки модни стоки, в хавърските складове можеш да намериш всичко, което ти трябва. Мисля, че е най-разумно да дойда с теб, за да ти помогна при избора на бельото и корсетите. Представата ти за онова, което жените обичат да слагат под полите си, не е по-голяма от познанията ти по въпроса какво предпочитат под чаршафите.

— Ще бъдеш изненадан — отвърна сухо девойката; в този момент го мразеше заради богатия му сексуален опит. — Къде беше?

— По дяволите, какво те интересува? — Впери ледения си поглед в нея.

— Просто съм любопитен — промърмори.

— Бях на разузнаване. Всъщност тези дни Франция не е най-подходящото място за стоене.

Следобедът в складовете бе един от най-приятните, който бе прекарвала в живота си. Ако само можеше да избира дрехите за себе си, тогава вече щеше да се почувства като в рая. Внимаваше да не позволи на настойника си да забележи изпълнения й с копнеж поглед, когато разглеждаше стоките. Очите й светваха при вида на великолепните материи, от които бяха ушити роклите и бельото; те можеха да се видят във всички цветове на дъгата. Когато Савидж я посъветва да вземе по две дузини от всяко нещо, Антония поклати глава и обясни, че жените обичат да обличат неща, които не притежава никой друг. Това бе въпрос на търсене и предлагане. Един модел щеше да струва десет пъти повече, ако беше уникат, отколкото ако се предлагаха още десетина като него.

Постепенно Адам се убеди, че повереникът му имаше безкрайно по-голямо търпение от него при избора и покупката на шапки, чадъри за слънце, обувки, трикотаж и ръкавици. Когато младият Лам се отправи към натъпкания до тавана с перуки склад, настойникът му се възпротиви с думите, че в Индия и Цейлон било прекалено горещо за такова нещо и че там дамите само пудрели косите си.

— О, тези не са за Индия, а за Лондон. Би трябвало да си наясно, че глупавите робини на модата като Джорджина и графиня Оксфорд са готови да си издерат очите заради тези смешни френски творения.

Антония умишлено спомена имената на две от жените, с които Адам имаше връзка.

Савидж от своя страна я научи как да прави разменна търговия, как да се пазари и да смъква цената. А после гарантира, че стоката ще се озове на кораба за по-малко от час, ако откажат да платят, преди да им бъде доставена в трюмовете.

Щом се озова в каютата си, Тони свали сакото и го окачи в гардероба. Тази нощ под палубата й се струваше топло и задушно, затова обу белите панталони, които й бе дал Джон Бул. Запита се кой щеше да пере дрехите й на кораба. Разбира се, че щеше да прави всичко това сама. Нещо повече, щеше да бъде щастлива, ако не се наложеше да пере и нечии други ризи и бельо.

Взе празната кана и се запъти към палубата, за да я напълни от някоя от бъчвите. И видя настойника си да напуска клипера, облечен в груби моряшки дрехи. Огромните размери правеха вида му още по-заплашителен. Той приличаше на истински главорез. Онова, което се готвеше да върши, очевидно беше опасно, незаконно и вероятно — престъпно. Савидж определено имаше своите тъмни страни и бе напълно способен както да наруши законите, така и да извърши престъпление, ако това щеше да му донесе изгода. Младата жена си каза, че тя също бе замесена в нещо незаконно, каквото бе представянето й за нейния брат, макар да знаеше, че не е същото.

Боеше се за Адам и единственият начин да се пребори със страха си за него бе да върши нещо. Изпра дрехите си, взе фенер и отиде да разглежда отново покупките си в трюма. Отваряше сандъците един след друг и се наслаждаваше на прекрасните неща в тях. Погледът й попадна върху една особено привлекателна рокля. Тя беше от две части, полата бе отделена от великолепния корсаж. Бе ушита от невероятна златиста тъкан, която галеше пръстите й. Пищните поли, за които бяха отишли метри плат, бяха толкова ефирни, че наподобяваха морска пяна. Корсажът, избродиран с малки златни коронки, бе ушит също във формата на корона, чиито върхове умело бяха направени така, че едновременно да прикриват и да подчертават гърдите на жената, която я облече.

Тони не можа да устои на това великолепие. Отнесе дрехата в каютата си и я облече. И внезапно се преобрази от слаб юноша в млада жена с привлекателни закръглени форми. Разпусна косите си и едва сега забеляза колко бяха пораснали от деня, в който Роз ги бе скъсила. Постоя известно време неподвижно пред огледалото, а след това започна да се разхожда из кабината.

Затвори очи и си представи, че Адам Савидж я върти в обятията си в някаква бална зала. Колко забавно щеше да бъде да флиртува с него и да го дразни, ако той не знае коя е тя. Всичките й мечти и фантазии бяха съсредоточени около един мъж, макар да знаеше, че бяха неосъществими. Не можеше да се нагледа на отражението си. От толкова време не беше слагала рокля, че беше забравила колко прекрасно и вълнуващо е да се чувстваш жена.

Когато се събуди, корабът се движеше. Нямаше представа кога се бе върнал Савидж и кога бе дал заповед да вдигнат котва. Учуди се кога изобщо спеше този човек. Подобно на леопарда, той, изглежда, бе нощно създание и вечер излизаше да ловува, но безкрайната му енергия му позволяваше освен това да управлява клипера и да прекарва часове в покупки на стоката. Имаше нещо нечовешко в мъж, който не се нуждае от сън.

Застана пред огледалото и спомените от изминалата нощ нахлуха в съзнанието й. Роклята я бе преобразила, бе я превърнала в друг човек. В този миг й хрумна една идея. Щяха да ходят на карнавала във Венеция. Какво по-добро място Адам да срещне за пръв път Антония? Какво по-добро място от това за двама непознати да се срещнат?

Обзеха я съмнения. След това надеждата отново се надигна в нея. По някакъв начин трябваше да уреди уж случайна среща. Карнавалът във Венеция се правеше с една-единствена цел — да достави удоволствие. Това бе вълшебен свят, в който и най-дивите фантазии можеха да се превърнат в реалност.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЕТА

В Бордо Савидж купи френски вина и каси от модерното шампанско за избата си в Идънуд.

Прекосяването на разстоянието между Бордо и Португалия се оказа доста неприятно за младата жена. В продължение на два дни стоя в каютата си, повалена от морската болест, докато не пристигнаха в красивото слънчево пристанище на Лисабон. Не й се вярваше, че в Англия все още е зима. Купиха двеста сандъка с богата, тъмночервена мадейра, единственото вино, което се понасяше добре в тропиците.

Антония разбра какво значи жега, когато се отправиха към Кадис, Испания. Там купиха прекрасни испански и марокански кожени ботуши, а Савидж се сдоби и с две черни седла. „Летящият дракон“ премина през Гибралтар. Спряха за малко, за да попълнят хранителните си запаси, а после се отправиха към Картаген за ножове и мечове, изработени от най-качествена толедска стомана.

Макар да стоеше по-настрани от Савидж, Антония усещаше непрекъснато присъствието му. Когато настойникът й дадеше заповед, тя се изпълняваше незабавно. Командването му се отдаваше естествено. Беше очевидно, че уважението на екипажа бе примесено със страх. Савидж беше труден господар; изискваше преди всичко абсолютна чистота и екипажът търкаше и миеше, докато палубата не заблестеше.

В Сардиния двамата отидоха да се разходят. Сградите бяха ослепително бели, с покриви с червени керемиди. Хълмовете, които започваха сякаш от лазурното море, бяха осеяни с чудесни, екзотични диви цветя. Седнаха да пушат заедно, загледани в ослепително красивия залив. Тони усещаше как топлите слънчеви лъчи проникват през батистената риза до раменете й. Те затоплиха кръвта й и я накараха да се отдаде на чувствени размисли.

Всеки път, когато погледнеше към Адам Савидж, устата й пресъхваше от копнеж да я докосне. Искаше й се и тя самата да го докосне, да прокара пръст по извивката на брадичката, там, където лицето му изглеждаше дори по-тъмно заради брадата. Ръцете я сърбяха да разкопчае ленената му риза и да я свали от мускулестите му рамене. Изгаряше от желание да плъзне длани по невъзможно широките му гърди. До болка й се искаше да притисне устни в устата му и да го целуне. Изчерви се от дръзките си мисли.

Следващия път, когато погледна крадешком към него, той се взираше в две селянчета с тъмни, сънливи очи. Бяха босоноги и носеха кошници със стриди. Адам ги повика с жест. Те се приближиха в началото със страх, уплашени от силния мъж с мрачно, прорязано от голям белег лице. Той обаче се пошегува нещо, намигна и със знаци им обясни, че иска да купи стриди. Не след дълго момичетата се смееха, флиртуваха и пръскаха мъжете с вода по възможно най-игрив и подканящ начин.

— Какво ще кажеш да поплуваме? — обърна се Савидж към Тони и започна да съблича ризата си, без дори да се опита да прикрие издутината в долната част на корема си.

— Не, благодаря — отвърна сподавено девойката. — Какво, по дяволите, правиш, когато една жена не иска? — попита. — Или никога не си попадал в подобна ситуация?

— Дори многократно — призна Адам. — Тогава просто прибягвам към изкуството на прелъстяването.

— А как, да го вземат мътните, можеш да прелъстиш една жена, когато не говориш дори нейния език?

— Сексът е универсален език, Тони. Хвърлил ли си поне един поглед на книгите, които ти дадох?

Бузите й пламнаха.

— Виждам, че си го сторил — усмихна се настойникът й. — Божичко, опитай се да не бъдеш толкова тесногръд и предпазлив. Все едно, че не си живял, докато не усетиш устата и пъргавото езиче на някоя обитателка на Средиземноморието. — Ето, вземи няколко стриди, и ако и те не накарат кръвта ти да кипне, значи за теб няма надежда, момче.

Младата жена остави Савидж на неговите госпожици. Той беше проклет развратник, женкар и способен да очарова всичко, което носи пола. Когато се върна на кораба, девойката бе готова да захвърли в морето великолепната си златиста рокля. Разбира се, не го направи.

Савидж носеше на борда на кораба истински съкровища от всяко пристанище, в което спираха. На Корфу откри малък гръцки храм и поиска да го демонтират. А след това да увият грижливо изящните колони с канелюри, за да ги превози до своята градина.

Когато се върнаха на кораба, хората от екипажа плуваха и се гмуркаха в морето; всички бяха голи както ги е майка родила. Адам реши да се присъедини към тях, но Тони отклони поканата.

— Ни са бой бе, никуя риба няма да съ хвани на съсухрения ти червей — провикна се шотландецът.

В отговор младата жена допря длан до носа си и му помаха. После хвърли последен поглед и слезе долу.

Адам не разбираше как някой може да предпочете задушния корабен трюм пред неустоимото изкушение на синята лагуна. Знаеше, че лорд Лам си е сноб, и бе съгласен, че грубоватите моряци и циничните им шеги не се понасят лесно.

В това време Антония откри, че трюмът, който на тръгване бе натоварен до тавана, сега бе празен. По-точно, сега в него се намираше гръцкият храм, грижливо нареден в сандъци. Савидж вече не напускаше посред нощ „Летящият дракон“; не го бе правил откакто бяха напуснали Франция. Какво ли бе пренесъл контрабандно в страната, по чиито улици цареше смут? Най-логичният отговор беше: оръжие и амуниции.

Девойката отхвърли тази идея. Това бе недостойно, все едно да продаваш смърт и разруха. Тони потръпна. Адам не може да е очернил своята душа с такива отвратителни деяния? Контрабандата не бе игра, при която се крие малко тютюн или вълна, за да не се плащат данъци за тях; това бе гнусно престъпление, което неминуемо омърсява всеки. Нямаше… не можеше да повярва, че той е способен на подобно нещо.

На другата сутрин се изненада, когато господин Бейнс почука на вратата й.

— Капитанът иска да отидете при него на палубата.

— Благодаря, господин Бейнс — отвърна му учтиво. Той й се струваше единственият цивилизован член на екипажа.

Качи се на палубата. Савидж стоеше спокойно, отпуснал ръце върху кормилото. Кожата му ставаше все по-бронзова с всеки следващ ден.

— Утре ще бъдем във Венеция. Картините, които се разкриват при пътуването по Адриатическо море между Италия и Далматинското крайбрежие, са едни от най-красивите в света. Не искам да ги пропуснеш.

Внезапно Тони се смути и отклони поглед към прекрасната гледка на брега.

— Времето бе изключително благосклонно към нас; отървахме се без бури.

Адам се намръщи. Дали повереникът му още се страхуваше от бури?

— Една-две бури едва ли ще ни се разминат до края на пътуването, но те няма да бъдат особено силни. Няма за какво да се притесняваме.

Младата жена усети, че настойникът й се старае да я успокои. Опита се да завърже безобиден разговор.

— Наистина имахме късмет с времето.

Савидж кимна.

— „Летящият дракон“ е добра инвестиция. — След това смени темата. — Венеция ще ти хареса. Дъхът ти ще секне като я видиш. Това е един великолепен град. Венеция е уникална. Разположена е върху стотици острови, прорязана е от канали. Архитектурата е прекрасна. Древните площади се наричат „пиаца“. Благодарение на стотиците мостове човек може да обходи града и пеш. Уличките са тесни, криволичещи и многолюдни. И изведнъж пред теб се разкрива великолепен, просторен площад с църква или палат, сътворен от Паладио. За негов шедьовър се смята Реденторе, създаден през четиринайсети век по подобие на Пантеона.

— Той не беше ли построен в знак на благодарност за края на чумната епидемия? — попита Тони. — Вкъщи съм чел за някои от съкровищата на изкуството в музеите.

— Има един музей край Сан Барнаба с разкошни тавани, върху които са изобразени прелестни същества в любовен акт. Има картини и фрески на любовници и кентаври, както и митологични скулптури. — После отбеляза: — Карнавалът ще започне след няколко дни, така че ще имаме време да посетим стъкларските работилници и да купим огледалата, които искаш. Добре би било да се възползваш от тази възможност, за да инвестираш и във венециански кристал.

— Ми… мислил съм за това. Когато пристигнем там, не искам да спя на кораба, а в някой от онези пословични дворци с мраморни подове и безценни съкровища на изкуството.

— Разбира се — съгласи се Савидж. — Ще наемем стаи в един от дворците вдясно от площад „Сан Марко“ с изглед към Канале Гранде и синята лагуна. Ако се установим от южната страна, пък ще виждаме сводовете на Базиликата и на Двореца на доджите.

Тони се поколеба за момент.

— Няма да се налага да отседнем в един и същ дворец, нали?

Смехът на Адам приличаше на лай.

— Значи ме смяташ за копой, който ще ограничава свободата ти! Стой където искаш. Оставям те на собствените ти пороци, стига да обещаеш, че ще ги задоволиш, когато започне карнавалът.

Очите му приличаха на сини огънчета. Антония не успя да откъсне поглед от тях в продължение на няколко дълги секунди.

— Обещавам — произнесе тържествено.

Чувстваше се доста сгорещена; знаеше, че трябва да увеличи разстоянието до обекта на своите желания, преди да е направила нещо типично женско.

Обеща си да забрави всякакви задръжки, когато се превърне в Антония за една нощ по време на Венецианския карнавал, символ на упадъка на нравите. Подпря се на парапета и обърна лице към слънцето. Въпреки целувката на огнената звезда, младата жена потрепера. Дали щеше да събере достатъчно смелост, за да изпълни плана си да го прелъсти?

„Летящият дракон“ бе пуснал котва край остров Джудека. Адам посочи към мистичния град.

— Венеция лежи там, от другата страна на Канале Гранде. Гледката от този остров надминава всяка друга. Венецианската империя се е крепяла на своята морска търговия. Нейните адмирали, а след това и нейните банкери, владеели света преди няколкостотин години. — Савидж, който очевидно възнамеряваше да отиде в града тази вечер, се обърна към своя повереник. — Не гориш ли от нетърпение да се разходиш върху тази свещена земя?

Тони се усмихна.

— Мисля да почакам до сутринта.

— В такъв случай вземи това злато. То е световният език. Ако ти трябвам за нещо, ще бъда в „Каза Фроло“. Лека нощ, мили принце, до утре.

Малко след неговото заминаване Антония забеляза, че екипажът е въоръжен до зъби. Младата жена си даде сметка, че товарът им вероятно струва цяло състояние. Бе сигурна, че настойникът й е оставил нареждане да бъде убит всеки, проявил глупостта да се качи на кораба.

Когато светлините започнаха да се запалват една по една, градът придоби особен мистериозен вид. Тони се облегна на перилата, като си припомняше всичко, което бе видяла през последните две седмици. Галеоните на Клеопатра бяха цепили лазурните води на Средиземно море, тук древногръцките герои бяха срещнали своята съдба. Може би тя също щеше да срещне тук съдбата си. Въздухът бе напоен с уханието на портокали, лимони и бадеми. Обитателите на средиземноморското крайбрежие сигурно я бяха хипнотизирали. Плуващият град на Италия лежеше в краката й, а тя бе готова да изучи неговите чудеса и да му позволи да я омагьоса.

Девойката слезе в трюма и взе кутията, която я интересуваше. Щом се върна в каютата си, извади перуките и на тяхно място постави внимателно златистата рокля. След това пъхна праните си мъжки дрехи в една торба и ги сложи до вратата на кабината, готови за бързото излизане призори.

Антония се съблече; знаеше, че ще заспи само след минути. Учудващо беше колко лесно хамакът можеше да приспи човек — като бебе в люлка.

Слънцето едва започна да се подава от морето, когато Тони скочи от хамака си. Набързо се изми, облече се и сложи перука. Когато напусна кораба с торбата и безценната кутия в ръце, целият екипаж я проследи с очи.

Не беше нужно да ходи далеч. Дълга редица гондоли чакаха край Джудека, за да пренасят желаещите през многобройните лагуни до сърцето на Венеция. Гондолиерите с черни шапки с широки периферии се подпираха върху дългите прътове. Тони избра наслуки един от тях, като му позволи да й помогне за торбата, но не пусна кутията. След това се настани върху възглавниците с весел червен цвят.

Площад „Сан Марко“ бе пълен с продавачи. Девойката купи хрупкав хляб, сирене и плодове и седна на някакви каменни стъпала да закуси.

От мястото си младата жена видя нещо, което приличаше на хотел и реши да не търси по-далеч. На табелата отвън пишеше „Каза Даниели“, а вътре всички носеха богато украсени италиански ливреи и напудрени перуки. Подът бе от бледорозов мрамор, а огледалата в позлатени рамки стигаха до таваните с фрески на Тинторето. Тони пое жълтия ключ и прошепна една от новите италиански думи в речника си: „Grazia“.

От този момент нататък щеше да бъде Антония! Усети как възбудата й нараства, докато оглеждаше красивата стая. Тя се намираше на четвъртия етаж и първото, което стори младото момиче, бе да дръпне пердетата и да пропусне слънчевата светлина и великолепната гледка.

Откри малък балкон от ковано желязо и излезе на него. Всички сгради се издигаха на четири-пет етажа от тесните канали, а по тях имаше много балкони, съвсем подобни на нейния. Повечето бяха украсени с дълги тесни знаменца, разноцветни ленти и цветя. Хората вече бяха започнали да се подготвят за карнавала.

Девойката влезе отново в стаята си, като се чудеше дали да остане да се изкъпе, или да излезе да обикаля из магазините по площадите. Най-накрая реши, че банята ще трябва да почака. Преди да излезе обаче, отвори кутията, извади златистата рокля и я окачи в големия гардероб. След това извади гребена и четката от торбата и скритите на самото й дъно ценни козметични средства, които бе „взела на заем“ от Лотосов цвят, и ги постави върху варосаната дървена тоалетка. Въздъхна блажено. Обстановката бе идеална за прелъстяване.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ШЕСТА

Венецианските магазини и площади бяха пълни с народ, който купуваше последните допълнения към карнавалните си костюми. Витрините привличаха погледите на всяка стъпка и мамеха минувачите със своите маски, домина, фантастични шапки и други украси за глава, с чиято помощ човек можеше да се превърне в дявол, сатир, див звяр или принц.

С наближаването на обеда Антония откри, че дрехите й бяха прекалено дебели. Затова купи семпла бяла рокля от муселин и сламена шапка, с осеяна с бели рози периферия. Когато се върна в своя хотел, ръцете й бяха пълни с женски съкровища, в това число обувки, фина долна риза и чорапи.

Девойката напълни ваната и достави удоволствие на тялото си, като добави пяна с аромат на фрезии. Тананикаше си през цялото време, докато сапунисваше косите си, а след това, увита в синьо-златистите кърпи, излезе да ги изсуши на слънце на балкона.

Чувстваше се прелестно грешна, когато облече фината долна риза и бялата муселинена рокля. Това бяха първите женски дрехи, които слагаше от месеци насам. Разхождаше се из стаята, като се наслаждаваше на милувката на деликатната материя. Божичко, чувстваше се толкова лека, свободна и щастлива, сякаш я бяха пуснали от клетка.

Застанала пред огледалото в позлатена рамка, тя си сложи червило за първи път в живота си. Огледа се и остана поразена. Нямаше и следа от слабия юноша. Тя беше жена! Последния път, когато Антония бе застанала пред огледалото, оттам я бе гледало момиче. Червените устни и черните къдрици правеха зелените й очи да изглеждат огромни. Сведе ресници към бузите си, а после ги повдигна бавно и ирисите й блеснаха като изумруди.

Антония взе шапката. Вече знаеше къде ще ходи. Възнамеряваше да отиде в „Каза Фроло“, за да се увери, че Адам Савидж действително е отседнал там. Утре вечер започваше карнавалът и тя трябваше да измисли план за действие. Щеше да бъде ужасно, ако не успее да установи връзка с него. Не можеше да чака повече, изгаряше от желание да го зърне!

Младото момиче откри с изненада, че този път площадът не беше изпълнен с хора, но след това си спомни, че течеше времето на следобедната почивка. Пресече живописен мост и слезе по няколкото стъпала към канала, за да поговори с един гондолиер.

— „Каза Фроло“? — попита тя.

Той кимна.

— Si donna. — И посочи към другия край на широката лагуна. — Джудека.

Остана доволна, че Канале Гранде я разделяше от Савидж. Пътуването с гондола бе романтично преживяване дори на дневна светлина. Гондолиерът тананикаше откъси от някаква опера, докато караше лодката. Над главите им се носеше звънът на църковните камбани.

Спряха пред Фондаменте делле Цителе, само на няколко стъпки от „Каза Фроло“. Девойката разбра веднага, че настойникът й бе избрал точно този дворец заради прекрасната гледка към Венеция, която се разкриваше.

Тони се разхождаше покрай магазин за антики, като същевременно оглеждаше за някакъв знак за присъствието на Савидж. Тъй като не го откри на тротоарите от двете страни край канала, тя влезе в хотела и огледа подред всички присъстващи във великолепното фоайе.

Антония се разхождаше бавно, като привидно се възхищаваше на покритите с кадифе старинни мебели и на картините с богато украсени рамки. Времето минаваше, а от Адам нямаше никаква следа.

Младата жена реши, че може да възбуди подозренията на персонала, ако остане тук с часове. Забеляза ресторант с малки масички, откъдето можеше да наблюдава влизащите и излизащите в „Каза Фроло“. Бавно изкачи стълбите и се настани на една маса. Когато сервитьорът с бели ръкавици се приближи, Тони произнесе единствената подходяща за случая дума, която знаеше.

— Вино?

— Si, signora. Chianti?

Тя кимна неуверено. Келнерът донесе чашата с червено вино, но то не оправда очакванията й — беше кисело като оцет. Престори се, че отпива от чашата си, докато наблюдаваше любовните срещи на долния етаж.

Внезапно я осени ужасна мисъл. Дали Савидж не беше в леглото с някоя тъмноока венецианка?

Обхвана я паника. Ако го видеше да слиза с елегантна жена, щеше да се почувства съсипана. Трябваше да се маха оттук. Отблъсна назад стола си и в този момент усети насочени към нея погледи.

Вдигна глава и видя трима мъже, които я гледаха внимателно. Първият от тях кимна. Девойката отмести очи към друга маса, откъдето й се усмихна вторият. Тя побърза да погледне в друга посока. В този момент третият мъж повдигна едната си вежда.

Как се осмеляваха да бъдат толкова нахални? Беше ужасена. Не желаеше да привлича мъже, искаше вниманието само на един от тях. На Адам Савидж. На света нямаше друг мъж за нея!

Реши, че ще сгреши, ако стане; просто щеше да стои, докато те си тръгнеха. Сервитьорът се приближи до нея с бележка в таблата. Младото момиче поклати глава и отказа да я приеме. След няколко минути един от господата въздъхна и си тръгна.

В този момент го видя. Един поглед бе достатъчен, за да спре дъхът й. Той влезе в „Каза Фроло“ отвън и беше сам. Сърцето на девойката запърха от щастие. Той беше сам!

Огледа го изпод широката периферия на сламената си шапка. Настойникът й се изкачи до площадката на ресторанта и изчезна в някакъв коридор; вероятно той водеше към стаята му. Не й оставаше нищо друго, освен утре да дойде по-рано и да наблюдава. Той естествено щеше да бъде маскиран, но тя бе сигурна, че ще разпознае силната му, несравнима фигура.

Сърцето й пееше по целия обратен път. Изглеждаше толкова млада, красива и щастлива, че хората се обръщаха след нея. Младата жена спря край магазина с екзотични маски. Заразглежда изложените на витрината, като се чудеше каква маска да си избере.

Намръщи се нерешително. Не искаше нещо неудобно и тежко за носене. Погледът й се спря на манекен, чиято маска бе изрисувана върху лицето му. С цветни линии и няколко пайети бе създадена маска, която не можеше да се свали. Влезе в пълния с народ магазин, чиито продавачи не смогваха да обслужват клиентите. Купи пакетче пайети и лепило за изкуствени бенки. С тях и с помощта на екзотичните гримове щеше да създаде своята маска!

Тони си легна късно; знаеше, че е прекалено възбудена, за да заспи. Когато най-после се унесе, започна да сънува, но сънищата й бяха мрачни и смущаващи. Видя се в някакъв бордей с маска на лицето. Барони, графове, херцози и принцове от цял свят се бяха събрали в този пищен, бляскав салон, олицетворение на упадъка.

Другите жени бяха с добре закръглени форми, разголени в различна степен, а смехът им бе крехък като венециански кристал. Въздухът бе дотолкова натежал от уханието на парфюми, че й бе трудно да диша. Мъжете, всички маскирани, я оглеждаха презрително и очите им проблясваха през цепките на маските.

Трима различни господа я избраха за своя партньорка. Трябваше да премине през тъмния, чувствен лабиринт от стаи и да изпълни с тях всички пози, които пожелаеха. Нямаше представа какво очакваха от нея; знаеше само, че онова, което предстои, е порочно, мрачно и унизително.

Младата жена замръзна от ужас пред първата врата; стори й се, че дръжката изгори дланта й. Но нямаше избор. Повдигна рамене и завъртя дръжката. Изправи се пред леденосини очи, които смразиха душата й.

Тони извика и се събуди.

Седеше в леглото, прегърнала колене. Навън беше тъмно, до утрото имаше още няколко часа. Приглади тежките си копринени коси и потрепери. Не бе нужно да си обяснява този мрачен сън. Съвестта й крещеше, че онова, което е замислила, не е редно!

Беше изключително непочтено една млада, неомъжена дама да се отдава на някой мъж за една нощ. Ха! Това дори не беше любов, а разврат. Бе чисто и просто секс и похот. Кроеше планове да накара Адам Савидж да я прелъсти. Тя беше едно наистина порочно момиче.

Антония се отпусна отново в леглото и се отдаде на прекрасни фантазии. Когато се събуди, слънцето се бе издигнало високо в небето. Това бе най-хубавото утро, което си спомняше. Това бе денят, който беше очаквала през целия си живот!

През по-голямата част от следобеда се къпа и пя в голямата мраморна вана, а след това започна да се облича и гримира.

Когато приключи, се огледа. Беше се превърнала в красива принцеса от вълшебна приказка. Взира се дълго в лицето си, като опитваше да си представи с какъв рисунък щеше да бъде едновременно привлекателна и неузнаваема. Реши да бъде пеперуда. Големите й зелени очи щяха да бъдат „очите“ върху крилата на пеперудата. Младата жена подчерта внимателно с черен прах за вежди и горните, и долните си клепачи. След това използва преливащ в различни нюанси на зеленото грим, като го редуваше със златен цвят, за да изрисува наклонени линии към слепоочията си, а после надолу към скулите, за да изобрази лястовича опашка. С пръчицата за черния прашец очерта деликатни антени върху челото си и на връхчетата им залепи пайети. Ефектът бе зашеметяващ. Не й оставаше друго, освен да излезе на сцената на Венеция и да изиграе ролята си.

Морето все още не бе погълнало слънцето, когато Антония се присъедини към тълпата. Навсякъде цареше веселие, звучеше музика и смях. С издигането на бариерата на маските всички други бариери бяха паднали. Непознати контактуваха с лекота.

Настроението на участниците в карнавала беше приповдигнато. Когато над града се спусна мрак, то премина в невъздържаност. Костюмите и дегизировките бяха ефектни. Някои бяха благоразумни, други — невероятно дръзки. Полуголотата беше нещо обикновено. Различията между половете в много случаи бяха размити почти напълно. Външността на едни бе крещяща, на други — неприлична. Мнозина бяха невъздържани, неколцина — направо груби. Всички бяха опиянени, едни от нощта, а други — от онова, което вече бяха погълнали.

Тони измина същия път от вчера, като се усмихваше в отговор, когато някой господин докосваше с пръсти устните си в знак на одобрение. Вече беше научила, че италианците изразяват възхищението си, когато видят привлекателна жена, и то не само по време на карнавал.

Фоайето на „Каза Фроло“ бе ярко осветено. В ресторанта свиреха музиканти и мелодичните звуци плуваха над танцуващите заедно със серпантини и облаци от конфети. Младата жена оглеждаше всяко лице; търсеше един-единствен мъж в тълпата. Тъй като не го забеляза, започна отново да си пробива път — беше много лесно да го пропусне сред морето от маскирани хора. Най-после се увери, че все още не е слязъл във фоайето на двореца. Реши да се качи на вътрешния балкон, убедена, че апартаментът му е на същия етаж.

Заизкачва мраморните стъпала и в този момент към нея се запъти внушителна фигура. Тя носеше ален тюрбан, украсен с пауново перо. Източната туника бе опъната на широките му рамене. Сърцето й заби по-силно, когато забеляза, че очите на раджата бяха вперени в нея. Разстоянието помежду им се топеше. Затаила дъх, Тони осъзна, че от положението си няколко стъпки над нея, той имаше неограничаван от нищо изглед към гърдите й, изложени на показ от златистия корсаж.

— Синьоре — прошепна тихо, подканящо тя.

— Voi siete bella (Красива си), tesoro (скъпа). Baciami! (Целуни ме). — И той протегна алчно ръка към нея.

Това не беше гласът на Савидж. Зениците на Тони се разшириха уплашено, когато видя, че очите му бяха тъмни.

— Не, не — възкликна тя и се отдръпна.

Реакцията й като че ли го пришпори; непознатият я дръпна и я притисна към себе си, приведе се и приближи устни към нея.

Младата жена се съпротивляваше диво.

— Но, но, но, синьоре, но!

Върху рамото на раджата се облегна бронзова ръка.

— Мисля, че „но“ означава „не“ и на английски, и на италиански.

Антония едва не припадна от облекчение. Не можеше да обърка гласа на Савидж. Макар в момента да бе завоалиран в привидно кадифени, опасни нотки, заплахата бе очевидна.

Раджата падна на колене, тъй като болезненият натиск върху раменете му се увеличи. След това Адам хвана девойката за ръката и я поведе надолу към партера. Тя усети как топлината преминава от дланта му нагоре по ръката й. Настойникът й бе облечен в черно. Полу-маската на черен леопард, която свършваше току над устните му, скриваше белега. От широките му рамене се спускаше черна пелерина. Знаеше, че за нея той представлява далеч по-голяма заплаха от раджата.

— Как да ви се отблагодаря, милорд? — попита задъхано Тони.

— Ще измисля нещо, пеперудке. Ти си англичанка?

Устните й се извиха изящно. Черните ресници запърхаха непосредствено над бузите й, а след това се вдигнаха, за да разкрият светлозелени очи.

— Покровителството си ли ми предлагате, милорд?

— Срещу всичко, освен мен самия, шери.

Макар да бе висока за жена, двамата стояха толкова близко един до друг, че й се наложи да повдигне глава, за да вижда лицето му. Той поднесе ръката й към устните си. При допира на горещите му устни до кожата й Антония усети как цялата й ръка до рамото изтръпна.

— Вие също сте англичанин — промълви тя.

— Може би по рождение, но не и по природа.

— Леопард ли сте по природа?

Младата жена облиза долната си устна с връхчето на езика.

Светлосините очи на Адам потъмняха от желание. Искаше му се да оближе тази сочна, пълна устна, преди да целуне притежателката й.

Тони потрепери; цялото й тяло започваше да гори.

Савидж все още не пускаше ръката й. Бе заинтригуван от нейната красота, младост и националност.

— Имам предложение за вас, милорд.

Колко комично. Не се ли очакваше от него да направи предложение на дамата?

— С огромно удоволствие бих прекарал час-два с вас, шери. Имате ли име?

Тя поклати глава и ъгълчетата на устата й се извиха нагоре в загадъчна усмивка.

Щеше да целуне тези ъгълчета, след като опустоши чувствената й долна устна. Искаше му се да я вдигне и да я отнесе в леглото на горния етаж, без да губи повече време, тъй като така или иначе точно там щяха да се озоват. Все пак реши да не прибързва. Тя беше много млада. Не трябваше да я плаши още в самото начало.

Сложил ръка на кръста й, Адам я поведе навън, а след това — в едно от любимите си заведения, бар с масички, наредени покрай арковидни прозорци, които гледаха към лагуната. Небето беше тъмнопурпурно, пламъците на свещите примигваха и в напудрените й със златен прашец коси се отразяваха милиони огънчета. Поръча шампанско и за двамата.

После вдигна чашата от венециански кристал.

— Пия за вашата красота и загадъчност, кралице Маб.

Пръстите й си играеха с ръба на чашата й. Значи той също мислеше, че тя изглежда като кралица от приказките.

— И така, какво предложение имахте наум? — изрече снизходително младият мъж.

— Отскубнах се за една нощ от моя опекун. Търся си любовник.

Дори на приглушената светлина забеляза червенината, разпространила се по бузите й. Покри дланта й със своята. Непознатата не видя развеселения блясък в очите му.

— Нека да отгатна. Накарали са ви да се омъжите без любов и затова копнеете да се запознаете с еротичните наслади.

Тя се засмя; точно това бе и неговата цел.

— Никога няма да се омъжа. Обстоятелствата не го позволяват.

Умът му започна да прехвърля пъргаво евентуалните причини. Манастир? Напълно възможно. Родител-инвалид? По-вероятно.

— Никога е доста дълго време. Обстоятелствата се променят. Ако се съглася да ви стана любовник за една нощ, някой ден може да съжалявате горчиво за това.

— Никога! — заяви убедено Антония.

— Какъв опит имате? — попита поразен Савидж.

— Никакъв — отвърна едва чуто тя.

Той стана с намерение да си върви.

— Простете, шери, но това е невъзможно.

— Моля ви, не ме изоставяйте! Аз съм девица, уморена до смърт от това безкрайно продължило състояние. Нима е толкова безсрамно от моя страна да копнея за една нощ на наслада?

— В това изобщо няма нищо срамно, шери. Просто времето, с което разполагаме, е твърде кратко, за да ви доставя удоволствието, което търсите.

— Тогава просто ми разкрийте мистериите на секса.

— Когато мъж разкъса бариерата на едно младо момиче, има кръв и болка. Мъжът все пак изпитва известно удоволствие, но не и жената, уверявам ви.

Очите й се разшириха. На Савидж му се стори, че би могъл да се удави в зелените им дълбини.

— Обичайте ме тази нощ — опита отново да го изкуши тя, като облиза долната си устна.

Слабините му пламнаха. Каза си, че е глупак. Беше си представял изпълнена с удоволствия нощ в обятията на някоя сладострастна жена, която щеше да утоли ненаситното му желание, а вместо това се бе озовал в компанията на млада англичанка, която го умоляваше за мъжествените му услуги.

— На колко години сте? — попита той.

— Се… осемнайсет — прошепна девойката. Лъжата бе очевидна.

Кръвта нахлуваше в долната част на корема му с алармираща мощ и скоро нямаше да може да си намери място от желание. Боже, ако й откажеше, тя щеше да потърси друг. „Не се преструвай, че го правиш, за да я предпазиш“ — обади се някакъв подигравателен глас. Щеше да й даде последна възможност да се оттегли.

— Струва ми се почтено да ви предупредя — тялото и лицето ми са в белези. Ще ви отблъсна.

— Няма такава опасност — заяви тържествено Тони, а ръката й хвана неговата.

— В такъв случай довършете шампанското си, кралица Маб, и да отлитаме. На път съм да открия дали наистина по-блажен е онзи, който дава, а не който получава.

Тази вечер наистина трябваше да изиграе ролята на принца на глупците. Даде си дума, че това щеше да бъде наистина последният път, в който ще се притича на помощ на изпаднала в неволя девица.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И СЕДМА

Леопардът я поведе по стъпалата, водещи до канала и чакащата гондола, и даде инструкциите си на местния език.

— Винаги ще си спомняш, че любовната ни история започна в една венецианска гондола.

Стъпи на дъното, обхвана тънката й талия със силните си ръце и я пренесе до себе си. Жестът бе изключително интимен. Двамата стояха близо един до друг с ускорен от възбуда пулс.

Дъхът й секна, когато Савидж я дръпна да седне върху меката седалка в задната част на гондолата.

— Ела.

Гласът му бе богато, тъмно кадифе, подканящ, мамещ, неустоим.

Той разкопча черната си копринена пелерина и покри с единия й край възглавниците. Тя се отпусна до него в малкото копринено гнездо, което й предлагаше.

— Къде ме водиш?

Гласът й бе едва доловим, като въздишка.

— Към края на времето… към ухаещите градини на Елисейските полета… към края на земята.

Думите му бяха пълни с обещания. Адам се облегна, разтвори бедра и притисна гърба й към себе си.

Тони имаше чувството, че се допря до солидна стена от мускули. Горещината проникна от неговото тяло в нейното — шокираща, пареща, предизвикваща тръпки. Сърцето й лудо препускаше, главата й бучеше. Устните му шептяха нещо, като докосваха леко ухото й.

— Tesoro.

Това означаваше „скъпа“. Притисна се още по-силно в него, като поемаше топлината му. Кръвта й като че ли се бе превърнала в разтопен метал и във вените й течаха сини пламъци.

От мъгливата лагуна навлязоха в тесен, очарователен канал, далеч от шума, далеч от другите участници в карнавала, към някакво изолирано, тихо, почти тайно място. Във въздуха плуваше усещане за мистичност, сякаш се носеха над повърхността на древните води. Ренесансовите сгради се издигаха от двете им страни в стройното си великолепие, като ги изолираха и обгръщаха със света на мечтите, каквато бе в действителност Венеция.

— Тук някога е бил центърът на цивилизацията. Карали са на изток зърно, а оттам в Европа са връщали истински богатства. И, разбира се, многото богатства и злато са довели до упадък.

— Доджи, кондотиери, Медичи — прошепна замечтана Антония.

— Така би трябвало да се опознава Венеция — като се проучва тайният й чар.

Дланта му се затвори леко под едната й гърда и я повдигна така, че бледата закръглена плът се надигна от ниско изрязаното деколте на корсажа. В полумрака короната изглеждаше тъмночервена на златист фон. Савидж сведе глава и подухна към нея. В мига, в който спря, студеният въздух накара връхчето й да щръкне.

— Стрелата на Купидон — пошегува се младият мъж.

Дъхът й секна. Това му показа недвусмислено, че удоволствието бе започнало да изпълва тялото й, че във всичките му прекрасни, ухаещи, тайни нишички се пробужда желание.

Девойката усети с гърба си как мускулите му се стегнаха. Силните му бедра се напрегнаха и онова, което започна да нараства помежду им, заприлича на мраморна колона. Като Антъни вече беше виждала интимните мъжки части, нямаше обаче представа, че тези израстъци можеха да придобият такива огромни размери, нито пък да станат твърди като желязо. Тя хлъцна, шокирана от новото си откритие, и понечи да се отдръпне. Но той не й позволи. Ръката му обгръщаше талията й като железен обръч и я държеше като пленница, здраво притисната към мъжкото му оръжие.

Антония не направи опит да се бори. Нали точно за неговата мъжественост бе копняла? Застина с усещането, че допирът на онова нещо изгаря гърба й. То пулсираше диво в ритъм с ударите на сърцето.

— Amore mio. Пеперудке.

Връхчето на езика му откри пулсиращата веничка под ухото й и по шията й пробягнаха леки тръпки, спуснаха се по гърба й. Помежду им се разгоря желание. Всеки изпитваше нужда да се слее с другия, да смеси с него дъха, кръвта, тялото, дори душата си.

Притиснаха се един в друг, напрегнати, обединени от първичния си стремеж да се слеят в едно. Беше непоносимо да не могат да задоволят жаждата си.

Адам се сдържаше с усилие да не се нахвърли отгоре й. За да си даде възможност да се овладее, той я отмести леко от слабините си и поизправи гръб. Сладкото й протестно мърморене му подейства като светкавица. Напомни си, че трябва да внимава да не й причини болка. Знаеше, че само така може да я накара да полудее от страст и да се освободи от всякакви задръжки. Започна да шепне отново в ухото й в стремежа си да поохлади и удължи пламенността им.

— Всяка година доджът преминавал във великолепната си баржа по лагуната, за да ожени символично град Венеция за морето, като хвърли златен пръстен във водата.

Младият мъж свали един от своите пръстени и го пусна в лагуната.

Тони вдигна очи към лицето му и ахна. Това бе толкова романтичен жест; с него се свързваха завинаги с това място.

Погледът му се спря върху устните й. Младата жена затаи дъх, когато Леопардът сведе глава, за да се доближи до гладната й уста. Тя потръпна, когато засмука сочната й устна, сякаш бе зряла вишна.

Имаше вкус на сладко, опияняващо вино. Имаше вкус на жена. Савидж се облегна отново назад и я взе със себе си. А тя се отпусна върху тялото му и бе възнаградена с изгарящото усещане на възбудения му член. Ръката му се плъзна в деколтето й и обхвана голата й гръд. Мазолестата длан изпрати горещи вълни по нежната й кожа, които заслизаха спираловидно надолу към корема й.

Другата му ръка имаше други цели за покоряване. Пръстите му търсиха и намериха пътя си под коланчето на полата й. Горещата му длан я изгори, когато се спусна надолу към голия й корем. Потъркването на трескавата груба кожа в трескавата копринена кожа бе истинско блаженство. Дългите му силни пръсти се изпънаха надолу, докато върховете им стигнаха там, откъдето се разпростираха във вид на концентрични окръжности горещи вълни.

Натискът на пръстите му бе прекрасен като греха. Въздишката излезе от самите дълбини на душата й. Леопардът отново замърка в ухото й.

— Сега сме под Моста на въздишките.

Антония се взря в скритото му в полумрака лице.

— Какво красиво име.

— Не чак толкова, кара. Над този мост е затворът. Всички, които минават по него, въздишат, когато хвърлят последен поглед към свободата през гъстата каменна ограда.

Девойката въздъхна отново.

— Не тъгувай, шери. Тази нощ е посветена на удоволствията. — После се обърна към гондолиера. — „Каза Фроло“.

При тези думи Тони изпита особени усещания между гърдите и в корема си. Пръстите му със сигурност бяха усетили дълбокия трепет, който премина през центъра на нейната женственост между краката й. Обърна се така, че да легне с лице към него. Отпусна се между бедрата му и смеси своята жар с неговата.

Изпълни с прекрасното си тяло ръцете му и Адам направи грешката да си представи, че двамата лежат голи в тази поза. Членът му помръдна под корема й и устните й се закръглиха във формата на прелестно изненадано „О“. Младият мъж обсеби веднага устата й, плъзна дълбоко в нея езика си и започна да пие от нейния нектар.

— Да те отведа ли в леглото си?

Дрезгавият му глас изпрати тръпки по гръбнака й.

— О, да, моля те!

Нейният глас също бе пресипнал и звучеше нетърпеливо.

Винаги бе знаела, че е силен, но сега, когато използва мощта си, за да я защити от безредната тълпа, тя почувства огромна благодарност. Колко пъти си бе представяла какво ли би било да бъде с него и сега той я бранеше, обвиваше я в тъмно кадифе, така че единствено той самият да има достъп до нея.

Тони имаше усещането, че не върви, а плува по мраморните стълби и коридори на двореца. Полудялата тълпа остана зад тях. Девойката си помисли, че дори една богиня, отнасяна на Олимп, за да присъства на изпълняваните в нейна чест свещени ритуали, не би се чувствала така желана.

Не знаеше толкова много неща за Адам Савидж; мургавото му лице бе неразгадаемо, сякаш вечно носеше маска. Чувстваше се така, сякаш бе на прага на някакво разкритие, може би дори не само на едно. И все пак подозираше, че никога няма да го опознае напълно. Това обаче нямаше чак такова значение. По трескавата й кожа премина лека тръпка.

Леопардът отвори вратата и Антония видя, че се бе настанил в истински дворец. Двете стаи бяха свързани с арка от бял мрамор, с бляскащи в него малки кристалчета, подобни на захар. От балкона от ковано желязо към водите в канала се спускаха цветя.

Младият мъж заключи вратата с инкрустиран златен ключ и погледът му се спря върху младото момиче. Пристъпи към него и разтвори дланта си, в която лежеше ключът.

Тони се засмя.

— За да ти попреча да избягаш от мен ли ми го даваш?

Той обаче остана сериозен.

— Вземи го. Когато видиш белезите ми, може да не искаш да стоиш повече при мен. Трябва да се чувстваш свободна да напуснеш по всяко време.

През нея премина тръпка, която проникна дълбоко в тялото й. Знаеше, че никога повече няма да се почувства свободна. За да му покаже, че е готова да му се подчинява във всичко, Тони пое ключа и го постави върху мраморния пиедестал край вратата.

Адам я хвана за ръката и я поведе към просторната спалня. Свали черната й копринена пелерина, а след това махна и маската си.

Антония познаваше лицето му като своето. Въпреки това то й оказа такова въздействие, че краката й се подкосиха и тя се отпусна на леглото. Още първия път, когато го бе видяла, бе пожелала да може да огледа на воля мургавите му, напрегнати черти. А сега той сам я подканяше да го направи.

Веждите му бяха черни като гарванови криле, носът — прав и се разширяваше леко в ноздрите. Скулите и брадичката му издаваха сила, като че ли неговият създател бе използвал длето при направата им. Устните издаваха чувственост. От лявата ноздра до долната устна се спускаше дълбок белег. Кожата му бе толкова смугла, сякаш бе намазана с орехови листа. Проницателните му светлосини очи създаваха невероятен контраст. Тони бе виждала съвсем същия нюанс във водите на Средиземно море.

— Очите ти са сини като Бискайския залив.

В отговор видя добре познатите подигравателни светлинки.

— Ти си едно романтично дете.

Прокара няколко пъти длани в дългата си черна коса. Това бяха силни, мазолести, способни ръце. Дали бяха способни и на нежност? Вероятно. А на жестокост? Със сигурност. Способни да възбудят и след това да задоволят? Определено!

Младата жена протегна длани към ръцете му. Контрастът бе подчертан. Нейните бяха бели, неговите — бронзови; нейните — дълги и тънки, неговите — силни и четвъртити; нейните — нежни, неговите — загрубели и мазолести. Докато показалецът й очертаваше невидими линии по кожата му, ъгълчетата на устните й се извиха нагоре от удоволствие, че може да го докосва. Зелените й очи го изгледаха предизвикателно.

— Нито ръцете, нито лицето ти са като на благородник.

— Не — потвърди Адам. — За нещастие обаче подозирам, че се намирам в компанията на титулувана дама.

Антония затаи дъх, впечатлена от проницателността му.

— Не ме гледай така объркано. — В погледа му просветнаха шеговити пламъчета. — Няма да изхвърля благородното ти задниче навън. — Погали лицето й с опакото на пръстите си. — Ти ме заинтригува. Как се казваш?

Докосването му я накара да изгуби за миг разсъдъка си.

— Ан…

За малко не беше издала името си.

— Ан.

Гласът му прозвуча меко като кадифе, докато езикът му галеше думата. Какво ставаше с нея? Всеки момент щеше да се изтърве и да го нарече Адам.

— А вие имате ли име, милорд?

— Не ме наричайте „милорд“, освен ако това не е част от вашите фантазии, милейди.

Тя се изсмя.

— Разбира се, че не е. Що за абсурд!

— Ще се изненадаш, ако разбереш, колко важни са титлите за повечето жени. — После попита: — Адам достатъчно ли е?

— Предостатъчно.

Отдъхна си. Фантазиите й щяха да бъдат провалени, ако трябваше да го нарича с друго име.

— В такъв случай нека бъдат Ан и Адам.

Говореше така, сякаш всичко помежду им бе уредено и уточнено. И в известен смисъл беше точно така. Повдигна ръката й към устните си, съвсем леко докосна пръстите й и промълви:

— Готова ли си да играеш на любов?

Девойката кимна безмълвно.

Младият мъж я обгърна в обятията си. Ръцете му се стегнаха и я притиснаха към силното му тяло.

Тя пламна, като да бе посипана с разтопен златен прах, след това горещината проникна в тялото й като реки от разтопено злато. Притисната в него, Тони усещаше как топлината на тялото му преминава в нея и как всяко негово докосване я опарва.

Савидж я наблюдаваше напрегнато; искаше да види как й се отразява възбудата. Внезапно я отдалечи леко от себе си и погледът му се впи в златната корона на корсажа й.

Антония знаеше, че може да види гърдите й, и при тази мисъл те потръпнаха и започнаха да настръхват. Зърната им се устремиха към него като развратни стрелички. В този момент Адам погледна към лицето й; и двамата бяха разбрали, че дори само погледът му бе достатъчен, за да я накара да потрепери от удоволствие. Той бе олицетворение на възбудения доминиращ мъжкар, а тя — на нежната, отдаваща се жена.

Това значи ставаше между мъжа и жената в подобни моменти? Мъжът придобиваше допълнителни сили и мощ, а жената омекваше от любов. Доминиране и подчинение само с едно докосване. Всички сетива се изостряха. Колкото по-твърд и силен ставаше той, толкова по-омекотена и омаломощена — тя. Съзнаваше, че единствено неговата сила я поддържаше права. Ако й я отнемеше, тя щеше да падне, да се свлече покорно в краката му. Господар и робиня.

Целувката дойде след дълго очакване. Леопардът я започна с очите си; изпепеляващият му поглед се спря върху устните й, като й даде възможност да види желанието, напрежението, глада му да я притежава. За да засили още повече напрежението, той прокара едва доловимо върха на пръста си по горната й устна, след това погали сочната й долна устна, която после хвана между палеца и показалеца си като зрял плод. Едва тогава сведе глава, засмука я и я ухапа лекичко. А после я смука, облизва и вкусва дотогава, докато не подпухна.

Черните ресници на Антония потрепнаха и тя изохка. В този момент Адам я целуна отново. Устните му бяха твърди, гальовни, изгарящи, приласкаващи, едновременно раздаваха щедро и вземаха егоистично всичко. Примамиха и нейните устни да имитират играта им. С безпомощен шепот ръцете й се плъзнаха нагоре по широкия му гръб и загалиха потръпващите му мускули, а устните й се разтвориха, за да изпълнят желанието на любимия й.

С връхчето на езика си Адам флиртуваше и възбуждаше, като проучваше медоносната ниша. Нейният език потрепна, а след това колебливо заигра с неговия.

Младата жена представляваше неустоимо изкушение за Савидж. Беше очевидно, че тя е съвсем млада и неопитна, но не се смущава от присъствието му и реагира на любовта му с прекрасна, естествена чувственост. Имаше неясното усещане, че вече бе преживявал този момент, че тази нощ бе кулминацията на дълго ухажване, че и двамата я бяха очаквали от… колко дълго? Месеци, години или цял живот?

Потисна желанието си да я обладае веднага. Това бе някаква дива нужда да я бележи завинаги като своя. Поведе я към леглото, преди да я пусне от прегръдките си. После разкопча с опитни движения копченцата на талията й.

— Мисля, че можем да минем и без тези обемни поли, колкото и да са красиви. Ще налея шампанско.

Антония тъкмо излизаше от метрите златист тюл, когато той се върна с чашите. И разля част от съдържанието им.

— Мили Боже! — изпъшка.

Лицето на девойката пламна.

— О, знам, че тези пликчета са възмутителни.

Адам поклати глава.

— Не, сладка моя, и преди съм виждал прозрачно бельо. Става въпрос за краката ти!

— Краката ми ли? — промълви тя.

— Краката ти са великолепни. — Погледът му я галеше по деликатните глезени, издължените стройни прасци и копринените бедра, които като че ли нямаха край. — Никога през живота си не съм виждал такива съвършени крака у друга жена. — Прекоси набързо разстоянието помежду им, остави чашите с шампанско и вдигна Тони във въздуха. — Създадени са, за да се увиват около кръста на мъж — заяви прегракнало.

Ако това бе неговото желание, тя щеше да го задоволи с най-голяма радост. Обви дългите си крака около него, кръстоса глезени зад гърба му и го притисна с тях. Младият мъж изохка от удоволствие. Ръцете й обгърнаха врата му и тя го целуна така, както само преди минути я бе целувал той. Мисълта за твърдите му устни, за ужасния белег по тях я накара да потръпне от наслада.

Боже, защо не се бе сетил да махне дрехите си? Като поддържаше прекрасното й закръглено задниче, Адам се запъти бавно към леглото, махна завивките и постави Ан върху черните атлазени чаршафи.

Златистите й коси, златният корсаж и прозрачните златни гащички създаваха възбуждащ контраст с черния атлаз.

— Имаш абсолютно упадъчен вид, шери — прошепна Леопардът.

Младата жена го изгледа и забеляза, че очите му бяха потъмнели от желание.

— Ти ме караш да се чувствам така.

Наблюдаваше го напрегнато как сваля ризата си. Вече го бе виждала гол до кръста през нощта, когато бяха спали в една стая в Идънуд. Изпита непреодолимо желание да види повече от него. Не само копнееше да го разглежда, а и да го докосва, да вдъхва аромата му, да го вкусва.

Зелените й очи проследиха пръстите му, когато слязоха към колана и се разшириха, когато свали гащетата си. Слабините на Адам Савидж бяха прорязани с белези от нож. Достатъчно бе човек да погледне онзи в дясната част на корема му, за да помисли, че е бил изкормен. Но не белезите предизвикаха вниманието й. Центърът на неговата мъжественост прикова погледа й. Най-после имаше възможност да разгледа мистериозния мъжки полов орган. Фалосът му се подаваше гордо от черния храсталак, а под него се мъдреха две едри сфери. Бедрата му изглеждаха солидни като млади дъбови дървета, но ханшът му бе смайващо тесен.

Адам видя, че Ан почти не обърна внимание на белезите му, а съсредоточи целия си интерес върху мъжествеността му. Тя се взира в него толкова продължително, че най-накрая той се развесели. Разтвори широко ръце и заяви:

— Ето ме, идвам, независимо дали си готова или не.

— Готова съм, Адам — отвърна сериозно тя.

Той се хвърли със смях върху леглото и я затисна под тялото си. Обхвана я от двете страни с коленете си и впери усмихнатия си поглед в подобните й на пеперуди очи.

— Русите ти коси изглеждат прекрасно върху черния атлаз, но съм готов да заложа хиляда гвинеи, че си още по-хубава с естествения си тъмен цвят.

Във великолепните й зелени очи блесна изненада.

— Как разбра, че съм брюнетка?

Той поклати глава, впечатлен от наивността й.

— По копринените черни къдрички между краката ти.

— О! — възкликна Тони и бузите й поруменяха. — Колко смешна трябва да ти се струвам.

— Ти си едно омайващо, неустоимо златно съкровище.

— Мм, тогава ме плячкосай.

— Какво скандално разхищение би било това. Само ще те вкуся.

Младата жена наблюдаваше как сръчните му пръсти разкопчават корсажа й, а след това, когато освободи гърдите й, се взря в лицето му. Видя го да облизва устни, пресъхнали внезапно. Изпълни я копнеж да усети отново връхчето на езика му върху устните си.

Сякаш разгадал тайните й мисли и желания, Савидж се наведе напред и пое устните й в своите, като обхвана закръглените й гърди в загрубелите си длани. Докосването му я накара да извика.

Антония не бе и предполагала колко чувствителни са гърдите й. Някога бе мислила, че са малки, но в ръката на Адам те се чувстваха прекрасно. Струваше й се, че нарастват, подуват се и се втвърдяват под ласките му. И станаха толкова приятно чувствителни под загрубялата му кожа, че й се прииска да крещи от удоволствие.

— Тялото ти се разбужда за пръв път в живота ти. Сега ще те разтрия с шампанско. С него ще се почувстваш по-жива от когато и да било преди.

На младата жена й се струваше, че сънува. Наистина ли лежеше в леглото между здравите като мрамор бедра на Адам Савидж, който й предаваше урок по чувственост? Ако бе сън, не искаше никога да се събуди.

Леопардът се надигна на колене, за да достигне една от кристалните чаши с шампанско. Антония вдигна ръце, затвори очи и се протегна блажено, като се наслаждаваше на допира на силните му ръце. Когато отново отвори очи, той сваляше прозрачните й златисти гащички по прекрасните дълги крака. Тялото й се изви и Адам не устоя на изкушението да залепи целувка между бедрата й.

Тя бе истинска наслада за него. Очевидно вече изпитваше удоволствие, а той още не бе започнал истински. Обърна я по корем и започна да разтрива с шампанско гърба й. В началото го почувства студено, но щом дланите му докоснаха гладката й кожа, й стана топло. Масажира я дотогава, докато кожата й се зачерви.

След това ръцете му слязоха към глезените й. Тя наистина притежаваше най-дългите, най-красивите крака, които бе имал удоволствието да докосва. Те като че ли нямаха край и кулминацията им бе в прелестно закръгленото й задниче. Той го разтри с кръгови движения, първо от едната, а след това и от другата страна.

Антония ту стенеше, ту възклицаваше. Опитните му длани едновременно я възбуждаха и караха да се отпусне. Усещането бе съвсем ново и вълнуващо. Възбудата й нарасна още повече, когато устните му се долепиха до кадифената й кожа и той започна да я целува и да прокарва език по нея. Не само дланите, и езикът му беше грапав.

Той се извиваше по нея, като възбуждаше и двамата, а от време на време зъбите му я хапеха лекичко. Тялото й го опияняваше.

— Кожата ти има вкус на шампанско.

Дори в гласа му долавяше дрезгави, грубовати нотки, а топлият му дъх я караше да потреперва. Езикът и устните му не я оставяха на мира, докато най-накрая помисли, че ще полудее.

Тони повдигна ханш, като в същото време сграбчи черните чаршафи. Той я гали с език дотогава, докато тя не се надигна на колене, като повтаряше името му отново и отново.

Обърна я отново по гръб.

— Запазил съм най-хубавото за накрая — изрече младият мъж и покапа малко от течността между гърдите й.

Антония ги усети много чувствителни, когато ръцете му ги обхванаха, сякаш за да ги претеглят, а грубите му палци затанцуваха по ареолите им. Адам прокара език по тях, а след това ги ухапа лекичко и ги засмука. Гърдите й настръхнаха и връхчетата им щръкнаха дръзко и като че ли сами се напъхаха в устата му.

Прелестната й млада красота го възбуждаше. Според него обаче онова, което го караше да изгуби контрол, бе най-вече фактът, че Ан не бе докосвана от друг мъж. Той беше първият и дори трябваше да се бори с нелепото си и смешно желание да бъде и последният. За Бога, та това бе само връзка за една нощ. Тя щеше да изчезне със зората, както впрочем и той, и от случилото се щеше да остане само изпълнен с копнеж спомен.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ОСМА

Любовната игра с тази златокоса богиня бе изключително еротично преживяване, тъй като вместо да затвори очи и да се пренесе някъде другаде, тя го съзерцаваше напрегнато, гледаше очите му, устните, устата и езика, наблюдаваше предизвикателното им поведение в първата й среща със страстта. Реакцията й бе буйна.

Когато устата на Савидж се отдели от гърдите й и започна да проправя жарка пътечка към корема й, младата жена обви дългите си крака около него, за да го привлече към себе си. Желаеше го. Желаеше го целия.

Усетила възбудения му член между бедрата си, Антония изгуби самоконтрол и се надигна от леглото, за да ухапе широката му гръд. Савидж сведе поглед към миниатюрните, изкачващи се нагоре следи от зъбите й и се усмихна доволно. Ако той бе Леопард, тя бе Пантерата! Божичко, какво ли щеше да направи, когато вкара езика си в нея?

Отдели краката й от кръста си и ги разтвори широко, после прокара внимателно пръсти през черните къдрици помежду им. Тони повдигна ханш; клепачите й бяха така натежали от страст, че бе притворила очи, но въпреки това той успяваше да зърне зелените огънчета в тях.

Вкара показалеца си в нея, не много дълбоко. Затова пък започна да си играе и да гали миниатюрната розова пъпка малко по-нагоре от отвора и продължи, докато я накара да набъбне. В началото тя бе суха, но след малко всичко около триъгълничето се навлажни за него.

— Приятно ли ти е така?

— Мм, знаеш ли… прекрасно е.

Напрежението в нея нарастваше и най-накрая избухна във вид на малка експлозия, която отне дъха й.

— Ох — възкликна тя, — каква наслада ми достави само!

Адам се усмихна разбиращо. И тогава внимателно и бавно вкара пръста си по-дълбоко в нея. Нямаше намерение да унищожи бижуто й. Щеше да остави рубина на нейната девственост като дар за бъдещия й съпруг. Тази вечер нямаше да има болка и кръв, само опияняващо удоволствие.

Младата жена бе толкова тясна, че средният му пръст бе достатъчен да я накара да се почувства запълнена до пръсване. Леопардът остана известно време абсолютно неподвижен, за да й даде възможност да свикне с новото усещане, и бе възнаграден от пулсациите на стегнатия й проход. Антония повдигна колене и ги разтвори, за да му даде възможност да вижда всичко, което прави с нея, а след това се надигна на лакти, за да може да наблюдава и тя.

Савидж измъкна бавно пръста си и го плъзна отново в нея. Повтори неколкократно това движение. Мускулите й обхванаха собственически пръста му. Не след дълго тя достигна първия оргазъм в живота си; викът излезе от гърлото й в същия миг, в който тялото й потръпна конвулсивно. Младият мъж я дръпна за краката, така че тя падна по гръб върху черните атлазени чаршафи, а след това ги повдигна върху раменете си.

Партньорката му кръстоса глезени зад врата му и придърпа главата му по-близо до центъра на своята жизненост. Ноздрите му се разшириха, когато вдъхнаха тръпчивия аромат на жена. Миг след това езикът му се озова върху хлъзгавата повърхност.

— Неее… — възкликна Тони. — Дааа… моля те, още… ах, още.

Изви се диво към устата му със съзнанието, че по-близо до рая от това не може и да съществува. Внезапно стаята се изпълни с уханието на виолетки. То бе резултат от любовната им игра. Тя имаше вкус и аромат на диви виолетки. Страстните й викове пронизваха сърцето му. Никога не бе виждал толкова красива в страстта си жена.

Тони помисли, че ще изгуби съзнание — само за момент Адам я бе изпразнил като чаша. Не след дълго обаче се почувства отново преизпълнена с енергия и живот. Имаше предостатъчно сексуална енергия, за да изгори. Младата жена се надигна и го накара да легне върху чаршафите, докато тя решаваше по какъв начин да му се наслади.

Леопардът й даде възможност да се овладее, да се наслади на придобитата си отново мощ.

— Понякога похотливостта е достойнство — пошегува се дрезгаво той.

Тя се отпусна в цял ръст отгоре му, протегнала крака върху неговите. И обсипа устните му с множество целувчици.

— Устата ти е божествена. Кара ме да се чувствам красива.

— Сладка моя, ти наистина си красива. Толкова красива, че дъхът ми секва и сърцето ми спира да бие.

— И ти не изглеждаш зле — засмя се Тони. — Тялото ти ме привлича до полуда.

— Изследвай ме. Задоволи любопитството си.

Антония се надигна и седна по турски пред него. Смело погали гърдите му и прокара пръсти по черните косъмчета, които го покриваха като животинска козина. Гръм и мълнии, нищо чудно, че привличаше жените, като да бяха разгонени кучки. Той бе великолепно мъжко животно и сравнен с него, всеки друг мъж бледнееше.

Нямаше по-лесно нещо от това да се влюби в него. Тони знаеше, че е увлечена вече от месеци, но отказваше да признае, че го обича. Страхуваше се да не се разочарова. Погледът й попадна върху корема му. Той беше плосък и твърд, осеян със сребристи белези. Не се поколеба, иначе Адам щеше да помисли, че белезите я отвращават. Те бяха част от него, по-точно част от миналото му, но бяха изиграли важна роля в оформянето на личността му.

Пръстите й се плъзнаха по назъбените белези. Когато потърси очите му, откри, че той я наблюдава напрегнато.

— Болят ли те?

Леопардът поклати глава.

— Само споменът. И така би трябвало да бъде, за да не повторя същите грешки.

Младата жена ги натисна малко по-силно и почувства как се съпротивляват под пръстите й. В известен смисъл те не му позволяваха да бъде прекалено съвършен и това само по себе си не бе лошо.

Най-после погледът й се насочи към обекта на най-голямото й любопитство. Съзерцава го дълго, все още не смееше да го докосне.

— Е? — подтикна я да говори той, като прикриваше развеселеността си.

— Не е съвсем такъв, какъвто очаквах.

— В какъв смисъл?

— Ами, много по-голям е, разбира се. А и формата му е особена. Леко е извит, като ятаган, а тази част…

Почти го докосна.

— Главата? — подсказа й Адам.

— Гла… главата… отгоре и отдолу не е същата. Отгоре е гладко закръглена, докато отдолу се разделя във формата на сърце.

— Голям е, защото в момента е напълнен с кръв. Причината за това са твоята красота и близост, които ме възбуждат. Ръбът под главата е създаден да предизвиква триене в тялото на жената.

Антония усети как мускулите в долната част на корема й се стегнаха.

— Леко е закръглен, за да следва извивките в женското тяло.

Наблюдаваше я как облизва устни.

— Разбира се, размерите му не са непрекъснато такива. В невъзбудено състояние членът се отпуска, главата му се скрива и той се свива до по-малко от половината от сегашната си големина.

Пое дланта й, за да я окуражи, и я насочи към фалоса си. Внезапно пръстите й започнаха да парят от желание да го докосне, да го почувства, да научи всичко.

— Толкова е твърд, струва ми се, че е невъзможно да омекне.

— След еякулацията става мек — увери я младият мъж.

— Еякулация ли? — попита тя, а очите й го погледнаха сериозно.

— Когато те галех по най-интимните места, ти се възбуди до степен да получиш оргазъм. Същото е и с мен. — Пръстите му се затвориха върху нейните, като ги накараха да обхванат члена му. А след това придвижи ръката й няколко пъти нагоре-надолу. — Движенията при коитуса водят до кулминацията, при която моето семе се изхвърля навън.

Зелените й очи се разшириха, сякаш току-що пред нея бе разкрито едно голямо тайнство. Вече знаеше от „Кама сутра“ какво означава „коитус“. Знаеше и че още не бяха изпълнили коитус.

— Боли ли?

Дългите й пръсти усилиха натиска си върху члена му, докато усети пулсирането му в синхрон с ударите на сърцето.

— Да, става болезнено и мъчително, ако остана дълго в състояние на възбуда.

Двамата се спогледаха; пламъчетата в очите им показваха ясно, че бяха възбудени. Думите като че ли излязоха сами от устата й и увиснаха във въздуха; не можеше да ги върне обратно.

— Искам извивката на твоя ятаган да последва извивката в моето тяло.

Той протегна ръце към нея и я придърпа към себе си.

— Сладка моя Ан, желая го по-силно от каквото и да било, но това би било твърде егоистично от моя страна. Само аз ще изпитам удоволствие.

— Но ти вече ми достави удоволствие с пръстите и устата си и подозирам, че удоволствието от напора на мъжкото оръжие ще бъде десеторно по-голямо.

— Стократно, любов моя, но преди него ще трябва да изтърпиш болката, когато проходът ти ще бъде разпънат почти до разкъсване. Просто нямаме достатъчно време да привикнеш с болката и да я преодолееш. Ритуалът е истинско тайнство. Възнамерявам да те оставя недокосната, за да го преживееш в бъдеще.

— Но аз не мога да се омъжа никога — възпротиви се младата жена.

Адам се усмихна.

— Никога е толкова дълго, толкова дълго време. И дори никога да не се омъжиш, със сигурност ще си имаш любовник.

— Откъде си толкова сигурен? — възкликна тя.

— След тази нощ тялото ти ще копнее за любовни ласки. Не след дълго ще започнеш да търсиш и да намериш някого, когото да обичаш.

— Но аз търсих и намерих теб.

— Това сега е игра на фантазията ни. След по-малко от два часа зората ще доведе реалността.

— Адам, искам те.

— Не, любов моя. Ами ако забременееш?

— Ох, Боже, защо винаги трябва да се плаща на дявола?

Леопардът повдигна рамене.

— Предполагам, защото рискът прави играта по-сладка.

— Готова съм да рискувам! — възкликна Тони.

— Знам това и то те прави още по-желана, но си изключително млада, а тази нощ за теб отговарям аз.

— Обеща да ме любиш!

— Обещах само да ти разкрия тайнствата на секса.

Младата жена въздъхна. Дявол да я вземе почтеността му; същевременно обаче съзнанието, че бе готов да я защити с цената на всичко, я караше да се чувства безкрайно сигурна.

— Покажи ми как да ти доставя удоволствие.

Хвана ръцете й, приближи едната до къдравите косъмчета около сърцето му, а другата постави върху възбудения си член.

— Просто си играй с мен.

Антония започна да го милва, да го притиска и мачка, като наблюдаваше като омагьосана как той се издува, как помръдва в дланта й. Адам изохка гърлено от насладата, която му доставяше тя. Внезапно това вече не й бе достатъчно. Искаше й се да го целува, да го вкуси, да го поеме в тялото си. Искаше да го дари с по-голямо удоволствие от която и да било друга жена в живота му.

Обхвана го с двете си ръце и го приближи до устните си като безценен предмет. Целуна гладката му като кадифе главичка. Прокара деликатно връхчето на езика си по ръба и се спря на миниатюрния отвор в центъра. Сега бе дошъл ред на Адам да бъде гласовит и Тони се наслаждаваше на властта си над него. Плъзна устни надолу и ги затвори около ръбчето, така че цялата му глава се озова в горещата й уста; започна да я облизва и смуче, докато втвърденият орган запулсира диво.

— Престани, любов моя, ще свърша — рече задъхано Савидж.

Младата жена го изгледа изпод дългите си ресници; поведението й говореше красноречиво, че няма намерение да спира.

Леопардът контролира още известно време оргазма си, за да се наслади на омайващите усещания. Знаеше, че няма да издържи дълго на любовната й игра, и когато почувства, че краят наближава, извади уголемения си член.

Семето му плисна върху черните атлазени чаршафи.

— Винаги ли си толкова импулсивна? — попита прегракнало Леопардът.

— Научих се да улавям мига — отвърна дрезгаво тя.

Младият мъж я вдигна от леглото и я постави върху широките си рамене. Започна да тича из стаята, игрив като момче. Спря пред огледалото, за да могат да се видят в цялото си безгрижие и без всякакви задръжки. Замилва дългите й крака; беше му много приятно да усеща гладката им кожа върху раменете си и паренето на слабините й в тила си.

Антония почувства, че се възбужда отново. Миг по-късно очите й се разшириха при вида на члена му, който бе започнал да се уголемява и втвърдява отново, докато достигна почти до пъпа му.

— Как можеш да се напълниш отново толкова бързо?

— Половият ми орган е еректирал, но повечето мъже се нуждаят от известен интервал след еякулацията, преди да могат да се изпразнят отново.

— Колко дълъг е този интервал?

— Различен за различните хора. От няколко секунди за един юноша… може би до часове за по-възрастните мъже.

— А твоят период колко трае? — попита тя, като се търкаше във врата му.

— Около пет минути. Горе-долу същото време, което е необходимо и за теб.

— Истински дявол си! Всичките ми тайни ли знаеш? — засмя се Тони.

Адам се отпусна на колене, за да й даде възможност да слезе. Тя понечи да се отдалечи, но той се оказа по-бърз от нея. Седна върху килима и я привлече върху скута си, след което започна да я целува. Не спря, докато устните й не се подуха, после се премести доста по-надолу, така че след малко другите й устни също се подуха.

Трябва да бе заспала, тъй като, когато се събуди, двамата лежаха прегърнати в леглото, а ръцете му я държаха здраво през кръста.

По време на съня на младата жена Леопардът бе лежал съвсем неподвижно, а в главата му се бе вихрил истински ураган от мисли. Бе разбрал, че желае прекрасното младо създание в обятията си безкрайно по-силно от сдържаната жена, която го чакаше в Цейлон. Искаше му се да я събуди и да я принуди да му разкрие името си. Парите му със сигурност можеха да разрешат затрудненията и проблемите й и да им дадат възможност да бъдат заедно.

Савидж знаеше, че това не е справедливо. Тя бе прекалено млада, прекалено невинна за него. Ужасното му минало щеше да хвърли тъмно петно и върху нея. Най-добре бе да остави нещата така. Краткотрайната връзка, която и двамата щяха да помнят дълго, беше за предпочитане пред вероятността да съсипе един млад живот. Леопардът въздъхна дълбоко.

Антония се протегна и отвори очи. Зората вече бе оцветила небето в розово. Заровени в косите й, устните му промълвиха:

— Не си тръгвай. Остани още малко с мен.

Нейните устни отвърнаха беззвучно:

— Завинаги.

Когато той седна и спусна крака на пода, тя беше тази, която промърмори срещу раздялата. Очите й го наблюдаваха, докато той изпъваше стройното си тяло и прокарваше пръсти в косите си. Тогава, все така гол, младият мъж излезе на балкона, за да приветства утрото. Погледна надолу и махна на някого.

— Паизано! Амико!

Тони чу, че някой му отговори отдолу; смая я фактът, че Адам си говореше най-спокойно така както беше съвсем гол.

— Венива!

Разбра, че питаше за храна!

Савидж грабна една кошница, завърза я с връвта от пердето и я спусна през балкона. След това се върна в стаята за пари и хвърли монетите. Онези отдолу започнаха да го разпитват и Леопардът отвърна със смях на въпросите им. Антония помнеше, че думата „донна“ означава „жена“. Те знаеха, че в спалнята му има жена!

„Куел’анимале.“ Наричаха го див звяр. В тона им усети одобрение.

Адам влезе отново в спалнята.

— Каза, че няма да ми даде храната, докато не те види.

Антония зяпна от изумление. Но беше прекалено късно да проявява скромност. Облече неговата риза и се спусна в разтворените му обятия. Той я целуна за добро утро пред очите на събралите се на тротоара. Младата жена побърза да захване долната част на дрехата между краката си.

— Бене! Белисимо! Вай сиете белла.

— Казва, че си много красива — прошепна Савидж — и много гола.

— О, дявол такъв. — Тони се спусна към леглото и любимият й успя да види само прекрасните й голи крака. Тя седна по турски. — Какво взе?

— Плодове, прясно изпечен хляб и италиански салам с много подправки.

— Ммм! Амброзия! Храна за боговете! Можеш да ме храниш.

— Храната е моя. Аз я платих.

— Аз нямам пари. Какво ще ми вземеш?

— Ризата от гърба ти ще бъде достатъчна.

Антония свали дрехата и му я подаде. Фактът, че не проявяваше фалшива свенливост, му достави огромно удоволствие. Постави кошницата помежду им.

— Заповядай, скъпа моя.

Младата жена се престори, че размишлява какво да избере, после се пресегна през кошницата и обхвана в длан члена му. Той я сграбчи и храната се разсипа върху леглото.

Макар и престорена, свирепостта му я изплаши. Тони изписка и се опита да избяга от него, но той я хвана за глезените и бавно я придърпа към себе си върху черните атлазени чаршафи. Търкането на хлъзгавата материя в гърдите й бе доста чувствено изживяване и тя усети как се възбужда отново. Това започваше да се случва с нея със скоростта на стрела, щом се намираше в леглото на Леопарда. Знаеше, че той щеше да задоволи желанията на тялото й. За момент се запита какво щеше да стане, когато се превърнеше отново в момче, когато станеше отново Антъни. Трябваше да намери начин да държи настойника си на разстояние, в противен случай щеше да бъде вечно възбудена.

Мислите излетяха от главата й, когато ръмжащият Адам я прикова между бедрата си, а после легна отгоре й с цялата си тежест. Брадата му одра лицето й и това й се стори дотолкова олицетворение на мъжествеността, че цялата отмаля.

— Нека да те науча да мъркаш — прошепна той, долепил уста до устните й.

А след това я подчини напълно на волята си.

Накрая я взе в скута си и двамата започнаха да се хранят един друг с пресния хляб и салам и със сочните плодове на слънчева Италия. Изведнъж дори закуската се превърна в чувствено изживяване, когато любимият й облизваше и смучеше връхчетата на пръстите, с които го хранеше. Антония докосваше и масажираше всяка част на мощното му тяло; опитваше се да запечата всяка подробност в паметта си. Измъчваше се, защото не можеше да го поеме дълбоко в себе си, за да го задоволи, както би сторила една истинска жена, но той бе непреклонен по този въпрос.

Савидж галеше прелестните й закръглени гърди, докато тя яздеше здравото му като мраморна колона бедро, научи я как да се самозадоволява, ако желанието й нараснеше прекомерно. Внезапно леденосините му очи я пронизаха и той каза:

— Защо да не поръчам да ни приготвят една вана? Ще можеш да измиеш златистата пудра от косите си и маската на пеперуда от красивото си лице, така че да видя как изглеждаш в действителност.

Обзе я паника.

— Не! Никаква баня. Колкото и да ми е тъжно, трябва да си вървя.

— Сладка моя, сигурна ли си по въпроса за банята? От теб се носи моята мъжка миризма — заяви дрезгаво той.

Тони поклати глава.

— Сигурно е вече дванайсет по обяд. Трябваше да си тръгна на зазоряване. Помогни ми да се облека.

Адам закопча златния й корсаж, но не успяха да открият златистите гащички. Най-накрая младата жена се отказа и облече направо обемната си тюлена пола. Краката я поведоха неохотно към вратата. Видя, че малкият златен ключ не е на мястото си, и насочи към него очи, пълни със сълзи.

— Не мога да ти го дам, докато не ми кажеш фамилното си име.

— Лам… бет — промълви тя.

Знаеше, че никога вече няма да бъде същата като преди. Леопардът се бе изправил край нея мрачен и замислен. Антония постави ръце на раменете му и се надигна на пръсти, за да го целуне за сбогом.

— Благодаря ти, Адам, за дара на познанието, който ми даде. Той е безценен.

Когато устните им се отделиха, той притисна ключа в дланта й.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА

Щом се озова в стаята си в „Каза Даниели“, младата жена поръча да й приготвят ваната. Едва след половин час се реши да влезе в топлата вода. Искаше да запази по-дълго мъжката му миризма по тялото си, целувките му по устните си. Един Господ знаеше дали някога щеше да ги почувства отново.

Изми златистата пудра от косите си, като не можеше да се начуди колко бяха пораснали от нощта, в която Роз ги бе отрязала. После ги опъна силно назад и ги върза на опашка. Облече бързо мъжките дрехи.

Приготви багажа си, като скри грижливо гримовете на дъното на торбата, и накрая, в последната минута, сгъна златния корсаж във форма на корона, за да го отнесе със себе си. Тюлената пола остави в гардероба, като призрак, който трябваше да бъде оставен в миналото и забравен.

Не изпитваше никакво съжаление за онова, което бе сторила. Беше възнамерявала да го прелъсти, но в крайна сметка прелъстяването бе дело на неговата уста. Чувстваше се прекрасно.

На връщане към кораба се отби да поръча солидно количество венециански талк, за да го продаде по-късно в Англия; той можеше да се използва не само като пудра за коса, а и за лице, тъй като бе за предпочитане пред опасното оловно белило.

Изпита облекчение, че пристигна на борда на „Летящият дракон“ преди капитана му. Излезе от кабината си чак като донесоха талка, за да наблюдава товаренето му в трюма. Тогава пристигна и Савидж. Но той дори не я попита какво бе купила, а се зае тихо с работата си. Мислите му бяха другаде и въпреки това знаеше точно какво става във всеки момент на клипера и какво прави всеки от мъжете на борда му. След като провери всичко от носа до кърмата, без да губи и минута, нареди да вдигнат платната. Англия очевидно го зовеше непреодолимо и той гледаше да се измъкне колкото се може по-скоро от Венеция.

През останалата част на този и през целия следващ ден той стоя сам до руля. Поведението му говореше красноречиво, че не желае никой да се приближава до него. Антония бе доволна. Най-добре бе двамата да стоят на разстояние един от друг.

Докато управляваше кораба из Адриатическо, а след това и в Средиземно море, Савидж забеляза, че младият лорд Лам се бе променил значително. Увил кърпа около главата си като останалите членове на екипажа, той се катереше по въжетата като маймуна. От слънцето бе започнал да придобива бронзов загар, а в поведението му забелязваше безгрижие, породено от нарасналата му самоувереност. Очевидно във Венеция с него се бе случило нещо, което го бе накарало да порасне. Адам го чуваше често да си подсвирква и тананика и дори бурята в Бискайския залив не успя да сломи високия му дух.

На младия мъж му се искаше да се чувства по същия начин. Опитваше се да намери думи, с които да опише обзелото го състояние. Не можеше да се каже, че е изпаднал в мрачно настроение, но определено бе доста замислен. Беше отишъл във Венеция да развратничи, а вместо това се бе увлякъл по една жена.

Любовното увлечение бе последното, което бе дирил, и въпреки това нямаше да замени венецианския си романс дори за всичкия чай на „Скокът на леопарда“. Беше обмислил толкова грижливо своето бъдеще след завръщането си от Цейлон. Бе построил Идънуд и избрал неговата стопанка, съвършената домакиня и съпруга на един политик. Всичко бе точно определено. Непредвидената среща със златната богиня във Венеция, която бе едва на половината на неговата възраст, внезапно го бе накарала да се почувства недоволен от живота си. Изруга грозно под носа си и я прогони от съзнанието си. Времето им заедно бе истинско блаженство, но бе твърдо решен да не мисли никога повече за нея!

Пуснаха котва в Хавър за през нощта с намерението да попълнят запасите си от вода. Според нарежданията на Савидж никой от екипажа нямаше право да напуска кораба след мръкване и всички, като че ли бяха склонни да се подчинят на заповедта. Затова пък той се направи, че не вижда, когато Максуайн и шотландецът поканиха няколко проститутки.

Тони не остана в кабината си, но предпочете да се разхожда усамотено по палубата, заслушана в музиката и смеховете на моряците не само от „Летящият дракон“, а и от спрелите наблизо други кораби. Само Ламанша я делеше от Англия. Дали скандалът от дуела бе забравен по време на едномесечното й отсъствие? Ами Бърнард Лам? Дали я чакаше, с намерението да си отмъсти, да я премахне при първа възможност?

Младата жена бе потънала в мисли, когато внезапно край нея безшумно премина неузнаваема в мрака фигура, толкова близко, че бе достатъчно да протегне ръка, за да я докосне. Тя остана неподвижна. И изведнъж си даде сметка, че това е Адам Савидж, който напускаше кораба. Позна го по уханието, което никога нямаше да обърка. Второто, което й подсказа, че това е той, беше начинът, по който се движеше — безшумно и грациозно като леопард. Носеше тъмни, груби дрехи, почти дрипи. Остави го да се отдалечи, без да произнесе дума. Нямаше да си позволи слабостта й към него да я заслепява до степен да не вижда, че той е опасен и страшен и вероятно зает с някаква незаконна, контрабандна операция. Не знаеше каква е тя. Нито пък искаше да знае.

Внезапно изгуби желание да стои повече на палубата. Щеше да се чувства много по-добре в малката си каюта. Изми се и легна в хамака си, като се люлееше и мислеше за всички пристанища, които бяха посетили през последния месец. Ритмичното движение скоро я унесе и тя потъна в щастливи сънища, в които присъстваше и брат й Антъни.

Около три часа сутринта някой я раздруса силно. Усети нечия длан върху рамото си и почти изгуби ума и дума от уплаха.

— Тони, не се страхувай. Това съм аз — прошепна Савидж.

В кабината бе тъмно като в рог. Младата жена спусна крака върху пода.

— Какво искаш, по дяволите?

— Имам нужда да ми помогнеш за нещо в кабината ми. Не искам да притеснявам екипажа. Ще дойдеш ли?

— Така мисля — отвърна сподавено Антония, решила, че става дума за нещо, което бе качил контрабандно на „Летящият дракон“.

Придвижиха се бавно и безшумно по коридора до каютата му. Там той се засуети край газената лампа, докато я запали. Тони се обърна точно когато Савидж смъкна износено черно палто от гърба си, като се питаше какво ли щеше да последва. Но последното, което бе очаквала, бяха думите му:

— В рамото си имам куршум и искам да го извадиш.

— Боже мили, защо не ми каза веднага? Само това може да се случи, като се промъкваш в подземния свят посред нощ!

— Спести ми лекцията, момче — рече тихо младият мъж.

Ризата му беше черна и по нея не се забелязваше нищо, но щом я съблече, Антония видя, че целият бе облян в кръв; очевидно бе изгубил доста.

На вратата се почука. Савидж кимна и повереницата му отвори. Беше господин Бейнс с чайник вряла вода.

— Благодаря ви, господин Бейнс — каза тя.

— Ще се справиш ли, момче? — попита помощник-капитанът.

— Ще се оправим — заяви лаконично раненият. — Искам ти да стоиш на пост и да пазиш от представители на закона.

Мъжът кимна и се оттегли. Когато Тони се обърна отново към Адам, той държеше ножа си върху пламъците на лампата. Сведе очи, докато бършеше кръвта от гърдите му. Когато пръстите й докоснаха мускулите, които си спомняше добре, тя помисли мрачно: „Не вярвах, че ще се озова толкова близко до него, и то така скоро.“ Огледа внимателно раната.

— Знам, че куршумът е заседнал в мускула — каза Савидж.

Младата жена пое безмълвно оръжието за дръжката. Поколеба се минута-две, докато събере смелост. Благоразумието й казваше, че трябва да побърза и да бръкне достатъчно дълбоко и решително, за да извади куршума от първия опит. Пое дълбоко въздух, прехапа устна и заби острието.

Кръвта рукна веднага и потече по гърдите на Адам. Повереникът му си отдъхна шумно, когато куршумът изтрака в легена. След това погледът й се насочи към барчето. В него имаше вино и ром. Бързо взе шишето с ром и го отнесе до масата. Отново се поколеба, но в този момент пациентът й рече:

— Мога да отделя ума си от болката.

Незабавно заля раната с алкохола; Савидж настръхна. Почувства леко задоволство, че той все пак бе усетил болка. Така му се падаше, трябваше да плати за извършеното от него престъпление, каквото и да бе то.

Обясни й къде да намери кутията с бинтове и превързочни материали. Наложи се да притисне раната, за да спре кръвотечението, преди да я превърже. В този момент чуха стъпки по палубата.

— Махни това — обади се младият мъж. — Прибери всичко в гардероба и ми донеси халата.

Антония захвърли окървавената риза и кърпи в гардероба, после сложи отгоре им кутията с превръзки и дори легена с окървавена вода. Помогна му да облече брокатения халат в цвят бордо. Още не бе успял да завърже колана си, когато на вратата се почука.

— Бързо, лягай в койката! — нареди той.

Девойката се подчини. Адам огледа каютата, преди да отиде да отвори. Лицето на господин Бейнс бе непроницаемо.

— Съжалявам, че ви притеснявам, сър. Жандармът обаче настоя, че проследил някакъв престъпник, който се качил на борда на „Летящият дракон“.

Адам впи синия си поглед първо в своя помощник, след това във френския жандармерист. И най-накрая произнесе:

— След като вече ни притеснихте, предлагам да влезете и да огледате добре. Двамата с младия ми компаньон прекарахме насаме цялата нощ в моята каюта.

Французинът насочи очи към момчето в леглото. Не можа да прикрие отвращението си при мисълта за онова, което най-вероятно ставаше тук. После се обърна отново към мъжа в халата.

— Бих искал да претърся кораба — рече той на напълно разбираем английски със силен акцент.

— На всяка цена — произнесе все така провлечено Савидж. — Давам ви трийсет минути.

Когато вратата се затвори, Антония скочи; лицето й бе пребледняло от гняв.

— Копеле — изсъска тя, — как можа да ме използваш по такъв унизителен начин?

— Спокойно, Тони, не съм блудствал с теб — заяви с леко подигравателен тон той.

Бузите й пламнаха. Искаше й се да го удари през лицето. Сви юмруци и пристъпи заплашително към него. В този момент настойникът й се олюля.

— Проклятие! — изруга тя и побърза да му помогне да легне на койката; веднага след това донесе шишето с ром. — Пийни от това! — нареди му грубо.

Поднесе бутилката към устата му и я задържа, докато отпие няколко глътки. Подигравателните светлинки изчезнаха от очите му.

— Благодаря — промълви той.

Тони седна до него. Тръгна към кабината си едва след като се увери, че е заспал. Легна, но след известно време разбра, че не може повече да отрича истината. Невъзможно бе да си почива, докато той лежи ранен в стаята си. Стана, откачи хамака и съумя да го пренесе до неговата каюта. Окачи го в единия ъгъл, легна, като остави лампата да свети, и се заслуша в дишането му.

Трябва да бе задрямала. Сънят на Савидж обаче бе станал толкова неспокоен, че той ритна стената и я събуди. Само след миг беше до него. Сложи ръка на челото му — целият гореше. Легенът му все още беше пълен с кръв, затова взе каната с прясна вода и започна да обтрива лицето му с мокра кърпа. Младият мъж започна да говори несвързано. Обърна внимание на бълнуванията му едва когато започна да зове някого:

— Ан… Ан… там ли си?

Кръвта нахлу в бузите й и след това като че ли изтече до последната капка от тях, когато осъзна, че всъщност викаше нея. Той повтаряше името отново и отново и с всяка следваща минута ставаше все по-неспокоен. Най-накрая, обзета от отчаяние, тя плъзна дланта си в неговата и прошепна:

— Да, Адам, тук съм.

— Ан? — попита отново той.

— Да, да, ще остана. Опитай да си починеш.

Савидж като че ли се поуспокои след това. Температурата му все още бе висока. Запита се уплашено какво щеше да прави, ако на сутринта той все още не е на себе си и представителите на закона се върнат. Облегна се на койката напълно объркана. Беше щастлива, че в бълнуванията си зовеше нея. Ако само… не се бе захващала с измамата да се представя за брат си. Ако само Адам не беше замесен в злокобни, незаконни действия… ако само не беше безсрамен женкар, който имаше връзка с половината видни лондонски дами… ако само…

Измъкна ръката си от неговата и се върна на своята койка. След по-малко от два часа на вратата се почука. Още не се бе осъзнала, когато чу Савидж да отговаря:

— Влезте, господин Бейнс.

Помощник-капитанът отвори вратата и спокойно рече:

— Отливът, сър. С него ли ще отплаваме?

— Да, господин Бейнс. Отведете ни у дома.

— Радвам се, че се оправи — рече сподавено Тони и побърза да излезе заедно с помощник-капитана.

Видя Савидж отново едва когато спуснаха котва в Лондон. Той заяви, че ще я уведоми веднага щом „Червеният дракон“ се завърне от своето пътуване до Индия, за да присъства на товаренето на купените от нея стоки. Междувременно младата жена го огледа най-внимателно и той й се стори напълно възстановен; отново контролираше напълно както самия себе си, така и всичко наоколо. Някой ден щеше да наруши арогантното му самообладание!

— Предполагам, че събитията около дуела вече са позабравени. Сега в Лондон няма нищо по-досадно от старата клюка. Все пак ще оценя усилията ти, ако успееш да се въздържиш от по-нататъшни спречквания. Нямам нито време, нито желание да продължавам да те спасявам.

Адам очакваше, че след като се бе убедил в опасността от един дуел, Тони щеше да бъде по-предпазлив. Знаеше, че ако го смъмри по-строго, може да го подтикне да се хвърли с главата напред към още по-опасни прояви. Вече се бе убедил, че братовчедите се мразеха наистина, но беше смешно от страна на Тони да мисли, че Бърнард прави опити да го премахне.

На Антония й се искаше да го одере жив, но стисна зъби. Ако Савидж гледаше на един опит за убийство и на дуел на живот и смърт като на спречкване, нямаше защо да спори с него. Проблемът бе там, че Адам Савидж не приемаше сериозно заплахата, която представляваше за нея Бърнард Лам. Искаше й се да изпитва същото спокойствие и увереност като своя настойник. Тя обаче знаеше, че положението е сериозно. Убийствено сериозно. И това щеше да продължи, докато един от двама им не паднеше мъртъв.

В салона на Кързън Стрийт Антония успя най-после да се освободи от мъжките дрехи. Нави ръкавите си и се приготви да чуе от баба си последните новини от кръговете на висшето общество.

— Скъпа, ти отсъства толкова дълго, че всичките ти дрехи са станали демоде. Идната седмица е рожденият ти ден. Намислила ли си си някой хубав тоалет?

Девойката нямаше желание да празнува рождения си ден без Антъни.

— Забравяш, че от известно време не нося фусти — заяви сухо.

Роз продължи да говори така, сякаш не я бе чула:

— Страничните обръчи вече си изпяха песента. Всъщност изобщо нищо не трябва да се носи с тел. Всяка дама тази зима ще носи свободен жакет в холандски стил с широки ръкави, поръбен с кожа. Казват, че през пролетта ще бъде моден муселинът.

Тони потръпна. Английският климат, особено по това време на годината, не беше подходящ за носене на муселин.

— Защо жените не могат да бъдат по-практични? — попита тя така, сякаш наистина бе мъж. — Мисля, че вълнените шалове и фланелените фусти ще бъдат по-подходящи.

— О, като стана дума за шалове, кашмирените индийски шалове са наистина много модерни. Пъстрата басма също си проправя път наред с червената тафта.

— Наистина ли? — попита замислено Антония; в главата й вече се оформяше идея какви стоки да докара по обратния път с „Червеният дракон“.

Икономът внесе чай и сандвичи, но не след дълго Роз наля и на двете по чаша шери.

— Трябва да направя едно признание. Изненадана съм, че вече не си чула за скандала. — Антония успя да привлече вниманието и на двама им. — Спомняш ли си деня, в който посетихме Идънуд? Бърнард Лам се разхождаше някъде и когато аз излязох да пояздя из гората, някой стреля по мен. Убедена съм, че това бе той. Тогава реших да се отърва от него.

— Какво, по дяволите, си направила? — възкликна Роз, като се хвана за гърлото.

— Предизвиках го на дуел. Знаех, че няма да играе честно, затова се обърнах и стрелях на девет. За нещастие не го убих, а само го раних.

Очите на баба й се бяха разширили.

— Адам Савидж се появи в този момент, за да сложи край на дуела, но вече беше късно. Все пак пристигна навреме, за да види, че Бърнард Лам също се обърна и стреля на девет. Помисли, че може да ме арестуват за онова, което бях направила, затова ме измъкна от страната, като се надяваше, че до нашето завръщане нещата ще се поуспокоят.

— О, скъпа, не можеш да продължаваш повече с тази опасна измама. Не знаеш кога ще бъде следващият удар на това побъркано създание. Мисля, че трябва да уведомим представителите на властта, за да го арестуват.

— Те ще арестуват мене. Аз наруших законите, като го предизвиках на дуел, а той е толкова безчестен и най-вероятно ще се закълне, че е стрелял във въздуха, докато аз съм се опитала да го убия.

Господин Бърк реши да направи предложение:

— Сигурен съм, че господин Савидж може да изплаши до смърт Бърнард. Той има внушителна фигура и изглежда доста заплашителен.

— Той не ми повярва, когато му казах, че братовчед ми е повредил лодката и е убил Антъни и че все още не се отказва от амбициите си да стане следващият лорд Лам. Беше силно възмутен от дуела ни и заяви, че няма да ме спасява непрекъснато.

— Мисля отсега нататък да те придружавам, когато излизаш из Лондон — обяви решително икономът.

— Боже мили, остава да започнеш да ме извеждаш с каишка — възпротиви се младата жена.

Роз отбеляза:

— Антония, променила си се след това пътуване. Казват, че пътуването разширявало кръгозора, но тук се крие нещо повече от това. Станала си по-агресивна, по-самоуверена. Сякаш изведнъж си придобила хладнокръвие и съзнание за собствената си сила.

Тони леко се усмихна.

— Никога вече няма да бъда същата и слава Богу. През последния месец научих за живота и за себе си повече, отколкото през всичките си седемнайсет години.

— Мили Боже, едно момиче обикновено се променя така драстично едва след като се омъжи и стане жена — изрече баба й.

Антония тракна с токове, поклони се официално от кръста надолу и на двамата и отвърна загадъчно:

— Да не говорим повече по този въпрос.

ГЛАВА ТРИЙСЕТА

За човек, прогонил от мислите си една жена, Адам Савидж извърши нещо много странно. Първото, което стори след завръщането си в Лондон, бе да посети Уотсън и Голдман и да ги помоли да открият една млада дама на име Ан Ламбет. Разказа им малкото, което знаеше за нея, и ги посъветва да наемат някого, който да открие следите й. Щеше да плати каквото му поискат плюс щедро възнаграждение, ако търсенето им се увенчаеше с успех.

Тони се движеше предпазливо из Лондон. Спря пред витрината на най-модния магазин за обувки. Въздъхна при вида на зелените дантелени пантофки със сини токове и продължи нататък. Когато мина покрай Уайт Клъб забеляза полковник Дан Макинън и Шери, седнали до арковидния прозорец. И двамата я приветстваха така, сякаш бе техният спасител. Тъй като младата жена не членуваше в клуба, двамата й приятели излязоха, за да я видят.

— Клюките около дуела затихнаха ли? — попита без заобикалки тя.

— Глупачето ми! Като че ли щяхме да те поздравим — отвърна Шери, награбил свитък хартия под мишница. — Пиша нова пиеса. Може би ще успееш да ми помогнеш за имената на моите герои; това винаги е доста проблемна работа.

— Да отидем някъде да хапнем — предложи Макинън. — Чух, че в „Норис Стрийт Кофи Хаус“ в Хеймаркит сервирали къри, достойно за боговете.

— Кърито май става популярно, а? — осведоми се Антония и си отбеляза наум, че трябва да го добави към списъка със стоки, които ще внесе от Индия.

— Между другото, чух, че Индиън Савидж вчера се изказал в парламента. Неговите членове обикновено ядат портокали и фъстъци по време на дебатите, но когато заговорил той, настанала пълна тишина.

Тони знаеше, че настойникът й си бе купил място в парламента; фактът, че изнасяше речи там, обаче я изненада.

— За какво се е изказал?

— Не си спомням. Всъщност вчера понаправих главата. Тази дяволска пиеса ме кара да пия. Ще имаш ли нещо против, ако нарека главния си герой Антъни? — попита Шери.

— Абсолютно нищо — отговори младата жена.

— Антъни Абсълют! — възкликна Шеридън, сякаш вдъхновен току-що от своята муза.

— Кълна се в Сатаната — рече Макинън, пусна вилицата и отпи ейл. — Знам, че кърито е сладко или люто, но това тук е скоросмъртница!

— Принц Джордж все още ли е влюбен в Мария Фиц?

— О, Боже, да. Неразделни са като сиамски близнаци — отвърна подигравателно Шери.

— Внимавай какво говориш, да не свършиш на позорния стълб — изкиска се полковникът.

— Да не чуе дяволът. Един вече го оковаха в пранги, задето говорил за нея като за „вицекралицата“, след като се разнесе слухът за бракосъчетанието им.

На Тони определението „вицекралица“ й се стори доста сполучливо.

— Мария има големи балкони — обади се Дан Макинън. — Мисля, че в това се състои привлекателността й.

— Балкони ли? — възрази Шеридан. — Приличат по-скоро на балони за летене във въздуха.

Младата жена забеляза, че всички мъже носят пищни и добре напудрени перуки. Изведнъж си спомни, че си донесе перуки и венециански талк, за да ги продаде в Лондон. Доколкото знаеше, те бяха все още в трюма на „Летящият дракон“. Нямаше избор — трябваше да посети Адам Савидж.

— Е, аз тръгвам — заяви тя и побутна назад стола си.

— Ще те видим ли на двубоя утре вечер в обществената градина Мерибоун край Оксфорд Роуд? — осведоми се полковникът.

— Може би — отговори Антония. — Боксовите мачове не са ми особено по сърце.

— О, този ще бъде по-различен. Госпожица Стоукс, боксьорката, привлича огромни тълпи.

Шери поклати тъжно глава.

— Какво, по дяволите, им става днес на жените, та искат да приличат на мъже?

— Нямам представа, Шери — отвърна Тони.

Когато изкачи предните стъпала към къщата на Халф-мун Стрийт и позвъни, вратата отвори един много елегантен иконом.

— О, здравейте, аз съм Тони Лам. Знам пътя, ще се оправя сам.

— Това е невъзможно, млади господине. В момента господарят е зает със своя секретар. Може би ще бъде по-подходящо да дойдете друг път.

Мина й неприятна мисъл. Може би Адам имаше посетителка и икономът му просто се опитваше да бъде дискретен. Определено нямаше желание да го хване на местопрестъплението, но, от друга страна, щеше да й достави огромно удоволствие, като го прекъсне.

— Господин Савидж е мой настойник и партньор в корабоплаването. Сигурен съм, че ако го уведомите за посещението ми, той ще прекъсне работата си, за да ме приеме.

— Много добре, сър. Ако обичате почакайте в гостната.

След няколко минути мъжът се върна.

— Господин Савидж ще ви приеме в кабинета си, лорд Лам.

Намери го в компанията на Джефри Слоун; бе очевидно, че са потънали до гуша в работа.

— Извинявай, че те прекъсвам — промърмори младата жена, — но преди малко се сетих, че купих стока от континента, за да я продам в Лондон.

Адам махна небрежно с ръка.

— Вече препродадох шампанското с двеста процента печалба. Ако искаш точна сметка, Слоун ще ти я направи.

— Не, не, не печалбата ме тревожи.

— А би трябвало — отговори той.

— Е, в такъв случай ме тревожи. Просто исках да бъда учтив — парира удара Антония.

— Трябва да вземеш решение във връзка с перуките. Можеш да продадеш цялото количество на един търговец на едро или пък да организираш лотария за перуки на Роузмари Лейн. Онези, които не могат да си позволят да си ги купят, винаги биха заложили един-два шилинга. Това между другото е и една от главните причини, поради които не могат да си ги позволят. Печалбите са огромни, но подобна работа изисква да й се отделя много време.

— Е, ти си експертът по проблемите на вноса и износа. Бих могъл да ги продам с не по-малка печалба на някой търговец на едро.

— Добро решение. От теб ще стане бизнесмен.

Икономът се появи отново.

— Търси ви някаква млада жена, господин Савидж. Опитах да я разубедя, но тя настоява, че било важно.

— Божичко, какво ли пък ще е това сега? Добре де, покани я да влезе. Колкото повече се съберем, толкова по-весело ще стане!

Джефри Слоун се извини и излезе от кабинета, както вероятно бе обучен да прави при появата на жена.

За изненада на младия мъж и неговия повереник посетителката се оказа Доли от Олимпиан Тиътър. Беше свила устни, но очите й се разшириха при вида на лорд Лам. Тя се поколеба само за момент, след това изпъна рамене и заяви:

— Ще имам дете и бащата е лорд Лам!

— Лъжлива кучка! — извика Антония и я зашлеви през лицето.

Бърз като светкавица, настойникът й я удари с опакото на дланта си през устата, така че тя седна неволно върху близкия стол.

— Никога повече не удряй жена в мое присъствие, арогантна млада свиня!

Тони се насълзи и притисна ръка към подутите си устни.

Очите на Доли блеснаха алчно. Савидж я бе защитил и това означаваше, че е повярвал на приказките й.

— Седнете и двамата! — нареди младият мъж.

Сърцето на Антония се сви от болка; как бе могъл да я удари.

— Казах ти да не се забъркваш в разни истории, но очевидно съм искал прекалено много от един развратник със синя кръв!

Презрителният му поглед я изгори за момент и се насочи към посетителката.

— Състоянието ти потвърдено ли е от лекар?

— Да, сър — отвърна тя и вирна брадичка.

— Е, тъй като знаеш, че за брак не може да става и дума, предполагам си дошла за пари.

Доли прехапа устна. Наистина нямаше да е никак зле да бъде омъжена за лорд и да я наричат лейди Лам, но предварително знаеше, че не би могла да сплаши човек като Индиън Савидж. Затова не се бе и надявала да получи нещо повече от пари.

— Няма да ти платя и пукнат грош! — заяви Тони. — Защо, по дяволите, не дойде при мен? Ще ти кажа защо… защото цялата тази работа е една голяма лъжа. Дойде при моя настойник, тъй като целта ти са парите и знаеш, че той контролира финансовите въпроси.

— Дойдох при господин Савидж, защото вярвах, че той ще постъпи както е справедливо!

— И колко мислиш, че ще бъде справедливо, Доли? — попита тихо Адам.

Актрисата си пое дълбоко въздух.

— Пет хиляди.

Младият мъж се разсмя. След това написа разплащателен чек до своята банка и й го подаде.

— Две хиляди ми се струва напълно справедливо.

Посетителката побърза да пъхне бележката в чантичката си и изтри сълзите от лицето си. Беше се надявала на не повече от хиляда и бе готова да приеме и половината. Когато се изправи да си върви, Адам я прониза със смразяващия си син поглед.

— И да се разберем — повече да не съм чул нищо по този въпрос.

Тя се поклони в отговор и побърза да излезе.

— Така значи действаш с жените — рече подигравателно Антония.

— Не, не така, хулиган такъв. Ако беше обезчестил едно почтено момиче, щях да те накарам да платиш скъпо и прескъпо. Доли обаче е друга работа. Тя е прекалено хитра, за да си позволи да забременее, освен ако не е възнамерявала да заложи брачен капан. Момичетата, които се занимават с подобни работи, знаят как да се освободят и от една нежелана бременност. А сега, кажи ми, Тони, не можеш ли поне за момент да не вършиш глупости или ти трябва бавачка?

— Ако си свършил с ударите по мен, аз си тръгвам.

Устата я болеше толкова, че не можеше дори да говори.

— Не очаквай да ти се извиня за удара. Сам си го изпроси.

— Някой ден все пак ще се извиниш, че си ме ударил. Гарантирам ти — отвърна тихо тя.

Успя да се промъкне незабелязано вкъщи. Изми лицето си, като наричаше Адам с всички грозни и шокиращи имена, които бе способна да произнесе. Устните й бяха доста наранени и ако я видеше, Роз щеше да настоява за в бъдеще господин Бърк да я придружава навсякъде. Може би трябваше да се прибере в Лам Хол. При това имението й бе близо до Идънуд, къщата, в която се бе влюбила безнадеждно. Искаше й се да я види сега, когато настъпваше пролетта. Не можеше да разбере как настойникът й можеше да стои далеч от нея. Това бе домът на мечтите му, но той не бе прекарал и ден там. Онова, което му трябваше, бе съпруга. Жена, която да обича Идънуд и да го напълни с деца. Тони се смъмри строго. Трябва да си бе изгубила ума, за да мечтае да се омъжи за човека, който преди малко я бе ударил през устата.

Друга една дама, в друга част на Лондон, също хранеше надежди да стане съпруга. Обаче и за нея това изглеждаше също така безнадеждно. Мария Фицхърбърт вечеряше в компанията на Уелския принц в покоите му в Карлтън Хаус. Вече не се съмняваше, че Джордж е напълно заслепен от нея. Той я беше превърнал в знаменитост. Домакините на всички важни лондонски домове знаеха, че успехът или провалът им зависеха от това, дали бяха сложили на челно място в списъка си за гостите името на новата фаворитка.

Мария стъпваше по тънък лед. Беше вечеряла в покоите на Джордж само веднъж досега и тогава бе научила точно какво очакваше от нея престолонаследникът на Англия. Беше успяла да се отърве само с целувки и прегръдки благодарение на протестите си, че това е оскърбление за нейната добродетел.

Обаче много пъти бяха оставали насаме в затворената кралска каляска и беше разбрала, че един млад мъж преследва по-едър дивеч от двете охранени яребици, с които обикновено го умиротворяваше. За Мария бе истинска изненада да открие колко пъргав е един млад мъж, сравнен с покойните й доста възрастни съпрузи. И трябваше да признае, че това не й беше неприятно.

Сега обаче добродетелта й отново бе в опасност. Не беше чак толкова наивна да мисли, че ще може да се отърве. Всичко имаше своята цена и тя беше твърдо решена да накара принца да си плати, и то скъпо.

— А, Котенце, много се радвам да видя, че обичаш същата храна като мен.

— Главният готвач на ваше височество няма равен на себе си — засмя се нервно младата жена.

— Моля те да не ме наричаш „ваше височество“. Нека бъдем Прини и Котана, любов моя.

— Разбира се, Прини. Знаеш, че съм готова да сторя всичко, което е в моя власт, за да те направя щастлив.

В мига, в който изрече думите, осъзна, че това бе грешка. Тази нощ Джордж я бе извадил от равновесие, като се бе появил в брокатен халат; заради него през цялото време се бе чувствала особено нервна. В резултат на това бе поглъщала блюдата едно след друго като тактика за отлагане. Колкото и вкусни да бяха ястията обаче, ако поемеше дори още една хапка, щеше да пръсне шевовете на виолетовата си атлазена рокля.

— В твоя власт е да ме направиш щастлив. Можеш да ме накараш да ликувам, ако бъдеш мила с мен, Писанке.

— Прини, позволих ти неща, които не бих позволила на никой друг мъж на земята.

Джордж заобиколи масата и се приближи до нея.

— Дай ми лапичката си — нареди той.

Мария се подчини и той покри ръката й с целувки. След това я дръпна да стане и я поведе към една кушетка. Щом се настаниха, устните му прокараха пътечка по приятно закръглената й ръка до рамото.

— Котанке, възбуждаш ме до такава степен, че не е възможно да се сдържам повече. Под царствените си одежди аз съм само един мъж, Писенце — заяви многозначително той.

— Принцът е по-велик от останалите хора, Прини.

— Вярно е, Коте. А от това не следва ли, че и неговите нужди са по-големи от тези на останалите хора? Прекрасна моя, за мен е твърде мъчително да бъда непрекъснато в подобно състояние без надежда за облекчение. Не може да желаеш да ми причиняваш болка, Мария.

— Ваше височество, не мога да се отдам на друг освен на законния си съпруг — изрече с нравоучителен тон тя.

— Виждам, че отново сме на „ваше височество“.

Тонът му показваше, че е обиден.

— Стрелите ти ме пронизаха до сърцето, жестока, жестока богиньо на лова. Нямаш ли балсам за раните ми?

— Прини, обичам те! — възкликна тя. — Не ме карай да се обезчестя!

— Котанке, Котанке, не само няма да те обезчестя с тялото си, ами и ще те почета.

— А, сега пък ми се подиграваш с преиначени редове от брачната церемония.

— Никога не бих сторил подобно нещо, прекрасна моя. В сърцето ми ти си моята истинска съпруга. Бих дал всичко, за да мога да ти стана законен съпруг.

Не издържаше повече на желанието да помачка гърдите й.

Мария му позволи да разкопчае роклята й и да ги пусне на свобода в цялото им великолепие. Знаеше добре каква убедителност притежават двамата й адвокати.

В мига, в който пое гърдите й в дланите си, Джордж започна да се възбужда. Ах, Боже, на какво само не бе способен с тази жена? Зацелува я, но това не го отклони от истинската му цел. Устата му се плъзгаше надолу по гърлото и деколтето й, докато накрая се затвори страстно върху голямото яркорозово зърно. Чувстваше, че целият пулсира; не можеше да издържа повече. Започна да смуче, нежно в началото, все по-силно и по-силно впоследствие.

Младата жена имаше усещането, че невидими нишки от разтопено желязо свързват гърдите и корема й, а корема — с едно много по-интимно място, което се намираше малко по-ниско.

— О, Джордж, недей! — изрече умолително тя.

Протегна ръце с намерението да отблъсне любимия си; робата му обаче, кой знае как, се бе разтворила и дланта й напипа уголемения му фалос.

— О-о, Джорджи! — изхълца Мария.

Ако роклята не се бе свлякла около кръста й и не пречеше на принца, той щеше да го пъхне там, където му беше мястото, и да стопи протестите й като сняг на ярко слънце. При това положение беше останал само един отвор, в който можеше да получи забрава. Устните му се сляха с нейните и задушиха виковете й, породени отчасти от възмущение, отчасти от наслада и същевременно притисна гърба й към копринената дамаска на дивана.

Едрият му член се плъзна в дълбоката бразда между гърдите й и горещината, която се излъчваше от тялото й, почти го опари. Принцът застена и започна да се движи ритмично; нищо вече не можеше да го спре.

Младата жена притисна центъра на неговата мъжественост с гърдите си, възхитена от младежката му мощ. Той бе успял да събуди спящата й чувственост. Изпитваше опияняващото усещане за власт над престолонаследника. След подобна интимност оставаше само една стъпка. Не трябваше да му позволи да я измине, преди да е поискал ръката й.

Бе дошъл мигът, в който всеки трябваше да предприеме нещо за осъществяването на онова, което желаеше най-силно.

— Котанке, Котанке, обожавам те. Позволи ми да посветя остатъка от живота си на целта да те направя толкова щастлива, колкото ти ме караш да се чувствам!

— Ваше височество, съсипахте роклята ми — рече тихо Мария.

— Скъпа моя, ще ти купя хиляда рокли. Чакай да взема една кърпа… остави на тати, той ще оправи всичко.

И изтича към банята. Когато се върна, любимата му плачеше беззвучно.

— Хайде, хайде, Писанке, не плачи.

Нежно и с огромно благоговение младият мъж започна да бърше прекрасните й гърди и долината помежду им. След това постави длан под брадичката й и я повдигна, за да я погледне в очите.

— Ти ме направи най-щастливия мъж на земята, Мария. Защо плачеш?

Тя повдигна мокрите си очи.

— Покрих се със срам. Как можах да се отдам на подобни забранени действия? Не трябва да се виждаме никога повече.

— Писе, Писе, ще умра без теб. Искам да дойдеш да живееш с мен. Животът ми би бил напълно безсмислен, ако не мога да бъда с теб ден и нощ!

— Джордж, недей, моля те, умолявам те! Не ме принуждавай да живея като пропаднала жена.

— Котанке, обичам те! Как можеш да говориш, че животът с престолонаследника на Англия ще те направи пропаднала жена?

Госпожа Фицхърбърт оправи с достоен вид виолетовата си рокля.

— Дори и крал да беше, положението щеше да бъде същото, щом не сме женени.

Намираха се в задънена улица. Тогава Уелският принц реши да прибегне до помощта на великолепните скъпоценни камъни, които бе купил от Индиън Савидж. Те щяха да покажат на Мария колко високо я цени.

По същото време младата жена реши, че няма да отстъпи — или всичко, или нищо.

— Мисля, че е по-добре да ме отведете у дома, ваше височество.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ПЪРВА

Тони се завърна от посещението си при търговците на едро на перуки и завари баба си в компанията на Франсис Джърси. Опита да се промъкне незабелязано на горния етаж, но никой никога не бе успял да се изплъзне на елегантната лейди Джърси.

— Скъпи Антъни, нямаше намерение да минеш без да се обадиш, нали?

— А, лейди Джърси, колко се радвам да ви видя отново. Трябва да сте магьосница. При всяко следващо посещение изглеждате все по-млада.

Франсис се усмихна превзето.

— Много ме ласкаеш!

— Лейди Джърси, говоря съвсем искрено.

— Антъни, ти си едно от най-симпатичните момчета, които познавам. И точно затова няма да ми откажеш тази вечер да придружиш Олмак. Имаме толкова много млади дами, но партньорите ни за танц са недостатъчно.

— Уф! — направи гримаса Антония. — Нямам нищо против младите дами, а против техните майки, лели и баби. Човек не може да се откопчи от тях.

— Направи го като специална услуга заради мен, скъпо момче. Роз обеща да присъства като придружителка, така че ти можеш да дойдеш с нея.

Младата жена погледна към баба си.

— Наистина ли ще ходиш у Олмакови?

— Струва ми се, че още не съм готова да стоя в ъгъла край камината и да нося дебели шалове. Все пак, както знаеш, съм само на четиридесет.

— На колко? — попита невярващо гостенката.

— В края на четиридесетте — поправи се лейди Рандолф.

— Мм, съвсем в края на четиридесетте — промърмори ехидно Франсис.

Тони я изгледа неприязнено.

— Не си ли казала още на лейди Джърси за твоя мъжествен майор? — попита тя, преди да се заизкачва бързо по стълбите.

Думите й прозвучаха като изстрел. Посетителката се обърна с вдигнати вежди към своята приятелка.

— Мъжествен ли? Майор? — попита възбудено тя.

Роз повдигна дяволито ъгълчетата на устата си.

— Много е енергичен, по военному. Първоначално не ме привлече особено, тъй като е плешив, но Франсис, кълна ти се, без дрехите си той е най-голият мъж, когото съм виждала. Това действа изключително възбуждащо.

Госпожа Джърси бе изгубила ума и дума. Розалинд се почувства удовлетворена, тъй като й бе върнала за обидата.

Антония придружи баба си до дома на Олмак и стоя толкова дълго, колкото успя да издържи. Онова, което я възмути най-силно, бе наивността на момичетата на нейната възраст. Всъщност наивност не бе вярното определение. Младите жени бяха държани умишлено в пълно невежество по въпросите на секса и на живота въобще. Когато усети, че няма сили да понася повече това, тя измисли извинение за пред Роз и реши да се върне пеш на Кързън Стрийт.

Не беше стигнала още първата пресечка, когато се почувства особено, сякаш някой я следеше. Огледа се, не видя никого, но въпреки това ускори крачка. Беше наострила уши, но не чу нищо друго, освен собственото си задъхано дишане.

Наложи си да запази спокойствие и отново се огледа. Забеляза нещо като човешки силует. Пресече забързано улицата, тъй като другият тротоар бе осветен по-добре. Опитваше се да обори страховете си с логичния довод, че братовчед й нямаше как да знае къде бе ходила тази нощ. Освен, разбира се, ако не я следеше още от завръщането й в Лондон.

Антония въздъхна с облекчение, когато забеляза отпред група младежи. Щом ги наближи обаче, видя, че носеха раираните панталони на Зебрите от Итън. Бяха пияни и трошаха уличните лампи. За да ги избегне, младата жена пое по Кларджис Стрийт, която водеше към Кързън. Зави на следващия ъгъл и гърлото й се сви от ужас — в този момент някаква висока фигура повдигна нещо, което й заприлича на сабя. Викът заседна в гърлото й и тя отскочи от него. В следващия миг я изпълни огромно облекчение — непознатият господин просто докосна шапката с бастуна си за поздрав и отмина.

Тони измина тичешком последните метри до къщата. Не си направи труда да потърси ключа си, а заудря по вратата, докато господин Бърк не я отвори. Той хвърли поглед към пребледнялото й лице.

— Да нося ли кофата?

Младата жена се хвърли в ръцете му.

— Не, не, господин Бърк, мисля, че по-скоро бих пийнала малко бренди!

След два дни беше гала-вечерта, очаквана от всички. Това бе забавата на открито, която щеше да се проведе във Воксхол Гардънс. Щеше да има от всичко — музика, банкет, танци и нова пиеса във Воксхол Тиътър, където личната ложа на Уелския принц бе оформена във вид на огромна, бляскава корона.

Привечер цели тълпи се отправиха към отсрещния бряг на Темза по посока на Воксхол; намираше се от другата страна на Уестминстърското абатство. Откъм реката започна да се носи мъгла. Тя увеличи още повече опасността, с която по принцип се свързваха обществените градини. За представителите на висшето общество Воксхол изглеждаше примамливо и изпълнено с приключения място за забавления, тъй като то се посещаваше от сводници и проститутки.

Можеха да се видят както най-високопоставени, така и най-низшестоящи членове на обществото. Тони срещна неколцина свои познати. Те чакаха реда си, за да се качат в една от ладиите, които превозваха до другия бряг. Присъедини се към тях, защото многочислеността им вдъхваше сигурност. Филии Франсис, един от по-младите приятели на принц Джордж, беше може би най-близък по възраст до нея и двамата поведоха разговор. Оказа се обаче, че единственото, което го интересува, са дуелите и богатата оръжейна колекция на полковник Дан Макинън. Младата жена потисна потръпването си и щом пристигнаха в градината, потърси компанията на Аморет и Шеридън.

Главната клюка на деня бе връзката на Уелския принц и госпожа Фицхърбърт. Аморет сподели, че Джордж се съветвал с всичките си приятели, дали да не предизвика краля и да се ожени без неговото съгласие. Повечето се съмняваха в такава възможност поради омразния Брачен акт, според който никой член на кралското семейство не можеше да се ожени по своя воля преди навършване на двайсет и петата си година.

— Защо просто не заживеят заедно, докато той стане на двайсет и пет? — обърна се към Аморет Антония.

— Госпожа Фицхърбърт предпочита смъртта пред безчестието. Почтеността е нейният господ. Но, да си остане между нас, тя няма да му позволи да я изчука, преди да стане Уелската принцеса!

— Не са ли правили любов още? — попита невярващо Тони. — Нищо чудно, че принцът изгаря от страст.

— А за тая работа има само един лек — заяви Шери.

— Господ да ме убие, това място предразполага към разврат — засмя се Аморет и посочи към алеите, заобиколени от високи плетове и дървета, които водеха към изолирани горички и малки изкуствени пещери.

Антония забеляза, че леката мъглица постепенно се сгъстява и придава призрачна атмосфера на градината. Светлината на стотиците лампи мъждукаше неясно под нейния воал, който плуваше над дърветата и висеше над покритите с чакъл пътеки.

Забеляза висок мургав мъж, придружен от ярко облечена жена. Това може и да не бяха Адам Савидж и Анджела Браун, но настроението й се развали.

— Тук е доста влажно. Да минем покрай павилионите и ротондите, за да отидем към театъра — предложи младата жена.

— Не мислите ли, че трябва да вечеряме, преди да отидем в театъра — предложи Аморет.

Антония вдигна рамене.

— Има толкова народ, че вероятно няма да намерим места.

— Така е — съгласи се събеседникът й. — Всички ще искат местата, от които се виждат както кралската ложа, така и сцената.

— Единственото желание на Джордж е изолирана ложа на връх Венера — пошегува се Шери.

Тони трябваше да размишлява известно време, за да разбере сексуалния намек в думите му. Леко се изчерви.

— Шери, коремът ми вече мисли, че са ми прерязали гърлото — оплака се Аморет.

— Ох, добре. Мисля, че и аз съм малко гладен. Ако нямаш намерение да ядеш, защо не отидеш да запазиш места в театъра, Тони?

Младата жена предпочиташе да бъдат заедно, но веднага се смъмри за страхливостта си. Мъглата се бе сгъстила още, а тълпата бе оредяла, или поне така изглеждаше, тъй като бялата пелена изолираше хората.

Антония тръгна по една от алеите, заобиколи някакъв храм и мина през обвит с пълзящи растения портал. В този момент дочу, че чакълът зад нея заскърца. Спря и се обърна, но не видя друго освен процеждащата се през гъстата мъгла слаба светлина на лампите. Ускори крачка, все така устремена към театъра, но в мъглата всичко й се струваше странно и в крайна сметка започна да мисли, че не бе завила където трябва. Музиката и носещият се от тълпите шум като че ли заглъхваха с всяка следваща крачка.

Сърцето й заби учестено, тъй като продължаваше да чува стъпки зад гърба си. Огледа се още няколко пъти; не се забелязваха никакви неясни фигури, колкото и да се взираше.

Задъхана и съвсем дезориентирана, Тони започна да бяга. Само след няколко минути си даде сметка, че това бе най-лошото, което можеше да стори; бе се озовала в някаква отдалечена част на градината, където имаше само поляни и дървета.

Трябваше да спре и да събере мислите си. Ако презираше нещо с цялото си сърце, това бе страхливостта. Събрала кураж, младата жена пристъпи на откритото пространство сред храсталаците и извика:

— Бърнард Лам, покажи се, за да те видя, хленчещ страхливец такъв!

Мълчание.

— Ела да се бием като мъже, кучи сине!

Абсолютна тишина.

Антония напипа ножа в джоба си.

— Ще те удавя в собствената ти кръв!

Абсолютна, ненарушавана от нищо тишина.

Пулсът й започна да се нормализира. Най-после успя да си поеме дъх с пълни гърди. Ако наистина никой не я преследваше, колко ли глупаво изглеждаше така, докато отправяше грозни заплахи в смълчаната нощ. Реши да се прибира. Воксхол Гардънс вече не я привличаше.

Тръгна с отмерени стъпки. Очите й не пропускаха нищо, ушите й бяха наострени, всичките й сетива бяха нащрек за евентуалната опасност, докато търсеше верния път.

Въздъхна с огромно облекчение, когато най-после премина през портала и напусна парка. Пътят, който водеше към Темза, тази нощ бе изпълнен с хора. Страховете й започнаха да се разсейват и тя се почувства в пълна безопасност. В този момент се случи онова, от което се бе опасявала!

Усети силен удар отзад и изпищя ужасено, падайки пред връхлитащата карета. Вдигна очи нагоре и с ужас видя точно над себе си копитата на двата впрегнати във файтона коня.

Замижа за момент, докато животните правеха странни движения в опитите си да я избегнат. Когато отвори отново очи, видя, че каретата преминава над нея. Знаеше, че щеше да я смаже. Нямаше време да каже дори една молитва. Чу женски писъци. Възбудено говорещи хора й помогнаха да се изправи. Рамото и бедрото й бяха сериозно натъртени, но тя почти не забеляза това. Напудрената й перука се търкаляше на улицата, а сините й атлазени бричове бяха изцапани до коленете, но тя бе жива. С нечия помощ се качи на тротоара и се облегна на стълба на една от уличните лампи. И изведнъж се отпусна на колене, сведе глава и се разрида.

Тълпата я наблюдаваше. Антония се тресеше толкова силно, че зъбите й тракаха. Хората наоколо решиха, че вероятно младият господин, мъртвопиян, се бе изпречил пред идващия екипаж. Разпръснаха се, преди да бъдат призовани за свидетели.

Тони изплака душата си — първо заради преживения шок, след това от чувство за безпомощност. Бърнард Лам никога нямаше да се откаже. Щеше да я преследва до смърт. За нея нямаше да има сигурност нито денем, нито нощем. Остана в това положение доста дълго време. Най-накрая се изправи и се запъти към реката, като се питаше дали братовчед й все още я наблюдава.

Веднага щом излезе от ладията, нае файтон, който да я отведе пред входа на дома й на Кързън Стрийт. Слава Богу, Роз не бе вкъщи. Най-вероятно се наслаждаваше на спектакъла във Воксхол. Младата жена си отключи сама, но състоянието й не остана скрито от проницателния поглед на господин Бърк. Въпреки това икономът не направи никакъв коментар, за което му бе страшно благодарна.

Антония се изкъпа, като непрекъснато гримасничеше заради ужасните си натъртвания. След това си легна, и започна да прави планове за близкото си бъдеще. Отначало реши да се върне в Лам Хол, но бе принудена да се откаже от това. Имението щеше да даде много повече възможности и свобода на действие на омразния й братовчед. Може би все пак в Лондон щеше да е на по-сигурно място. Като че ли за проблема й нямаше разрешение. Мили Боже, какво щеше да прави сега? Необяснимо защо най-силно беше обидена и наранена от Адам Савидж. Защо не я защитаваше той? Защо я гледаше с презрение всеки път, когато засягаше темата за коварството на Бърнард Лам? Защо блудстваше с разни актриси?

Не Адам Савидж бе видяла Антония във Воксхол. Същата тази нощ под прикритието на мрака той прекоси Ламанша. За трети път през тази седмица отплаваше до Франция.

Внезапно съзнанието му бе обсебено от момичето, което бе срещнал във Венеция. Защо не можеше да го открие? Не успяха да намерят никакви следи от Ан Ламбет, което го навеждаше на мисълта, че вероятно бе използвала фалшиво име. Мислите му се насочваха към нея отново и отново, понякога в най-неподходящия момент. Неуловимостта й само още повече засилваше неговата идея-фикс. Тя беше като наркотик — едно вкусване бе достатъчно, за да го обсеби, да започне да копнее непрестанно за него, да иска още и още. Прокле собствената си глупост. И стисна зъби. Не се нуждаеше от никого. На света имаше и други жени със зелени очи и дълги крака. Във всеки случай вече имаше уговорка с Ив и възнамеряваше да осъществи плана си поради практични съображения. Беше минал трийсетте и не му подхождаше да става жертва на романтични фантазии.

Освен това, ако бе преценил правилно Уелския принц, бе съвсем близко до титлата, за която мечтаеше Ив.

Негово височество изведе Мария Фицхърбърт от бляскавата ложа във форма на корона в театър „Воксхол“. Гъстата мъгла бе провалила плановете за пиротехническото шоу. Джордж обаче не съжаляваше ни най-малко, тъй като това означаваше, че щеше да се озове по-бързо насаме с дамата на своето сърце.

Щом се настаниха в затворената карета, той прекъсна любимата си.

— Котанке, ще дойдеш ли с мен тази нощ?

— Прини, знаеш, че не мога. Аз съм вдовица и трябва да пазя репутацията си. Ако прекарам дори една нощ под твоя покрив, хората ще кажат, че живеем заедно в грях. Заради доброто и на двама ни трябва да се прибера у дома на Парк Стрийт.

— Тогава нека да ти купя на изплащане къща на Сейнт Джеймс Скуеър, където ще можеш да забавляваш мен и моите приятели, без клюкарите да говорят, че живеем заедно.

— Къща на Сейнт Джеймс Скуеър ще струва цяло състояние, а ти и така вече си затънал до гуша в дългове, Прини, любов моя.

Младият мъж се отдръпна, наранен от думите й.

— Значи позволи на господин Фицхърбърт да ти подари къща, но не и на мен.

— Господин Фицхърбърт ми беше съпруг — отвърна Мария.

— Писанке, за мене ти си моята съпруга; ти, уви, не гледаш на мен като на свой съпруг — заяви с комичен патос той.

— Прини, скъпи, кралят и парламентът са тези, които не гледат на теб като на мой съпруг. Баща ти никога няма да ме признае за Уелска принцеса, а парламентът никога няма да ми позволи да нося бижутата на короната.

Колкото и да му беше тъжно, Джордж не можеше да не признае, че това бе самата истина. Въпреки това бе твърдо решен поне да й подари достойни за принцеса бижута.

Младата жена подбра много внимателно следващите си думи. Постави длан върху коляното му и рече тихо:

— Ако се венчаем, няма как да не те призная за свой съпруг.

— Подай ми лапичка, Писенце. Фидо е самотен без твоето докосване. Виж дали ще успееш да го убедиш да надигне глава и да се покаже от колибката си.

Мария погали Фидо и той действително повдигна глава и изпълзя от скривалището си. Принцът долепи устни до ухото й.

— Ако се погрижиш за него, мисля, че ще успееш да го убедиш да направи някой малък трик, като например да се изправи.

Младата жена се изкиска и положи грижите, за които се подмазваше любимият й. А когато горещите му устни засмукаха сочното й зърно, Фидо не само се изправи, ами и замаха с опашка.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ВТОРА

Адам Савидж се усмихна иронично, когато прочете бележката на негово кралско височество Уелския принц. Всеки имаше своята цена, особено кралските особи. За съжаление не можеше да извика Джордж на Халф-мун Стрийт, а трябваше да го посети в Карлтън Хаус. Това означаваше, че ще се наложи да изпрати съобщение до графиня Каупър, за да отложи срещата им, и че ще закъснее за заседанието на парламента.

Извади, както се надяваше за последен път, диамантите и сапфирите от чекмеджето, в което бяха заключени, и измина пеш краткото разстояние до Карлтън Хаус. Безпокойството на Джордж не остана скрито за него.

— Скъпи ми Савидж, надявам се, че сте донесли скъпоценните камъни.

— Донесох ги, ваше величество — отвърна той и докосна вътрешния джоб на сакото си.

— Не е лесно да се открие вакантна титла на маркиз, нито пък да бъде дадена, но в момента вие очевидно имате голямо влияние в парламента. То, заедно с моето покровителство, мисля, ще бъдат достатъчни в скоро време да получите титлата.

Принцът спря да говори за момент, за да даде възможност на госта да извади скъпоценностите. Той обаче не направи нищо подобно.

Негово височество прокара показалец от вътрешната страна на шалчето си с надеждата да го разхлаби малко. Пиявиците, които му бяха сложили тази сутрин, за да му придадат по-блед вид, бяха чиста загуба на време, тъй като в момента лицето му бе моравочервено.

Той се изкашля и се приближи до голямото земно кълбо край бюрото си.

— Всъщност, скъпи приятелю, налага се титлата да бъде от ирландското благородническо съсловие. Можете да избирате. Маркиз Блакуотър в графство Уотърфорд, или… я да видя, какво бе другото? А, да, маркиз Кинсейл на крайбрежието на Корк.

Светлосините очи на Адам следяха пръста на принца, който посочваше отделни области в Ирландия.

— Колко сте услужлив, ваше височество.

Измъкна черната кадифена торбичка и извади един по един бляскавите скъпоценни камъни като фокусник, който измъква заек от шапката си.

Лицето на Джордж светна. Не можеше да устои на това великолепие, затова взе скъпоценностите и подържа техните огън и лед в дланите си.

— Великолепни са. Ще покажат на дамата колко силно искам да я почета.

— Ще ми позволите ли нахалството да направя едно предложение, ваше величество? Диадема със скъпоценни камъни ще накара една дама да се чувства като принцеса и всички около нея — да я уважават като такава.

Принцът засия, сякаш току-що бе получил божествено вдъхновение.

— Притежавате ли подобна диадема?

Обезобразената от белега уста на Савидж се разтегна в усмивка.

— Да, ваше величество.

Джордж затвори очи — не смееше и да мисли каква щеше да бъде цената на Индиън Савидж за подобно съкровище, но знаеше, че щеше да я даде колкото и висока да беше. В сърцето си знаеше, че Мария никога няма да получи царската корона, затова той поне щеше да й осигури собствена диадема. Думите на госта прекъснаха размислите му.

— Макар да съм изключително зает, ще посетя и двете имения колкото се може по-скоро и ще уведомя ваше височество за предпочитанията си.

— Много добре. И двете са с много стари замъци. За поддържането им ще бъде нужно да се бърка дълбоко в джоба — предупреди го принцът.

Адам се поклони и излезе. Не можеше да се оплаче от липсата на дълбоки джобове, а и не се тревожеше, че някои гледаха на новонатрупаните пари като на мръсни.

Уелският принц реши, че тази нощ трябва най-после да премине към по-активни действия. Макар очакването да му бе доставило удоволствие, прецени, че то бе продължило твърде дълго.

— Джордж, не мога да дойда в спалнята ти, крайно неблагоприлично е.

— Дай ми лапичка, Писанке. — Сграбчи ръката на Мария и я задърпа. — Искам да ти задам един много интимен въпрос, Котанке. А спалнята е единственото изолирано място, където тайните ни са в безопасност, скъпа моя.

Младата жена се остави да бъде убедена, макар и неохотно.

Джордж я накара да седне върху подобен на трон позлатен стол, тапициран с китайска коприна, и падна на коляно пред нея.

— Колкото и да съм недостоен, скъпи мой ангеле, ще ме направиш най-щастливия мъж на земята, ако се съгласиш да станеш моя съпруга. Ще те обичам вечно и давам тържествен обет да се грижа за теб и да ти бъда предан.

— О, скъпи Джордж, думите ти ме карат да се разплача от щастие. Отговорът ми би бил „да, да, хиляди пъти да“, ако само бе възможно.

Принцът се намести на другото коляно.

— Уредил съм всичко с помощта на няколко предани приятели. Церемонията ще се проведе в петък вечер в малкия ти дом на Парк Стрийт. Свидетели ще бъдат двамата ти чичовци, а скъпият ми адютант Орландо Бриджмън, който е от Шропшир и познава семейството ти, ще пази отвън да не би министър-председателят да се опита да спре церемонията.

— Ами Брачният акт, скъпи мой? — попита практичната избраница.

— Бракът ни, макар и таен, ще бъде законен в очите на църквата. В мига, в който стана крал, ще го отменя и ще се оженя за теб отново, така че връзката ни да бъде законна и пред короната. Преподобният Робърт Бърт се съгласи да проведе церемонията.

Не добави, че го бе подкупил с помощта на петстотин лири и обещанието за повишение.

Мария погледна към диамантените пръстени по ръцете на Джордж и голямата звезда върху гърдите му, за да се убеди, че не сънува. Това действително бе Уелският принц и й предлагаше да се омъжи за него. Малко незаконен брак може би, но все пак брак.

— О, Джордж, любими мой, не мога да ти отказвам повече.

Младият мъж се изправи поруменял от радост. Бръкна в горния си джоб и извади оттам кадифена торбичка, която постави в дланта на госпожа Фицхърбърт.

— Ти си най-красивият скъпоценен камък в кралството, който заслепява всички други, но желая да приемеш това колие като залог за дълбокото ми уважение към теб, Мария.

Тя ахна при вида на диамантите и сапфирите.

— Не искам бижута, Джордж, искам само теб, но щом това те прави щастлив, ще го приема като залог за любовта ти.

Той я стисна в обятията си.

— Писенце, ти ме направи най-щастливия човек на земята. Едва сега разбрах какво значи щастие. — Целуна я буйно. По румената му буза се търкулна сълза. — Ох, Котенце, така добре ще се забавляваме двамата. Знаеш ли, че като бях малък, моите учители ме шибаха с камшик всеки път, когато ме хванеха да се забавлявам. Помня как веднъж ме видяха да скачам върху леглото, заради което после ме биха жестоко.

— О, Прини, любов моя, ще се опитам да те направя щастлив заради всичко, което си изстрадал от ръцете им.

— Котанке, ще поскачаш ли на леглото с мен? — попита с детинска искреност той.

— Сега ли? — осведоми се колебливо Мария.

— Да, сега, прекрасна моя другарке в игрите. Чакай да ти сваля обувчиците!

Събуха се; Джордж скочи върху широкото легло и помогна и на своята възлюблена да се качи. И заскачаха, хванати за ръце. Вторият скок завърши с падане. Двамата се търкулнаха и се заляха в смях като деца.

Сега обаче принцът изпадна в любовно настроение.

— Предлагам да поиграем на една игра, Писенце. Ти знаеш как да ме накараш да забравя всички грижи.

— На какво ще играем, Прини, любов моя?

— На форфит[10]. Отивам за картите.

Хитрецът естествено мамеше, като първо конфискува ветрилото й, после един чорап, а накрая — роклята. Не пропусна да остави и Мария да победи, така че да може да вземе неговите чорапи, жилетка и украсена с монограм риза.

Когато се озоваха така полуголи, младата жена започна да се киска и да се изчервява, а нейният партньор — да се смее и възбужда. Тогава картите бяха забравени в полза на други занимания. Госпожа Фицхърбърт привличаше принца повече от която и да било друга жена. Тя имаше прекрасно лице, а кожата й бе подобна на рози и сметана. Косата й бе изключително красива, никога не я пудреше, а оставяше златисторусите й кичури да падат свободно около пухкавите й рамене. Онова, което вълнуваше негово височество най-много обаче, бяха гърдите й. Те бяха едри и меки и придаваха сластолюбив и същевременно майчински вид на тялото, по което копнееше принцът.

Извади розова копринена торбичка, а в очите му просветнаха по момчешки дяволити пламъчета. Това бе една новоизобретена играчка, наречена балон.

— Какво е това, Джорджи?

— Една хитроумна играчица, направена по модел на балоните, които се пълнят с топъл въздух. Благодарение на него те се носят из въздуха. Нека да поиграем на още една игра, последна, Писе.

С надуването на копринената торбичка флиртът им започна истински.

Младият мъж затупка балона по гърдите, а след това и по задните части на своята възлюблена. Не след дълго вече опитваше да го удря с удължения си от ерекцията член, като наблюдаваше как руменината залива Мария от бузите до едрите гърди. Топлият въздух в стаята издигаше балона все по-високо и по-високо и когато госпожа Фицхърбърт подскачаше, за да го достигне, красивите й гърди се люлееха и в крайна сметка принцът помисли, че ще изгуби ума си. Прегърна обекта на своите желания и двамата се строполиха бездиханни върху леглото.

Легнала по гръб, Мария видя голите им тела, отразени в огледалата на тавана. Видението бе изключително еротично. Наблюдаваше като омаяна как Джордж я възседна. Досега не бе изпитвала нещо толкова вълнуващо. Принцът бе едър човек в разцвета на младостта си. А нейното тяло го бе превърнало в страстен любовник.

Не след дълго тя вече бе влажна и хлъзгава, готова за триенето на големия му държавнически меч. Прехапа устни, когато през цялото й същество започнаха да преминават вълна след вълна от удоволствие, но не след дълго вече не можеше да пази мълчание. Това само пришпори още повече Джордж.

Хванал величествените й гърди, той заби оръжието си до дръжката за последен път, след което и двамата изразиха с вик удоволствието си. По-късно тя го прегърна, а той засмука едното й зърно, докато заспа. В това време Мария се взираше в огледалата и мислеше колко странен е животът. За възрастните си съпрузи тя не беше нищо друго освен гледачка. Сега пък ставаше точно обратното — беше другарче в игрите за едно момче, което щеше да стане крал.

Само секунди след като се събуди, Тони си спомни преживения предишната нощ ужас. Настроението й спадна моментално, а в стомаха си изпитваше тежко, неприятно усещане. Не можеше да запази в себе си случилото се, но и не желаеше да плаши баба си.

Реши да поговори с господин Бърк. Тъй като Роз никога не слизаше преди десет сутринта, моментът бе най-подходящ. По време на закуска даде знак на иконома, че иска да го види насаме, и верният слуга, който от известно време се тревожеше доста за младата си господарка, се изпълни с надежда, че тя ще му се довери.

Антония стана от масата и се отправи към салона, който се използваше обикновено само за посрещане на желаните посетители. Господин Бърк я последва след няколко минути и затвори двойната врата, за да попречи на любопитните прислужници да надничат.

— Снощи се случи нещо наистина ужасно — започна Тони. — Братовчед ми явно ме е проследил до Воксхол Гардънс. Предпазливо се присъединих към няколко познати, защото знам, че по-голямата група означава и по-голяма сигурност, но в мъглата се озовах сама и разбрах, че някой ме преследва. Изпаднах в паника. Изгубих се и побягнах. Чувствах се като в капан, господин Бърк.

Гърлото й се сви от страх, когато преживя отново случилото се предишния ден. Икономът забеляза треперещите й ръце и за миг се ужаси, че може би е била изнасилена.

— Продължавай, скъпа. Трябва да ми разкажеш всичко, каквото и да е то — окуражи я той.

— Разбрах, че трябва да се измъкна незабавно от Воксхол Гардънс. Опасността сякаш дебнеше от всяка алея, зад всяко дърво. Най-после открих входа и си отдъхнах. Радостта ми бе краткотрайна. Някой ме блъсна отзад и паднах право под копитата и колелата на летящата карета. Истинско чудо е, че избягнах смъртта и този път. Кой знае как конете успяха да стъпят встрани от тялото ми, а файтонът премина над мен, без да ме премаже.

— Мили Боже, снощи, като си се прибрала, си била ранена, а аз не направих нищо.

Тони поклати глава.

— Бях само натъртена. Истинският проблем е в това, че тази случка ме ужаси не на шега. Не се страхувам да застана лице в лице с Бърнард Лам. Срещнах се с него на дуел без особен страх, но сега той ме преследва скришом. Нямам представа кога ще ме нападне и това ме кара да се чувствам уязвима и уплашена до смърт.

Господин Бърк стисна устни, а юмруците му се свиха безсилно.

— Презрян страхливец. Съзнанието му е извратено и изпълнено със злоба. Трябва да информирате настойника си, милейди. Негов дълг е да ви защити. Отсега нататък ще ви придружавам навсякъде, и то въоръжен!

От дълго време икономът мислеше, че бремето за спасяването на Лам Хол е прекалено тежко за крехките рамене на едно момиче. Маскарадът бе изглеждал приемлив в началото, но той не би трябвало изобщо да разрешава изпълнението на подобен срамен, шокиращ план. Трябваше да се сети, че Антония щеше да бъде в опасност, при положение че братовчед й вече бе причинил смъртта на Антъни.

Младата жена нещастно изрече:

— Дори мисълта, че трябва да кажа истината на Адам Савидж и да рискувам презрението му, ме ужасява. Струва ми се обаче, че нямам избор. Ще дойдеш ли с мен на Халф-мун Стрийт?

Господин Бърк заяви, че ще е по-добре да я следва, а не да върви редом с нея. Така имаше възможност да види всеки, който наблюдава младия лорд Лам.

Антония пристигна благополучно в къщата на Мейфеър и изчака в приемната верния иконом.

Адам Савидж тъкмо слизаше по стълбите; готвеше се да излиза.

— Тони, точно теб исках да видя. Закъснявам за парламента; както обикновено, но няколко минути повече или по-малко няма да променят нищо. Искам да ми направиш една голяма услуга, но това значи да отидеш в Ирландия.

— В Ирландия ли?

Предложението му я зарадва много — даваше й възможност да избяга от Лондон и от Бърнард Лам.

— Да, вярваш или не, но съм на път да се присъединя към светите редици на аристокрацията — заяви подигравателно той, — пък била тя и ирландската. Подкупих негово кралско височество и в резултат той ми предложи да избера между два замъка. Не само че нямам време, ами и не разбирам нищо от замъци. Предполагам обаче, че ти си по-осведомен по този въпрос.

Настроението на младата жена се подобри незабавно при тази приятна вест.

— Ами може да се каже, че прекарах юношеството си в изучаване на старинната архитектура.

— И сега имаш възможност да провериш знанията си. Искам да посетиш Блакуотър в графство Уотърфорд и след това да ми кажеш преценката си. Може би идната седмица ще намеря време да отида в другото имение, в Корк. Тогава ще се срещнем в Блакуотър и ще се приберем заедно.

В този момент се появи господин Бърк.

— Добро утро, Бърк. Ще можеш ли да наредиш нещата си така, че да отпътуваш с Тони за Ирландия. Качете се горе, ще накарам Слоун да ви напише обяснение как да стигнете дотам и да ви даде нужните за това средства. Най-добре е да отплавате от Бристол.

На иконома му стана ясно, че Антония не бе разказала на настойника си за случилото се. Очевидно младата жена вярваше, че пътуването до Ирландия спасява живота й. Той обаче знаеше, че то само отлага признанието й за измамата с нейната самоличност. Но верният слуга знаеше добре мястото си и дори не си и помисляше да разкрие тайната й. Решението зависеше единствено от нея.

Тони стъпваше значително по-леко по обратния път към Кързън Стрийт.

— Искам да ви благодаря, господин Бърк, задето не ме принудихте да направя сега признанието. Ще се чувствам безкрайно по-сигурна извън страната. Нямате нищо против да дойдете с мен, нали?

— Най-доброто решение е да ви придружа. Но освен това изгарям от нетърпение да посетя родната си земя.

Антония се огледа нервно през рамо.

— Трябва да бъдем абсолютно сигурни, че братовчед ми не ни следва. В противен случай Ирландия ще се окаже много по-опасно място от Лондон.

Когато се върнаха, Роз вече бе слязла да закусва.

— Е, станала си и си излязла рано или едва сега се прибираш?

— Не, разбира се. Повикаха ме от Халф-мун Стрийт и вярна на дълга си, помолих господин Бърк да ме придружи. — Лъжата не бе особено голяма. — Адам Савидж ще се присъединява към ирландската аристокрация и иска да отида и да огледам някакъв замък в Уотърфорд. Има доста голямо доверие в моето мнение, след като видя какво направих в Идънуд. Разбира се, господин Бърк ще пътува с мен — побърза да добави младата жена, преди баба й да протестира.

Лейди Рандолф и икономът се спогледаха многозначително.

— Антония, не исках да те притеснявам, затова не ти казах, но вчера ми се стори, че видях Бърнард Лам на ъгъла на Кързън Стрийт. Трябва да бъдеш абсолютно сигурна, че няма да ви проследи на тръгване.

Удоволствието, което изпълваше Тони от перспективата за пътуването, бе изместено от тревога, заплашваща да прерасне в страх.

— Имам предложение — обади се икономът. — Ще дойда уж да те изпратя до централата за продажба на билети за дилижанси и там ще си купиш билет до Бат вместо до Бристол. А в Бат вече ще вземеш билет за останалия път. Всеки, който наблюдава или разпитва, ще си помисли, че си Антония, която се връща към модерния минерален курорт подобно на стотици други дами от висшето общество.

След като обмисли предложението, младата жена стигна до извода, че то не беше никак лошо. Отвори сандъка си, за да прибере дрехите на Антъни, и видя златния корсаж, който бе носила във Венеция. Не й се искаше Роз да го забележи. Набързо го покри с вещите на брат си и приготви торба със своите собствени дрехи, които щеше да носи само в продължение на една нощ.

Избра светлозелена рокля и нефритенозелено кадифено манто за пътуването. Напудри косите си и остави един дълъг кичур да виси върху лявото й рамо, а на главата си сложи боне от тюл, панделки и щраусови пера. Корсетът и фустата, които не бе носила отдавна, я караха да се чувства странно. И някак си потисната. Когато носеше панталони, можеше да язди или да се шляе където си иска, затова пък с пола трябваше да спазва строго благоприличие.

Роз успя да приготви само още две рокли, тъй като внучката й настоя, че те са предостатъчни. Щом стъпеше в Ирландия, щеше да облече отново мъжките дрехи.

С отдалечаването й от Лондон страховете й във връзка с Бърнард Лам намаляваха. При пристигането им в Бат вече бе забравила за братовчед си; обеща си да не мисли повече за него до завръщането в столицата.

Бристол бе оживено морско пристанище, пълно с кораби и моряци от далечни земи. В един от пристанищните ханове Антония се преоблече като Антъни. Намериха безпроблемно билети до Дънгарвън, голямо пристанище на крайбрежието на графство Уотърфорд. Макар пролетта да се усещаше във въздуха, Ирландско море бе невероятно неспокойно.

Когато корабът навлезе в пристанище Дънгарвън, слънцето светеше приветливо. За разлика от английския пристанищен град Бристол малкото градче на брега на Ирландско море бе населено само от местни жители. Те любопитно гледаха струпания по доковете багаж на новодошлите.

Тони и господин Бърк разпитаха за Блакуотър Касъл и разбраха, че той се намира над долината Блакуотър, само на двайсет километра навътре в сушата. Не успяха да намерят коне, затова наеха теглена от едно пони каруца. Антония заяви през смях, че ще се справи с управлението на колата, но икономът не изглеждаше особено убеден в това.

В Англия не бяха виждали подобна зеленина. Из дърветата и трънливите храсталаци пееха птици. Въздухът ухаеше на пролетни цветя, мента, мускус и слез, а тесният път се виеше сред открити поляни край река Блакуотър. В далечината съзряха назъбените стени и бойните кулички на замък; те се издигаха над върховете на дърветата. Като наближиха, видяха и целия замък върху покрита с растителност скала над реката.

Тони преведе каруцата през средновековната порта към двора. Пазачите започнаха да се събират бавно, изпълнени с любопитство. Конярят, градинарят и икономката излязоха напред, за да разберат кои бяха посетителите.

Младата жена подаде юздите на понито на коняря.

— Добър ден, аз съм лорд Лам. Дойдох да огледам от името на новия маркиз Блакуотър.

Думите излизаха почти несъзнателно от устата й; в сърцето си знаеше, че не може да става и дума за избор между този замък и което и да било друго място на земята.

Заявлението й оказа вълшебен ефект върху присъстващите. Икономката се поклони, а останалите докоснаха почтително шапките си.

— Това е господин Бърк, мой дългогодишен управител.

Ирландското име накара домакините им да се усмихнат с облекчение. Над вратата на главния вход имаше арка от солидни трупи. Господин Бърк вдигна големия куфар, Антония взе едната от торбите, а икономката — другата. Влязоха във величествена зала, в чието голямо огнище гореше огън.

— Сега сигурно ще искате да видите и стаите си — предложи госпожа Кени. — В това крило има седем двойни спални и, разбира се, стаята в кулата.

— О, нея вземам аз — побърза да каже Тони.

Изкачиха два етажа и тръгнаха по дълъг коридор. Господин Бърк се опитваше да не изостава въпреки тежкия сандък, който носеше.

Щом пристигнаха, икономката завъртя очи към своя колега, сякаш искаше да каже: „Типично за аристократите е да изберат най-далечната и неудобна стая, без да помислят за нещастника, който ще трябва да мъкне багажа нагоре!“

— Кога бихте желали да вечеряте, милорд?

— Когато е удобно на готвача, госпожо Кени — отвърна младата жена.

— Е, тъй като готвачката съм аз, можем да вечеряме в шест, ако сте съгласен.

— Да, благодаря.

В мига, в който тя излезе, Тони се втурна към прозореца.

— Гледката е смайваща. Виждам право в долината и през ливадите към далечния край на реката. Оттук водата изглежда зелено-черна[11]. Гледайте, господин Бърк, право пред нас се вижда някаква планина!

— Това трябва да е Нокмилдаун Маунтинс.

Тони се обърна към иконома и той си помисли, че никога не я бе виждал така сияеща.

— Блакуотър е прекрасен — изрече благоговейно тя.

През следващите няколко дни Антония огледа подробно всяко кътче на замъка и обширните му градини.

Имаше дневна, всекидневна, дори билярдна, както и малка библиотека и параклис в доста плачевно състояние. Навън имаше горна и долна градина, както и овощна градина. Младата жена използваше с безкрайна радост тайната стълба, която водеше от къщата на вратаря с двете еднакви кулички към цветните алеи на градината, осеяна с пълзящи растения и ранни рози.

В малката, заградена със стени градинка откри истинско съкровище. Това бе хамак, опънат между две големи сенчести дървета. Все още дребните им пролетни листенца пропускаха свободно слънчевите лъчи.

Един следобед Антония откри в библиотеката някакви документи, свързани с историята на замъка, и се отпусна в хамака, за да ги прочете. Историята на Блакуотър бе смайваща. Потъна в мечти и постепенно се унесе в сън, докато хамакът се полюляваше лекичко.

В края на седмицата Адам Савидж отплава за Корк. През същата седмица вече бе пътувал на два пъти до Франция и му се струваше, че изобщо не е слизал от кораба. Когато пристигна в Кинсейл, бе впечатлен от обширните земи, които принадлежаха на замъка. Крайбрежието беше диво, сурово и изключително живописно. Младият мъж наблюдаваше красивата природа, а морският вятър рошеше черните му коси. Сега бе много приятно, но през зимата сигурно щеше да бъде мрачно и бурно. Преди да си тръгне, той вече бе убеден, че замъкът и прилежащите към него земи са завладели сърцето му.

Произнесе титлата, за да я усети върху езика си. Маркиз Кинсейл. Добре звучеше. Купи кон и реши да язди до Блакуотър в съседното графство.

Щом навлезе по-навътре към сушата, Адам забеляза, че там климатът бе по-мек, отколкото на брега. Пролетта вече бе дошла и дивите цветя изпълваха всяко възможно пространство, а ранните диви рози се катереха по каменните стени.

Савидж пътуваше по същия път, по който бе минала и каруцата с понито. Видя назъбените стени и издигащите се високо в небето кулички, кацнали върху покритата с дървета скала над реката. Премина под средновековната порта и се озова в двора.

Незабавно се появи коняр, за да отведе жребеца му; бе разбрал по внушителната фигура и авторитетния вид на новодошлия, че това трябва да е самият маркиз. Когато влезе в баронския хол, Адам изпита усещането, че се прибира у дома. Насреща му се спусна госпожа Кени и побърза да се поклони. Младият мъж заяви, че желае да огледа лично всичко. Онова, което видя, му хареса.

Забеляза Тони, отпуснат върху един хамак, и се отправи към малката, заградена от високи стени градина. Загледа се в спящата фигура и поразен примигна. Тъмните ресници бяха надвиснали над розови бузи. Деликатната длан бе сгушена върху гърдите. Чертите на юношата бяха определено женствени и това накара настойникът му да се намръщи.

В този момент Тони отвори очи и се начумери; стана й неприятно, че Савидж я бе заварил заспала. Изправи се пъргаво, пъхна ръка в джоба на панталона и извади смачканите страници.

— Добре дошъл в Блакуотър. Не е нужно да търсиш повече. Това място е прекрасно. Първоначално е било манастир. Крал Джон издига оригиналния замък. Помисли си само… крал Джон! Ела да видиш банкетната зала — подкани го тя.

Адам продължаваше да се взира поразен в нея. Повереникът му можеше безпроблемно да мине за жена! Миглите му бяха извити, а устните пълни, почти чувствени. Когато Тони го поведе към залата, погледът на младия мъж се плъзна по високата му фигура. Хванатите отзад коси на младежа бяха станали прекалено дълги, а задникът му бе прекалено закръглен. Нима бе възможно Тони да е жена? Не, подобна мисъл бе абсурдна! Отхвърли я веднага.

Савидж оглеждаше красивата старинна зала, но очите му непрекъснато се връщаха върху юношата. Искаше му се да може да надзърне под батистената риза. Въображението му явно се бе развихрило, защото му се стори, че вижда очертанията на женска гръд.

— Виж това — възкликна Тони.

Деликатната му длан галеше с любов орнаментираната с дърворезба рамка. „Та той докосва предметите също като жена“ — помисли Адам, неспособен да се отърве от подозренията си. Ръцете го сърбяха да свали кожената каишка от дългите черни коси. Опита се да си обясни това странно желание.

— Не е достатъчно светло, за да се прочете какво е гравирано тук. — Махна ремъчето от косите си и привърза с него едното перде. — Дай ми и твоето.

Антония се поколеба. Вдигна ръка към косата си, после я отпусна; не й се искаше настойникът й да я вижда с разпусната върху раменете коса. В крайна сметка решително свали каишката и му я подаде.

Младият мъж видя ясно руменината, която изби по бузите й, когато пръстите им се докоснаха. С разпуснати около раменете коси младежът определено беше красив. Ако изобщо бе младеж! Савидж си повтори отново, че подозренията му са смешни, докато мислено се връщаше назад в месеците, които бяха преживели заедно.

— Има дори билярдна. Ела да я видиш — настоя в този момент Тони.

В живота си не бе виждала по-магнетичен мъж. Черните коси падаха на вълни около врата му и тя си спомни как бе прекарвала пръсти през тях. Копнееше Адам да я прегърне, изгаряше от болезнено желание да слее устните си с неговите. Ако имаше право на едно желание, то щеше да бъде този мъж да я люби тук, в благородническия замък.

— Не, първо искам да сляза към реката.

Савидж чувстваше, че се налага да отхвърли или потвърди съмненията си спрямо Тони. Трябваше да намери средството да го накара да съблече дрехите си.

Антония последва настойника си, като не спираше да говори:

— Реката е пълна със сьомга. Ако човек има достатъчно дълга въдица, би могъл да лови риба от прозореца на дневната!

Застанаха на брега и се загледаха в зеленикавочерните води. Адам заяви:

— Горещо ми е и съм прашен от пътуването. Нека да поплуваме.

Младата жена отстъпи няколко крачки назад.

— Не, ти върви, ако искаш. Водата вероятно е студена, макар слънцето да грее.

— Не бъди страхливец, студената вода никога не вреди на един мъж.

И Савидж тръгна към нея. Тя отгатна намеренията му, когато вече бе станало късно. Той я сграбчи за китката и я дръпна към реката.

Тони се съпротивляваше, но нима можеше да устои на толкова силен човек като своя настойник? Ръцете му хванаха ризата й и тя се задърпа диво; в следващия миг усети как дланта му обхваща едната й гърда.

Младият мъж бе поразен. Ръката му стискаше една от най-твърдите гърди, които бе докосвал. Все пак знаеше, че за да бъде напълно убеден, очите му трябваше да потвърдят онова, което казваха пръстите му. Сграбчи ризата. Тя се разцепи, тъй като в този момент Антония на свой ред дръпна плата от него.

Савидж стоеше пред една полугола жена. С разпилените черни коси, разгневените зелени очи и нацупена уста, която изглеждаше готова да го захапе, тя приличаше на екзотична дива котка от джунглата.

Сърцето й затупка забързано; нейният настойник най-после беше открил тайната й. Студеният му поглед бе вторачен в разголените й гърди.

— Коя, по дяволите, си ти? — попита той.

— Антония Лам, коя друга мислиш, че съм, по дяволите? — отвърна ридаейки тя и побягна към замъка.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ТРЕТА

Когато се озова в стаята си на върха на кулата, Антония трепереше. Ураганът помежду им бе започнал да се заражда още от онзи първи ден, в който Адам Савидж бе изгледал с неприкрито презрение лорд Антъни Лам. Междувременно бяха станали няколко сътресения от сблъсъка на техните характери, нажежили опасно атмосферата. Младата жена обаче чувстваше, че онова, което предстои да се разрази, ще е много по-страшно. Беше видяла лицето му. Не можеше да го определи с друга дума, освен като диво. Когато се разбеснееше, настойникът й беше ужасяващ!

Свали разкъсаната риза и извади една рокля. Косата падаше в безпорядък върху раменете й. Вратата се отвори с трясък. Савидж връхлетя в стаята. Антония се обърна, притиснала зелената рокля към голото си тяло и отстъпи крачка назад от яростта му. Той бе олицетворение на самия дявол! Усети горещината на адския огън и миризмата на сяра!

Младият мъж се готвеше да даде воля на гнева си, когато осъзна, че вече не е свободен да влиза така в спалнята й.

— На долния етаж, госпожице, когато свалите тези скандални панталони.

Завъртя се и тръшна вратата след себе си.

Тони се облегна върху гардероба; очите й бяха пълни със сълзи. Пое си дълбоко дъх, за да се овладее. Трябваше да се направи женствена и привлекателна, преди да слезе долу. Когато му обяснеше в каква безизходица се бе озовала, той щеше да я разбере. И щеше да изпита угризения за яростното си избухване. В крайна сметка дори бе станало по-добре, че откри истината. Сега щеше да я защитава от злия й братовчед.

Младата жена започна да се облича с разтреперани ръце. Сложи светлозелената рокля. Докато решеше черните си коси, огледа лицето си. Извади розовото червило, за да подчертае женствената пълнота на устните си. Обувките с високи токчета я правеха да изглежда по-висока и й даваха увереност; точно от това се нуждаеше, за да се осмели да слезе при него. Досега гневът му трябва да се бе поукротил.

Савидж стоеше пред камината в голямата банкетна зала. На Тони й трябваше доста кураж, за да прекоси стаята. Мощното тяло на настойника й почти закриваше камината. Лицето му като че ли беше изсечено от черен дъб. Белегът, прорязал устата му, изпъкваше по-ясно от обикновено.

— Каква игра играеш?

Гласът му изплющя като камшик. Антония прехапа лекичко език и след това смело отвърна:

— Много е просто. Онзи, който се изгуби през онази ужасна буря, беше Антъни, а не Антония. Заех мястото на брат си, за да не изгубя Лам Хол.

На лицето му се появи неописуем ужас.

— Дяволска кучка!

Очите й се разшириха невярващо.

— Май не разбираш. Титлата и собствеността отиват за Бърнард Лам при смъртта на Антъни.

— Разбирам прекалено добре. Интригантка такава. Невероятно користна кучка!

Гневът едва не я задуши. И тя го зашлеви през лицето.

Той се надвеси над нея, потъмнял от ярост. Тони прекалено късно осъзна какво бе сторила. Страхът я вцепени.

— Давай, удари ме, както направи, когато повярва, че Доли е забременяла от мен! А аз си мислех, че твоят кодекс на честта не ти позволява да удряш жена!

Язвителните й думи разпалиха още повече презрението, което Адам изпитваше към самия себе си, най-вече задето бе позволил да бъде измамен от една жена.

— Как, мътните го взели, изобщо можах да те помисля за мъж?

— Да ти кажа ли как? Ти никога не си ме погледнал истински. Изгледа веднъж презрително Тони с ледените си очи и го отхвърли като безполезен. Действаше като арогантна свиня и се отнасяше с крайно неуважение към него, защото не отговаряше на твоите представи за мъж.

— Млъкни! — изрева Адам. — Езикът и поведението ти са скандални, възмутителни!

— Ти наложи това. Ти си този, който ме научи да псувам, да пуша и да се мъкна из всички лондонски бардаци!

— Мили Боже Всемогъщи! — промълви младият мъж, припомнил си как бе обучавал повереника си.

— Според тебе мъж е онзи, който всяка нощ ляга с някоя уличница! Е, за мен пък мярката за един мъж е куражът. Аз намерих смелост да предизвикам на дуел братовчед си, който и досега се опитва да ме убие и, кълна се в Бога и дявола, ще предизвикам и теб, ако ти стиска!

Савидж стисна юмруци, за да не я удари. Никога в живота си не се бе чувствал така разгневен. Обърна се и се отдалечи на безопасно разстояние от нея, за да не я убие.

Слезе до реката, хвърли дрехите си и се гмурна във водата, за да охлади яда си. Антония беше негова повереница. Детето на Ив, което някога бе мислел да прави своя дъщеря. Тя обаче не беше момиченце, а голяма жена. Истинска чернокоса красавица с маниери и поведение на див ученик. Имаше нужда от един хубав пердах!

Беше го направила на глупак! Беше палил пурите й и й бе наливал уиски. Беше й позволил да гуляе в разпътна компания в Карлтън Хаус, да участва в състезания с файтони, да прави луди залози, и, Юда Искариотски, дори бе гледала как сътрапезниците й се облекчават в нощните гърнета!

Тази безсрамница бе нарушила всякакво приличие. Поведението й бе възмутително, отвратително, скандално. С всяка следваща минута Савидж свиваше все по-мрачно устни. И на всичко отгоре бе предизвикала един мъж на дуел. Безобразно поведение дори за един младеж, камо ли за млада дама. Трябваше да я отведе за известно време далече от страната. Пребледня, като се сети за циничните моряци, с които бе прекарала времето си на „Летящият дракон“. Максуайн, за Бога!

Адам излезе от студената вода. Прибра назад дългата си черна коса и облече ризата и панталоните. Сега вече можеше да се владее. Щеше да отиде и да обяви правилата пред лейди Антония Лам. Беше неин законен настойник, отговорен, за парите и морала й, за Бога. Ако случилото се се разчуеше, репутацията й щеше да бъде съсипана непоправимо. Уважаваните жени щяха да я изолират от своите кръгове, а мъжете щяха да започнат да й правят непристойни предложения. Никой джентълмен никога нямаше да поиска ръката й. Тя се намираше на ръба на пропастта. Не познаваше друга жена, която да се нуждае от по-твърда ръка.

Влезе решително в банкетната зала. Видя с известна доза задоволство, че стоеше на същото място, където я бе оставил.

— Антония.

Тони се обърна, съпроводена от шумоленето на зелената си рокля. Младият мъж не повярва на очите си. Тя пушеше пура! Спокойствието му излетя през комина. Пристъпи към нея, грабна пурата и я захвърли в огъня.

— Как смееш? — процеди той. — Ти си дама, не някоя пачавра!

— Ти си падаш по пачаври — заяви му дръзко.

— Млъквай! — изрева Савидж. — Аз съм ти настойник. Още една безобразна дума и ще те напердаша.

Тони се въздържа да не отвърне: „Няма да посмееш.“ Знаеше прекрасно, че Адам Савидж щеше да се осмели. Щеше да я нашиба така, че да не може да сяда цяла седмица. Очите й горяха като зелени пламъчета, но все пак сдържа езика си.

— Е, лейди Лам, сега ще обявя правилата, които ще трябва да съблюдаваш. Днес слагаме край на този маскарад. Никога повече не се дръж дръзко с мен, нито дори с дума или поглед. Никога повече не излизай без придружител. Никога повече не трябва да псуваш, да пушиш или да пиеш. С други думи, госпожице, ще бъдеш дама във всякакъв смисъл на думата.

— Никога вече!

— Какво каза?

Тонът му прозвуча заплашително. Младата жена побърза да отстъпи, като протегна напред ръце в стремежа си да отдалечи заплахата.

— Нямаш представа колко ужасно е да бъдеш дама! Като Антъни можех да ходя където си искам, да говоря каквото си ща. Да избирам приятелите си. Да се обзалагам. Да ям и да пия каквото ми дойде наум. Можех да бъда трезва като съдия или да се напия до забрава. Можех да цитирам Шекспир или да се посмея на някое цинично петостишие. Можех да стрелям по яребици или по полилеите в Карлтън Хаус. С други думи, като Антъни бях свободна. Свободна да избирам! Като Антония трябва да бъда превзета, благоприлична и учтива. Трябва да бъда дама. А да бъдеш дама значи да бъдеш затворница. Но не и свободна да избираш!

— Достатъчно! — нареди й. — Родена си дама и, кълна се в Бога, ще бъдеш такава поне докато съм ти настойник. Не разбирам как лейди Рандолф е могла да се съгласи на такъв срамен план.

Леденосините му очи бяха изпълнени с презрение.

— В такъв случай значи си голям глупак! Благодарение на усилията на Бърнард Лам кормилото на нашата платноходка се счупи по време на бурята. Той уби брат ми и неколкократно се опита да премахне и мен. В нощта преди да тръгна за Ирландия ме блъсна под колелата на една препускаща насреща ми карета!

Повдигна полите си и смъкна чорапа, за да покаже синините по бедрото си. Савидж се взря невярващо, поразен от безсрамието й. Божичко, краката й бяха толкова дълги, сякаш нямаха край. Облиза пресъхналите си устни.

— Прибирай се в стаята си, госпожичке.

Антония се подчини, съкрушена от факта, че и този път не й бе повярвал.

Младият мъж потърси незабавно господин Бърк. Откри го в кухнята да чисти две пресни сьомги, уловени в тяхната река. Икономът очевидно знаеше доста за това, което ставаше.

— Бърк, явно си знаел за измамата. Можеш ли да ми дадеш някакво обяснение за всички тези лъжи или Лам Хол е просто лудница, а обитателите й — побъркани?

Той си изми ръцете.

— Мога ли да седна, милорд?

— За Бога, не ме наричай „милорд“. Нека поговорим като мъже.

И двамата седнаха пред масивната дъбова маса.

— Мисля, че цялата работа започнах аз, макар и неумишлено. Когато излязоха с лодката, близнаците взеха еднакви жълти мушами. Тъй като не се върнаха след стихването на бурята, двамата с лейди Рандолф само дето не полудяхме от чакане и търсене. Най-после един от тях бе изхвърлен полумъртъв на брега. С Роз помислихме, че е Антъни. Когато я съблякохме и тя дойде на себе си, с изненада открихме, че Антъни всъщност бе Антония. Това бе третият инцидент, станал за съвсем кратък период от време, непосредствено след като Бърнард Лам ни посети, за да изкаже съболезнованията си по повод смъртта на бащата на близнаците. След Антъни Бърнард беше евентуален наследник на титлата, Лам Хол, лондонската къща, на всичко! Подозирахме, че инцидентите не са просто случайност.

Лейди Рандолф знаеше какво значи да изгубиш дома си. Тъй като нямала син, след смъртта на лорд Рандолф всичко отишло за неговия наследник от мъжки пол, а Роз дойде да живее в Лам Хол. Ако се приемеше, че Антъни се е удавил, неговият наследник от мъжки пол, Бърнард Лам, наследяваше всичко.

Планът бе дързък, но Антония настоя просто да запази онова, което принадлежи на брат й до неговото завръщане. Мина доста време, преди да приеме, че той никога няма да се върне.

Савидж прекара пръсти през косата си. Очите му не бяха по-малко ледени, челюстите — все така възмутено стиснати.

— И мислиш наистина, че Бърнард Лам има пръст в тази работа?

— Наистина го мисля, сър. Антония бе преследвана в продължение на дни. Миналата седмица, когато си тръгвала от Воксхол, била блъсната под колелата на някаква карета. Страхуваше се да излезе от къщи. Дойдохме при вас на Халф-мун Стрийт, за да търсим защитата ви. Когато й предложихте да дойде в Ирландия, тя се вкопчи в това като в свое спасение.

— Цялата тази работа е абсурдна. Също като комичните пиеси на Шеридан!

— Не искам да прозвучи неуважително, сър, но мен това не ме разсмива. Лейди Антония е най-мъжествената жена, която съм виждал.

— Дявол да го вземе, човече, не става дума за това. Изобщо не трябваше да й се разрешава да се представя за брат си. В съвременна Англия на един млад лорд се позволява практически всичко; той може да се отдава дори на разврат. Бъдещето на Антония най-вероятно е съсипано!

— О, отдавна разбрах, че това е ужасна грешка. Не само, че е изключително непристойно, ами е и страшно опасно.

— Е, поне постигнахме съгласие по един въпрос. Можеш да бъдеш уверен в едно — край на тази лудост. Фарсът приключи, господин Бърк.

— Слава на Бога за това, милорд.

— Би ли бил така добър да кажеш на лейди Лам, че желая да поговоря отново с нея? Може би градината в якобински стил е подходяща за това.

Антония се взираше към далечната планина през прозореца на стаята си в кулата на Блакуотър Касъл. Защо я беше гледал така презрително? А когато му бе казала какво бе сторил с нея омразният й братовчед и му бе показала синините си, защо не я бе прегърнал със силните си ръце и не я бе уверил, че отсега нататък ще бъде в безопасност? Силната болка в сърцето я накара да затвори очи. Сълзите потекоха по страните й. Беше провалила всичко. Фактът, че се бе представяла за мъж, го бе възмутила дълбоко. Той никога нямаше да погледне Антония така, както бе гледал Ан. Нямаше да успее да го привлече към себе си дори след милион години!

Всяка нощ младата жена преживяваше отново и отново интимностите, които бяха споделили във Венеция. Все още усещаше целувките му, чувстваше настойчивите му устни върху своите. Тръпнеше при спомена как грапавият му език проникваше дълбоко както в устата, така и в други интимни части на тялото й. Езикът на Леопарда.

Подскокна, дочула лекото почукване на вратата. Влезе господин Бърк и заяви тихо:

— Двамата разговаряхме. Разказах му какво се случи през нощта на изчезването на Антъни. Той пожела да поговорите отново в градината. Не мисля, че ще ти се кара, Антония.

— Благодаря, господин Бърк. Никога нямаше да се справя без вас.

Щом влезе в градината, забави несъзнателно стъпки, смутена от все още мрачното изражение на Савидж. Въпреки това не можеше да остане равнодушна на уханието на прекрасните цветя. Това бе толкова красиво кътче, създадено като че ли специално за влюбени. Очите й отново се изпълниха със сълзи при мисълта за онова, което би могло да бъде.

— Говорих с господин Бърк и разбрах, че искрено вярваш във вината на Бърнард Лам за смъртта на брат ти.

— Ти обаче не мислиш подобно нещо!

— Ще проуча въпроса. Надявам се си даваш сметка, че нямаше да имаш причина да се страхуваш от братовчед си, ако не се бе представила за своя близнак.

Ядът на Адам започваше да се пробужда отново. Беше ясно, че двамата не можеха да разговарят, без наоколо им хвърчат искри.

— Нямах избор. Нима си въобразяваш, че ще оставя всичко, което бе притежавал Антъни, в ръцете на този убиец!

— Млъкни! Няма да търпя наглостта ти.

Белегът на устата му придаваше мрачен и жесток вид. Леденият му поглед беше безмилостен.

Антония не обърна внимание на думите му. Беше я обхванало неспокойно, опасно настроение.

— Тъй като съм жена, дори не ми даваш свободата да се изкажа. Как желая Господ да ме бе създал мъж!

— Лъжлива кавгаджийка такава, нищо подобно не желаеш. Ти си жена до мозъка на костите си. Опияняваш се от факта, че си жена, и се възползваш от всичките дяволски оръжия на твоя пол, но като всички жени си алчна и искаш освен това да се възползваш и от привилегиите на мъжа. За теб всичко това бе просто една игра, която ти даваше възможност да се разхождаш в панталони, да говориш и правиш всички възмутителни неща, за които се сети дяволското ти мозъче. Да правиш на пълни глупаци всички мъже, които познаваш.

Тони отметна глава и гарвановочерните й коси се разпиляха в безпорядък върху раменете. Когато бе разгневена, тя определено бе най-пленителното създание, което беше виждал.

— Разбирам, че нямаш никакви скрупули — подразни я Адам.

— Аз ли нямам скрупули? Нямала съм скрупули! Кучи син! — Спусна се към него със стиснати юмруци и заудря с тях по широката му гръд. — Ти си този, който няма скрупули. Би направил всичко за пари, тъй като парите носят власт. Нарушаваш закона. Пренасяш контрабандно всичко забранено от закона, каквото и да е то. Следобедите си прекарваш в леглото на една или друга от важните лондонски дами, а нощите — в някой бордей. И ако ще си говорим за скрупули, ти току-що си купи титла, пъклен лорд Блакуотър!

Савидж отново кипеше от гняв. Това момиче успяваше да накара кръвта му да кипне. Хвана ръцете й и ги изпъна от двете й страни. Държа ги така, докато й говореше с опасен, спокоен тон:

— Този нелеп фарс изобщо не бе нужен, лейди Кучко. Единственото, което бе нужно да кажеш, за да запазиш безценното си имение след изчезването на брат ти, бе, че е заминал в Цейлон, за да утеши наскоро овдовялата ви майка.

Антония го наблюдаваше изумено. Колко просто. Защо, за Бога, не се бе сетила за това?

— Ще те освободя от безскрупулното си присъствие. Лондонските дами очакват завръщането на незадоволената ми мъжественост. — Белегът на устните му се изви подигравателно, когато размаха с широк жест ръка. — Моля, чувствай се свободна да се наслаждаваш на гостоприемството на Блакуотър Касъл. Аз трябва да се погрижа за пренасянето на контрабандна стока до Франция — заяви и това бе самата истина.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Адам Савидж влезе в Дънгарвън привечер и се качи на първия кораб, който щеше да отплава за Англия. Непрекъснато мислеше за лейди Антония Лам и нейните странности. Преживяваше отново и отново всяка мисъл, всяка дума от мига, в който я бе видял заспала върху хамака и бе разбрал, че Тони Лам не бе женствен младеж, а истинска жена.

Откритието го бе смаяло. Притесняваше го нещо, но не можеше да определи точно какво. Тъкмо когато решеше, че е съвсем близо до откритието, то му се изплъзваше.

Адам се връщаше към опитите си да направи мъж от своя повереник. Изохка, като се сети за нощта, когато я бе отвел пияна в дома й. Помнеше съвсем ясно как й бе подал лопата и бе наблюдавал как почиства конюшнята в Идънуд. Засмя се. Наистина бе мъжко момиче, за Бога, след като бе успяла да почисти няколко отделения.

Изчерви се при спомена как й бе наредил да легне в неговата койка, а след това бе накарал представителя на френските власти да повярва, че двамата са хомосексуалисти. Гневът на Антония след излизането на французина показваше ясно, че бе разбрала за какво бе намеквал. Въпреки това бе останала и се бе грижила за него през онази мъчителна нощ.

Боже, нищо чудно, че имаше толкова добър вкус при създаването на дом и че бе избрала да внася и изнася женски дрехи и перуки. Как не бе разбрал, че Тони е жена? При това много хубава и привлекателна.

Побърза да спре тези прекалено опасни мисли. Той й беше настойник, тя — негова повереница и същевременно — най-вбесяващото създание, което бе срещал. Но какво в нея пробуждаше някакви други, смътни спомени? Нещо в нея го вълнуваше. Какво бе то, какво, се опитваше да си спомни?

Щеше да проучи до дъно историята с проклетия Бърнард Лам. Ако той действително представляваше опасност за Антония, скоро щеше да я отърве от него. Савидж направи една обиколка на палубата, като избягваше и пасажерите, и екипажа. За едно нещо определено грешеше. Мъжете щяха да се надпреварват да й предлагат брак. Красива жена с нейните огън и страст бе рядкост. Майка й бледнееше пред нея. Тези замечтани зелени очи, които само за секунди се превръщаха в бляскави смарагди, тези дълги, стройни крака. Изведнъж застина. Зелени очи, дълги крака… не, не можеше да бъде. Ан! Ан Ламбет! Не успяха да открият никакви следи от нея, защото Ан Ламбет беше Антония Лам!

Тази мисъл го възмути. Пламна от гняв. Беше много по-ядосан отколкото при откритието, че Тони е жена. Проклетата кучка! Боже Всемогъщи, та той бе сгоден за майка й! Беше настойник на Антония. Вероятно щеше да му стане дъщеря. Това бе почти равностойно на кръвосмешение! Настойник, който спи с повереницата си… това бе в противоречие с всякакъв кодекс на честта. Бе отвратително от морална гледна точка. Яростта му не знаеше граници. Заслепяваше го. Решително тръгна към капитана, застанал зад кормилото.

— Искам да се върна незабавно в Ирландия!

Човекът го изгледа така, сякаш пред него бе застанал някой побъркан.

— Не мога да обърна кораба насред Ирландско море!

— Защо не? — попита Адам.

— Това е планиран рейс. Посред нощ е. Има и други пътници. Ще си искат обратно парите.

— Ще платя всичко, което е нужно, ако върнете кораба обратно в пристанище Дънгарвън.

Капитанът го изгледа замислено и само след минути достигнаха до споразумение.

Розовите пръсти на зората вече докосваха небето, когато Савидж пое отново дългия път до Блакуотър. „Червено небе сутрин, предупреждение за моряците“ — промърмори под носа си той, сигурен в предстоящата буря.

Блакуотър тъкмо бе започнал да се пробужда. Петлите кукуригаха, добитъкът мучеше. Росата по тучната трева блестеше като диаманти, а всички паяжини бяха окичени със скъпоценни камъни.

Щом стъпи в баронската зала, около него се разнесе апетитният аромат на шунка и прясно изпечен хляб. Изкачи някакви стълби, влезе в голяма двойна спалня и остави багажа си в нея. Прозорецът го привлече неудържимо. Дъхът му секна, когато разбра, че е избрал крилото, надвиснало над скалата. Стаята го устройваше чудесно. Дъбовото легло с четири колони беше масивно, камината бе изсечена от местен камък. Помещението бе увиснало между земята и небето и гледката бе изключителна.

Веждите на господин Бърк се повдигнаха при появата на новодошлия. Беше чул плача на Антония предишната нощ, когато Савидж бе напуснал замъка, и за да я утеши, бе решил да й приготви вкусна закуска, която да й занесе на поднос в стаята. За съжаление сега това бе невъзможно. Настойникът на момичето се бе върнал за втория рунд.

Когато се появи, Антония носеше кремава рокля от муселин, а в копринените й черни коси бяха вплетени рози със същия цвят. Беше същинско олицетворение на невинността, уязвимостта и нежността. Сърцето му спря да бие за момент. В следващия миг гневът надделя над всичко друго. Савидж пристъпи заплашително към нея.

— Трябва да съм най-тъпият мъж на земята, щом не успях да позная тези котешки очи.

— Самокритичността е безценен дар — отвърна тихо тя.

Думите, но не и тонът, бяха подигравателни.

— Имаш ли представа колко непростима е постъпката ти? — Гласът му раздра въздуха като камшик. — Аз съм ти настойник. Не си ли даваш сметка, че всякаква интимност помежду ни е възмутителна?

— Възмутителна — съгласи се меко тя.

Гневът му прерасна в ярост и той извика:

— Онова, което направи, е скандално!

— Скандално — съгласи се отново Антония.

— Аз съм натоварен да отговарям за твоя морал — продължаваше да гърми гласът му. — Онова, което ме примами да сторя, е забранено!

— Забранено — прошепна с копнеж тя.

— Престани. Държиш се като свикнала на безразборни връзки куртизанка!

— Картините от „Кама сутра“, които ми показа, ме научиха на прекалено много неща — усмихна се изкусително Тони.

— Мили Боже, нямаш ли срам?

— Ти ме научи, че когато един мъж и една жена споделят леглото, няма място за срам.

— Ти си само на седемнайсет години! — извика Савидж.

— Това не промени нищо във Венеция.

— Разбира се, че промени, и то много. Защо мислиш не спах с теб? Защо не отнех девствеността ти?

— Каза, че това ще бъде подарък за любовника ми — отвърна с прелъстителен тон младата жена.

С потъмняло от гняв лице той грубо я стисна за раменете и я разтърси. Обаче Антония се притисна чувствено към него и впи поглед в сините му очи.

— Някои неща помежду ни останаха недовършени, Адам.

Този път младият мъж бе обзет не само от ярост, но и от желание. Отдръпна се рязко. Тя наистина се опитваше да го прелъсти, и то в момент, когато той самият се бореше отчаяно с неистовото си желание да я събори на пода, да разтвори бедрата й върху копринения килим и да проникне в тялото й.

Адам Савидж навлезе дълбоко в долината Блакуотър; стараеше се да се освободи от гнева и страстта. Красотата, която го заобикаляше, скоро се справи с яда му. Където и да попаднеше погледът му, навсякъде виждаше една почти обезпокоителна красота — и в замъка с високи кули, и в черно-зелените води, и в потъналата в зеленина долина. Струваше му се, че това кътче от Ирландия, което вече можеше да нарече и свое, беше творение на някакво вълшебство.

Образът на Антония го преследваше. Гневът си бе отишъл, но сладострастието оставаше. Изглеждаше напълно логично, че бе открил именно тук своята златна богиня, тъй като тя също бе магьосница. Беше го омагьосала още във Венеция. Заставаше като жива пред него всеки път, когато той затвореше очи. С всяка глътка въздух, която поемаше, усещаше излъчващия се от тялото й аромат на виолетки. Кожата й бе като гореща, коприна под мазолестите му пръсти. Дори споменът за нейното ухание и вкус бе способен да го възбуди. Адам Савидж обаче знаеше, че не зелените й очи и дългите крака го бяха направили неин роб. Тя го приемаше и харесваше такъв какъвто е. Намираше го за изключително привлекателен и не го криеше. Белезите му не само не я отвращаваха; те я възбуждаха.

Въпреки това Адам си налагаше да погледне разумно на нещата. Обществото забраняваше на един настойник да направи младата си повереница своя любовница. А той имаше нужда от одобрението на онези, които разполагаха с влияние, ако желаеше да участва в управлението на Англия. Беше се отдал на предостатъчно нелегални дейности, които трябваше да се държат в пълна тайна, за да си позволи и връзка, която можеше да го компрометира завинаги в очите на хората от висшето общество.

Освен това Антония заслужаваше нещо по-добро. Тя се нуждаеше от брак, който щеше да я пази от всички Бърнард Ламовци на света. Тя изпитваше истинска страст към величествените къщи, разкошната мебелировка и красивите градини. Трябваше й достатъчно богат съпруг, за да задоволи всичките й желания. Помежду им нямаше да има повече никакви противопоставяния. Отсега нататък щяха да бъдат приятели. Докато се бе представяла като Антъни, можеха да обсъждат абсолютно всякакви теми. И сега щяха да продължат по същия начин. Щяха да поговорят по този въпрос и да направят планове за бъдещето й. По обратния път към замъка маркиз Блакуотър се чувстваше почти благороден.

Тъй като Тони не се появи през целия следобед, младият мъж разполагаше с време да разгледа по-подробно замъка, градините и три хиляди и петстотинте акра земя към него.

Господин Бърк го уведоми, че вечерята ще бъде в осем, но затова пък сьомгата, уловена и опушена в имението, си заслужаваше чакането. Адам се избръсна грижливо, свали бричовете и ботушите, с които бе яздил, и облече чиста ленена риза.

Когато влезе в трапезарията, огънят в камината на другия край осветяваше помещението така, както вероятно бе правил в продължение на столетия. Забеляза веднага, че Антония е пристигнала преди него и седи пред осветената със свещи голяма дъбова маса. Разположи се на мястото срещу нея. Очите му се разшириха, като видя какво бе облякла — златния корсаж във форма на корона, който бе носила във Венеция. Пулсът му се ускори, усети незабавно стягане в слабините.

След като успя да се овладее, се усмихна криво. Знаеше много добре каква игра се опитваше да играе тя — стараеше се да го прелъсти. Във Венеция бе успяла, но тази нощ щеше да бъде по-различно.

Заговори пръв, както бе редно. Дълбокият му глас му прозвуча решително:

— Антония, тази вечер ще поставим ново начало на нашите отношения. Познаваме се прекалено добре, за да бъдем официални, затова се надявам, че общуването няма да бъде проблем за нас.

Повереницата му насочи вниманието си към него с надеждата, че романтичната атмосфера и примамливият корсаж, който обещаваше всеки момент да разкрие част от гърдите й, щяха да свършат своята работа.

— Моля те да ми простиш за изискванията ми към теб, когато мислех, че си лорд Антъни Лам.

Изчака учтиво за някакъв отговор, но тя само натопи лъжица в супата си и го загледа със замечтаните си зелени очи.

Искаше й се да му каже, че приема извиненията му. Знаеше обаче, че думите й щяха да подпалят истински огън. Адам Савидж несъмнено беше от хората, които рядко се извиняват.

— Отсега нататък трябва да пазим ревниво репутацията ти. Вече обясних на госпожа Кени, че си пътувала дотук в мъжки дрехи, за да не предизвикваш клюки, тъй като не си имала жена за придружител.

Антония се усмихна. Първо бе мъж, сега пък — жена.

Докато наблюдаваше прекрасното лице и разголените й рамене, Адам се чудеше за какво ли си мислеше тя в този момент. Имаше вид на човек, който знае нещо, неизвестно за него самия. Направи грешката да погледне към устата й и заключението му бе бързо и ясно. Устата й бе създадена за любов.

Членът на настойника й вече бе твърд и пулсиращ. Савидж се размърда лекичко, за да освободи опънатия върху слабините си панталон. Опитваше се да потуши желанието си, но то се разгаряше все повече и излизаше извън неговия контрол, тъй като точно в този момент си спомни как бе целувал чувствената й долна устна. Вече беше загубил апетит към ястията; беше гладен за нея.

Изкашля се и изрече:

— Когато се върнем в Лондон, ще направиш дебюта си в обществото като лейди Антония Лам. Ще обясниш, че си била на гости у приятели в провинцията. Аз ще се погрижа да се разчуе, че лорд Антъни Лам е заминал за Цейлон.

Тони го наблюдаваше, без всъщност да го слуша, докато той се опитваше да внесе ред в нейния свят. С тази дълга черна коса и разсечено от белег лице, седнал в трапезарията на своя замък, той би могъл спокойно да бъде воин от друг век. Потръпна леко, когато си представи как бронзовото му тяло би я покорило и принудило да му се отдаде. Можеше да се отдава дълго на тези фантазии.

Адам Савидж захвърли салфетката си върху масата и отблъсна назад стола си, изчаквайки своята повереница да стане. Изглеждаше толкова уверен в действията си, че й се прииска да премахне тази самоувереност. Младият мъж се изправи след нея. Гледката, която се разкри пред очите му, го накара да се срасне с пода. С прекрасния и женствен златист тюлен корсаж тя носеше тесен панталон и обувки с високи токове. Момчешките панталони подчертаваха дългите й стройни крака и великолепното й закръглено задниче. Спомни си как бе обвила крака около кръста му и това го погуби.

Всичките му намерения да я омъжи за някой друг се изпариха. Тя беше негова. Щеше да я задържи за себе си завинаги.

Приближи се до нея и я грабна в обятията си. Гласът му бе чувствен като черно кадифе.

— Някои неща помежду ни останаха недовършени.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ПЕТА

Антония обви ръце около здравия му врат, прокара пръсти в дългата му коса и потрепери. Облегна глава на широкото му рамо, заслушана в дълбоките, силни удари на сърцето му, докато я носеше към стълбището. Лененият плат на ризата му дразнеше нежната й буза. Затвори очи, замаяна от миризмата му.

Адам заизкачва стълбите, ръцете му я стиснаха по-здраво. Носеше я с такава лекота; радваше се на голямата му сексуална енергия, която след малко щеше да се излее върху нея.

Изведнъж я обзеха тревоги и свян. Ами ако не беше подходяща жена за Савидж? Погледна крадешком към лицето му точно когато влязоха в спалнята. Сините му очи я гледаха напрегнато, в тях видя едновременно огън и лед. Устните му бяха здраво стиснати и изглеждаха жестоки. Дъхът на Тони секна. Никога досега не го бе виждала с такова изражение. Приличаше на сатир; не, по-скоро олицетворяваше жестокостта на див звяр, примитивен, необуздан. Приличаше на леопард.

Топлината, която се излъчваше от тялото му, я пареше. Мъжествеността му я бе обсебила. Ума си ли бе изгубила, че му позволяваше да я отнесе в леглото си? Той бе толкова мургав, плашещо мургав. Беше прекалено едър, прекалено стар за нея! Беше опитен, развратник, неморален, добре обучен в изкуството на прелъстяването, корупцията и греха.

Докато носеше плячката си към леглото, Адам Савидж изпитваше силно желание. Кръвта сякаш започна да тече по-бавно във вените му; усещаше пулсиране в гърдите, в слабините, дори в стъпалата си. Членът му бе така втвърден, че му бе трудно да изкачва стълбите.

Черните й коси се бяха разпилели като водопад върху ръката му. Зелените й очи бяха широки, бездънни езера. Щеше да ги наблюдава как потъмняват от желание, как се замъгляват от страст, как горят от сладострастие, разпалено от него самия, а след това просветляват и добиват замечтан вид от приятна отмала.

Уханието й бе опияняваща смес от аромат на виолетки и на жена. Искаше му се да я вкуси, но си нямаше доверие.

Антония се бе вкопчила в него така, сякаш желанието й бе не по-малко от неговото, и това го пришпорваше още повече. Когато я постави върху широкото легло, забеляза ужасения й вид и си даде сметка, че тя се страхува. Гърдите му се свиха от нежност. Седна до нея и с взря в лицето й; тя лежеше съвсем неподвижно. Взе дланта й в своята.

— Скъпа моя, от акта ли се страхуваш или от мен?

— Не… не знам — отвърна му едва чуто.

— По малко и от двете, предполагам — промърмори Адам.

— Ти… изведнъж ми се стори опасен.

Леопардът повдигна рамене.

— Нямаше да си играеш с огъня, ако не искаше да се изгориш.

Антония не бе забравила какво й бе казал той във Венеция: че няма да разкъса химена й, тъй като времето е недостатъчно. Тази вечер обаче времето не беше проблем.

— Адам, последния път, когато бяхме заедно, беше най-прекрасната нощ в живота ми. Можеш ли да направиш това отново?

— Мога да опитам — прошепна той и докосна бузата й. — Миналия път ти отказах, а на теб ти се искаше и ти се струваше, че ще умреш, ако не го направя. Сега пък знаеш, че ще стигнем до края, и вече не си толкова сигурна, дали го искаш.

Ъгълчетата на устата й се извиха нагоре, а по тялото й премина приятна тръпка. Начинът, по който я гледаше, сякаш се готвеше да я погълне, я караше да се чувства по-красива и желана от другите жени.

Младият мъж съзнаваше, че ще трябва да поукроти бушуващия в него огън, докато успее да разпали нейния до такава степен, че да изгори и последните й тревоги и страхове. Подпря се на ръце и се надвеси така, че устните им да се докоснат.

— Доколкото си спомням, ти забраних да носиш повече тези мъжки дрехи. Ти обаче умишлено гордо показваш красивите си крака, за да предизвикаш както гнева, така и страстта ми.

Докосна отново устните й.

— Успях ли? — попита едва чуто тя.

— Възбуден съм — отговори дрезгаво Савидж, като този път прокара езика си по устните й. — Ще ти сваля гащичките, но още не знам дали за да нацелувам, или да понапляскам задничето ти.

Сърцето на Антония трепна при тези думи; дори само близостта му бе достатъчна да я развълнува. Отвори уста, за да отвърне на закачката му и той се възползва от това. Дълбоката целувка все едно, че я дамгоса като негова. Подейства й толкова възбуждащо, че й се прииска да му бъде робиня и да изпълнява всичките му прищевки, колкото и покварени да са те.

Адам се изправи, без да отделя очи от лицето й. Тя проследи ръцете му, когато той свали ленената риза и бричовете си. Зелените й очи се разшириха от удоволствие при вида на великолепната му голота. Той със сигурност бе най-възхитителният мъж, който природата бе създала.

Взираше се с благоговение в този прекрасен представител на мъжкия род. Копнееше да се озове гола до него, да притисне тялото си в неговото, мечтаеше устните им да се слеят.

Младият мъж свали обувките й с високи токчета и затаи дъх в очакване, докато смъкваше момчешките панталони от дългите й стройни крака. Отдолу тя не носеше нищо и той бе възнаграден да зърне розовата кожа под черните къдрици между бедрата й. Докато махаше корсажа, погледът му все така не се отделяше от лицето й. Мазолестите му палци обаче започнаха да правят въртеливи движения около нежните връхчета на гърдите й заради удоволствието да ги почувства как настръхват. Очите им потъмняха от желание.

— Очите ти са сини като Бискайския залив — промълви Антония.

Винаги щеше да му казва тези думи. Те щяха да го подканят да я люби. Лек трепет премина през гърдите, корема и бедрата й.

Той се отпусна върху нея и тя изохка. Завря лице във вдлъбнатината до гърлото му, като вдъхваше, вкусваше, целуваше кожата, която помнеше много добре и за която копнееше непрекъснато след Венеция.

Савидж прокара пръсти през косите й, след това обхвана лицето й в дланите си и го повдигна. Целуна я нежно, бавно и между целувките шепнеше любовни слова.

Ръцете й галеха раменете му. Чувстваше възбудения му член да се притиска, твърд като мрамор, в мекия й корем. Протегна длан да го погали и се изненада от размерите му. Отдръпна се леко, за да го види.

Не можеше да повярва, че нещо толкова дълго и дебело може да се помести в тялото й. Припомни си как не бе устояла на изкушението да поеме гладката главичка в устата си. Бе искала да го почувства в себе си и устните й без усилия се справиха с големите му размери. Понечи да се приближи до него и сега; имаше нужда да го вкуси, да го усети как потръпва под езика й. Леопардът обаче я притегли обратно към лицето си.

— Не, скъпа, не тази нощ.

Горещата му уста проправи огнена пътечка надолу по шията й. Мазолестите му длани претеглиха гърдите й и ги повдигаха към устните му, така че всяка една да получи дължимото. Първо целуна гордото връхче, после го облиза, пробяга с език няколко пъти около него и накрая го засмука, сякаш искаше да откъсне сочна череша от дръжката й. С мъка се удържа да не я захапе, толкова вкусна беше.

Антония гореше от желание; струваше й се, че този мъж я подлудява.

— Моля ти се, моля ти се — шепнеше тя. — Моля те, не ми причинявай такава болка.

— Скъпа моя, освободи се от страховете си. Ще бъда търпелив и мил с теб… сега.

— Защо не винаги?

Савидж поклати глава.

— Само този първи път. Когато любя, аз съм див, необуздан, дори жесток. Моята любов ще бъде бурна като ураган, нажежена до бяло, луда от желание да проникна в теб, да проникна до дъно. Скъпа моя, ти самата си толкова невъздържана, че се съмнявам да имаш нужда да бъда нежен с теб повече от един път.

Очите й пламнаха от страстта, възбудена от думите му. Той разтвори краката й и прокара пръсти през копринените къдрици. Когато Антония започна да надига хълбоци и да издава несвързани възклицания, младият мъж пъхна пръстите си в нея, за да я раздразни така, че да се навлажни. После коленичи между бедрата й, доближи члена си и натисна с него. Стегнатите мускулчета около отвора й поеха и притиснаха върха на фалоса му.

Адам не продължи с натиска си, а сля устни с нейните и съсредоточи любовните си усилия там, като й показа с езика си точно какво щеше да направи след малко и с мъжкото си оръжие. Опиянена от целувките му, Тони не почувства болка, когато започна да го поема все по-навътре. Той вече бе навлязъл наполовина, а тя усещаше само щастие, че най-после се бе съединила с възхитителното му тяло.

Езикът му проникна дълбоко в устата й и тя изпита внезапно неистов глад за него. Ноктите й се забиха в раменете му, а краката й се обвиха високо около кръста му.

Леопардът галеше устните й със своите, докато обмисляше как да постъпи по-нататък с девствеността й. Беше я възбудил до такава степен, че тя го ухапа. Той също не можеше да се сдържа повече.

Когато проникна в нея, тя извика и заби до кръв ноктите си в тялото му. Той замря за момент в очакване болката й да стихне.

Младата жена се чувстваше дотолкова изпълнена от него; страхуваше се, че ще се пръсне. Той обаче застана неподвижно и малко по малко тя си даде сметка, че може да понесе това и дори започна да й става приятно да го усеща в себе си. Това й даваше невероятно надмощие над него. Постепенно осъзна, че Адам шепнеше нещо в ухото й. Казваше й колко гореща и стегната я чувства. Думите му бяха интимни, еротични, изкушаваха я да сподели страстта му и да изрази докрай женската си чувственост.

Струваше им се, че се изгарят един друг. Най-накрая, когато никой не можеше да понася повече това мъчение, той се раздвижи. Зелените й очи се отвориха от изненада и се сляха с леденосиния му поглед. Той бе пуснал дълбоко котва и създаваше прекрасни и същевременно мъчителни усещания и за двамата, докато я подчиняваше на изумителното си тяло.

Дишането им бе учестено, любенето — толкова жарко, та им се струваше, че ще се разтопят. Около гърдите и раменете им се увиваха дълги черни кичури, които не принадлежаха на нея или на него, а и на двамата. И тогава нощта експлодира. Антония извика отново, този път от удоволствие.

Младият мъж изстена дрезгаво, докато се изливаше в нея. Стисна я в ръцете си, сякаш не успяваше нито да се приближи достатъчно близко, нито да проникне достатъчно дълбоко в нея. Притисна я към тялото си. Очите й станаха по-светли и замечтани и най-накрая се затвориха, а тя се понесе някъде между небето и земята.

Савидж се замисли за онова, което бе направил. Не можеше да върне нещата. Колкото и безсрамно да звучеше, но не съжаляваше. Тони бе много млада, но възрастта нямаше нищо общо със станалото. Двамата си подхождаха. Обществото несъмнено щеше да бъде скандализирано от интимността между един настойник и неговата повереница, но се съмняваше, че щеше да ги отлъчи от редиците си. Той бе прекалено богат, а тя — с твърде знатен произход, за да бъдат сериозно порицани. Във всеки случай той едва ли би се тревожил за мнението на така нареченото висше общество, ако не бе Антония. Изпитваше неистово желание да я защитава. Тя самата обаче бе достатъчно дръзка, за да се вълнува от подобен проблем. Сега, след като познаваше Тони, се ужасяваше само при мисълта, че едва не се бе оженил за Ив.

Младата жена се притисна към него. Той целуна нежно къдриците по слепоочието й. Лицето й бе озарено от новия, току-що придобит опит, очите й блестяха като смарагди — най-после бе извършила толкова дълго забранявания акт. Забелязаха едновременно струйката кръв между бедрата й. Адам протегна ръка, за да я избърше, преди тази гледка да я е разстроила, но тя го хвана бързо за китката и приближи пръстите му към гърдите си; искаше да разнесе кръвта по голата си плът, все едно, че оставяше печата си върху й. Печат, който я изпълваше с гордост.

Погледът й се плъзна надолу по тялото му и когато стигна до фалоса, той вече бе започнал да се втвърдява отново. Протегна пръст към окървавената главичка, после размаза кръв по гърдите край сърцето му.

— Посвещавам те и те кръщавам с благородното име Савидж.

Той я сграбчи и двамата се търкулнаха в леглото, като се смееха и хапеха лекичко, отдадени на бурна любовна игра. Преди падането на нощта успяха да се изтощят един друг и потънаха в дълбок сън.

Тони се събуди на зазоряване, но не посмя да отвори очи. Божичко, какво бе сторила? Всичко, отговори си сама и се изчерви до корените на косите си. Когато Адам я погледнеше с леденосините си очи, щеше да умре, ако забележеше в тях дори намек от презрение.

Любимият й даде знак, че се е събудил, с милувки. Тя отвори очи и го видя над себе си. Целувката му й напомни за снощната страст. Осъзна колко се нуждаеше от доказателство, че не само бе останала в съзнанието му, ами го изпълваше цялото.

След като я люби, Савидж не я остави да се понесе към рая, ами я вдигна на ръце и я понесе към стаята й в кулата.

— Искам да бъдеш в твоето легло, когато госпожа Кени донесе водата за банята ти. Не желая да скандализираме прислугата. Не мисля, че все още е убедена, че си жена, а не мъж.

Пръстите й се вплетоха в дългата му черна коса и го придърпаха буйно към нея.

— Ти обаче си убеден — заяви тя с увереността на жена, започнала да съзнава силата си.

Устата му се сля с нейната; цялото й тяло омекна дотолкова, че не остави у нея и сянка на съмнение кой беше господарят.

Адам се изненада, когато Антония слезе за закуска. Носеше утринна рокля, избродирана с незабравки. Буйните й черни къдрици бяха хванати със синя панделка. Масата ги разделяше, но не им попречи да се любят с поглед. Не беше за вярване, че за невинната хубавица насреща му не бяха тайна нито шмекериите на картоиграчите, нито бордеите. Тони бе готова на всякакви луди предложения и младият мъж си даде сметка, че това засилва привлекателността й.

Усмивката му накара сърцето й да се преобърне — рядко се случваше лицето му да изгуби мрачния си, затворен вид. Тя бе заразителна и Антония също се усмихна. След малко вече се смееха на глас, докато си припомняха всички безобразия, които бе извършила, представяйки се за брат си.

Разгледаха заедно замъка, а след това по тайната стълба излязоха в градината. От цветята се сипеше прашец и превръщаше въздуха в уханна мъгла.

Младата жена се подпря на рамото му, а ръката му я обгърна през кръста.

— Нека си обещаем да се върнем през есента, за да оберем плодовете.

Савидж я притисна към тялото си. Той вече бе откъснал плода.

В ранния следобед се отправиха към реката; там, под дърветата, стоеше закотвена плоскодънна лодка. Савидж взе оставената в нея въдица.

— Я да опитаме дали ще успеем да хванем сьомга.

— По дяволите риболова! — възкликна Антония, която бе седнала на един камък, за да свали обувките и чорапите си. — Вече не съм длъжна да се отдавам на тези проклети мъжки занимания!

— Аз ще ловя, а ти можеш просто да изглеждаш красива.

Младият мъж се отпусна на земята, подпрял гръб в един пън.

Тони повдигна поли, за да потопи краката си във водата. След малко ги повдигна още.

— Ако поразголиш още малко изкусителните си дълги крака, ще се озовеш по гръб върху тревата — пошегува се Адам.

— Ти риба ли ловиш или се хилиш похотливо?

— И двете — усмихна се още по-широко той.

— Ти ми каза да изглеждам красива — отвърна Антония и извади крака от водата, но продължи да държи нагоре полите си.

— Ела тук!

С желание се подчини на командата. Ръката му погали слабия й прасец, после се плъзна по бедрото й.

— Ах, безсрамница, не си си сложила гащи.

— Знаех си, че няма да ти бъде нужно много време, за да откриеш тайната ми — пошегува се тя.

Младият мъж я придърпа в скута си, забравил за въдицата и ръката му се засуети под полата, изучавайки меките й закръглени форми и влажни отвори.

Съблече я бързо, но последвалата любовна игра бе бавна и продължителна, така че накрая Антония не можеше да издържи нито секунда повече.

Тя лежеше отпусната върху тревата, а вълните от удоволствие следваха една след друга. Онова, което правеше с нея, увеличи страстта и глада му. Любиха се отново почти диво. Двойка леопарди, които се чифтосваха в тревата. След това обаче Адам бе толкова нежен с нея, че гърлото й се стегна, а от очите й всеки момент щяха да потекат сълзи.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ШЕСТА

Прекарваха заедно всеки миг от деня. Правеха си безкрайни разходки през дълбоките долини и високите хълмове. Енергията на младия мъж бе неизчерпаема и когато Антония се умореше, той я носеше върху раменете си, като се шегуваше.

— Не го правя заради теб, а заради себе си. Като вдигнеш полите си и размахаш тези крака върху раменете ми, започвам да мисля, че съм умрял и съм се пренесъл в рая.

— Ти си самият дявол, дори няма да те пуснат да се доближиш до небето.

— Не злорадствай. Аз те опетних и сега вече и ти си прокълната.

Тони вдигна тъмните си коси и ги остави чувствено да се разпилеят върху раменете й.

— За мен светът вече е изгубен.

— Питам се дали винаги ще се чувстваш така? — промълви със сериозен вид той.

Младата жена потръпна, сякаш от мрака я бяха докоснали с пръст. Отхвърли мрачните усещания. Отказваше дори да мисли за утрешния ден, докато все още имаха днешния… и нощта.

Разхождаха се с каруцата с понито, посещаваха съседните градчета, в които имаше пазар. Един ден Савидж я заведе на пазара на коне в Талоу и й купи прекрасна бяла кобила с копринена грива и опашка.

— Ще я откарам в Идънуд за теб — рече замислено той.

— Идънуд — прошепна с любов и копнеж Антония.

Очевидно той очакваше тя да посещава Идънуд достатъчно често, за да язди, но не я бе поканил да живее там. Не бе й предложил и брак. Побърза да прогони тази мисъл. Нямаше да провали времето, което им оставаше да прекарат тук, като се отдава на напразни желания. Във Венеция бе открила романтичната връзка и преживяване, но в Ирландия бе открила любовта. Беше луда от любов по него.

Адам я наблюдаваше със загадъчно изражение.

— Идънуд! Значи това било. А аз се чудех защо една красива титулувана дама ще дава благоволението си на грозен грубиян като мен. Сега разбирам, че примамката е Идънуд.

— Не е вярно! — възпротиви се бурно младата жена. — Не само Идънуд, а и всичките ти сандъци със злато, имението ти в Цейлон и замъка Блакуотър ме привлякоха.

— Кучка! — изруга той.

Радваше се обаче, че тя обича Идънуд; та то бе олицетворение на лелеяните цял живот мечти. Знаеше точно какво е да харесваш дадено имение. Не бе продал „Скокът на леопарда“ заради всичкия труд и пот, които бе хвърлил в него. Когато нещо се превърнеше в част от човека, той плащаше огромна цена, ако го изгубеше. Можеше да оцелее, но не и да бъде щастлив.

Савидж чувстваше, че Антония вече се бе превърнала в част от него. Като нея нямаше друга. Никога досега не се бе влюбвал, дори не бе желал да се влюби. Защо, по дяволите, всичко трябваше да бъде толкова сложно? Защо тя трябваше да бъде дъщеря на Ив? Вдигна рамене. Сърцето не се съобразяваше с нищо. Не можеше да промени това положение!

Всеки път, като се сетеше за Бърнард Лам, стомахът му се свиваше на топка. Тони се бе намирала в смъртна опасност в продължение на месеци, а той винаги се бе отнасял презрително, щом тя се опитваше да му обясни. Даде си дума, че Бърнард ще бъде първата му грижа, когато се върне в Лондон, което трябваше да стори в най-скоро време.

Бяха се качили на бойниците на Блакоутър, за да наблюдават залеза. От виолетово небето стана алено, а накрая се превърна в златно-червени пламъци.

Леопардът привлече младата жена към себе си и тя облегна глава върху рамото му.

— Блакоутър ни разкрива красотата си, защото това е последната ни нощ тук.

— Утре ли тръгваме? — попита замечтано тя.

— Аз тръгвам утре. Чака ме спешна работа, която зарязах за цяла седмица. Искам да останеш тук още няколко дни. — Обърна я към себе си и прокара пръст по лилавите сенки под очите й. — Почини си добре. Господин Бърк ще те придружи; с него ще бъдеш в безопасност. Аз ще откарам коня ти в Идънуд.

— Господин Бърк знае, че сме любовници. Не мисли, че сме успели да го заблудим.

— Целият замък знае; та ние сме толкова заслепени един от друг.

Макар верният иконом да не бе произнесъл нито дума по този въпрос, Савидж знаеше, че не одобрява скандалното му поведение. Освен това очакваше от него да постъпи благородно. Точно така и щеше да направи. За нещастие благородството изискваше да не се жени за дъщерята, преди да е скъсал с майката.

Дори в съня си Адам усещаше, че вече не бяха слети телом и духом. Отвори очи. Нямаше нужда да опипва леглото, за да се убеди, че бе станала. Когато привикна с предутринния мрак, я видя да стои до прозореца.

Безшумно се измъкна от леглото. Ръцете му я обгърнаха и я обърнаха с лице към него. Намръщи се озадачено. Тя плачеше.

— Тони, не проливай дори и една сълза заради мен, скъпа моя, не я заслужавам.

Младата жена преглътна с усилие. След час, най-много два, той щеше да си тръгне, а все още не бе произнесъл и думичка за любов. Можеше да понесе факта, че не й бе предложил женитба. Невъзможно бе да се очаква мъж като Савидж да играе ролята на предан съпруг. Но любовта. Имаше нужда от любовта му, за да продължи да живее. При положение, че тя го обичаше така дълбоко, така безсрамно, как можеше той да не я обича?

Младият мъж я притисна към себе си; стори й се, че горещият му член изгори корема и бедрата й. Тя се отдръпна инстинктивно.

— Отдай ми се — помоли я той.

Взря се в лицето му. Там не видя изписана любов, а само глад.

— Отдадох ти… всичко.

Адам пъхна ръка под коленете й и я вдигна.

— Позволи ми да ти покажа, че не си.

Целувката им бе необуздана, страстна, дива. После неговите устни се преместиха към шията й, за да боготвори извивките й. Бе само прелюдия към онова, което щеше да прави с гърдите й. Горещият му дъх дразнеше зърната, настръхнали още при първия допир на езика му. Дрезгавият й шепот му доказваше колко чувствителни ги бе направил.

— Кажи ми, че искаш това. Кажи ми, че ти харесва.

— Много го искам, много ми харесва — възкликна тя.

Премина към корема й.

— Кажи ми, че искаш това. Кажи ми, че ти харесва — помоли отново Леопардът.

— Знаеш какво искам и какво харесвам — изрече трескаво тя, като разтвори бедра и ги надигна безсрамно към него.

Тогава я облада с езика си. Антония трепереше неконтролируемо, разбрала, че фантазиите й се бяха превърнали в действителност. Бронзовото му тяло я владееше, беше принудена да му се отдаде. Щеше да експлодира под грубия му език. Бе станала гореща, влажна и хлъзгава в устата му. Искаше това, много й харесваше!

Надвеси се над нея, а след това проникна дълбоко в нея. Животинският вик, изтръгнал се от гърлото му, се сля с нейните стенания, докато тя посрещаше всеки негов тласък, подчиняваше се на всяко изискване на силното му тяло. Достигна до оргазъм така бързо, че за момент изгуби представа за реалността. Тласъкът, който ги доведе до края, бе толкова мощен, та й се стори, че проникна до самото й сърце. Двамата увиснаха край ръба на пропастта, след това се понесоха към върховете, за да се гмурнат в най-тъмните дълбини на чувствеността.

— Сега вече ми отдаде всичко.

Тони бе прекалено отмаляла, за да произнесе дори една дума. Устните му погалиха ухото й.

— Сега е мой ред. Отдавам ти сърцето си. Желая те, обичам те.

Младата жена въздъхна доволно. Бе постигнала недостижимото. Индиън Савидж, великолепният Леопард, бе й признал любовта си. Затвори очи от щастие. Когато ги отвори отново си даде сметка, че Адам бе напълно облечен, готов за тръгване.

Той се приближи до леглото. Антония седна и както бе гола, се притисна в тялото му. Прокара пръсти в дългите му коси.

— Скъпа, ела при мен в Идънуд. Ще направя всичко възможно да бъда там в края на седмицата, но ако все още не съм дошъл, ме изчакай.

Пръстите й очертаха контурите на белега върху устата му. Същата уста, която никога не молеше, а само нареждаше и заповядваше.

— Ще те чакам — прошепна тя.

Толкова прекрасно и женствено бе да изпълнява молбите му.

Две вечери по-късно Адам Савидж седеше в притъмнелия театър и се смееше на Анджела Браун, която прекоси сцената в корсет, чорапи, жартиери и почти нищо друго, за да изпее пиперливите слова на „Ела да угодиш на фантазиите ми“. Завесите още не бяха паднали в края на представлението, когато той се озова в гримьорната й и се престори на изненадан при вида на Бърнард Лам.

— Какво приятно съвпадение. Точно теб исках да видя.

— Савидж! От сто години не съм те виждал. В провинцията ли беше? — попита учтиво Бърнард.

— На няколко пъти — отговори младият мъж.

— Братовчед ми Антъни с теб ли беше? — попита с привидно безразличие младежът.

— Не, беше в Хага по работа. Корабът му пуска котва в Уопинг по-късно тази вечер.

Бърнард се усмихна.

— Спомена, че си искал да ме видиш?

— Да. Ти, изглежда, проявяваш интерес към Анджела и си помислих, че може би ще успеем да се споразумеем за следното: ти да имаш полза да гледаш встрани, когато аз… я вземам под наем от време на време.

Усмивката на младия Лам стана по-широка.

— Защо не още тази нощ?

— Ами, би трябвало да посрещна Тони. Бих могъл да заведа Анджела на вечеря в „Проспект ъф Уитби“.

— Имам по-добра идея. Защо аз да не посрещна братовчед си, а ти да отведеш Анджела на някое място, което ще „угоди по-добре на фантазиите й“? Всъщност защо изобщо не изчезна още преди да се е появила?

— Изключително цивилизована постъпка от твоя страна — да ми я заемеш за една нощ — изрече Савидж.

— За какво са приятелите? — отвърна великодушно Бърнард. — Кое е името на кораба на Тони?

— „Червеният дракон“.

Анджела влезе в гримьорната и вместо изпълващия я с ужас Бърнард завари Савидж. Хвърли се щастливо на врата му.

— Адам! Колко се радвам да те видя.

Той свали ръцете й и без да ги пуска, я прониза със светлосиния си поглед.

— Ще те направя по-богата с пет хиляди лири, ако ми дадеш това, което желая.

Актрисата облиза нетърпеливо устни. Господи, та тя бе готова да му позволи всякакви перверзни безплатно.

— Всичко, което искаш — отвърна тихо тя.

— Искам информация, ангеле мой.

Младата жена примигна от изненада и усети как силните му ръце усилиха натиска си върху нейните.

— По какъв начин заслужи благоволението ти Бърнард Лам, след като няма и пукнат грош и е затънал до шията в дългове?

Госпожица Браун облиза отново устни, този път от страх. Знаеше, че трябва да говори истината.

— Той е наследник на имение и на титла, както знаеш.

— Да бъдеш наследник на някого, който е по-млад от теб, не е кой знае колко обещаваща перспектива.

Анджела прехапа устна. Лам беше жестоко копеле и тя не му дължеше нищо. Бе готова да се хване на бас обаче, че опасният мъж с леденостудените очи и разсеченото от белег лице, който стоеше пред нея, можеше да бъде безкрайно по-жесток, отколкото Бърнард бе мечтал да бъде.

— Непрекъснато стават инциденти — изрече дрезгаво тя.

— Това намек ли е, предположение или подмятане?

— Не — отговори младата жена и изпита облекчение, че ще може да си отмъсти. — Бърнард възнамерява да премахне братовчед си. Вече предизвика няколко инцидента, които се провалиха. Каза, че следващия път ще използва нож. Много е добър с ножовете.

И тя потръпна, неспособна да се въздържи, при спомена за заплахата му да използва острието между краката й.

Адам пусна дланите й и посегна към портфейла си. Беше разбрал страховете й.

— Ако разбере, че съм го натопила, и мен шъ мъ оправи — възкликна актрисата, като несъзнателно премина на жаргон.

Младият мъж повдигна брадичката й.

— Не ти ли предадох? Бърнард си взе довиждане. Тази вечер заминава в провинцията за много дълго време.

След излизането му Анджела се взира дълго време в невероятно голямата купчина пари. Ако Бърнард заминаваше за провинцията, то това явно не бе по негов избор.

Високата тъмна фигура слезе безшумно по стълбичката, а след това се залепи за стената на пристана на Уопинг и като че ли замръзна. Очевидно притежаваше безкрайно търпение. Малко по-нататък бяха пуснали котва няколко големи кораба. Светлините и гласовете от палубите се смесваха, а екипажът на един от плавателните съдове на компанията „Ийст Индиамън“ товареше последните си стоки.

Бърнард Лам забърза, щом зърна корабите; надяваше се, че жертвата му все още не е слязла на сушата. Очите му бяха вперени в надписите по корабите. Сянката го остави да я подмине, а след това, висока и заплашителна, се запъти подире му и стовари някаква тежка сопа на главата му. Адам Савидж едва се сдържа да не размаже черепа му.

Моряк индус се спусна по мостика и се приближи до тях. Без да каже дума, той се наведе и вдигна върху раменете си отпуснатото тяло, а след това се върна отново на кораба си. Не след дълго, Адам също се качи на „Червеният дракон“. До полунощ вече бе прегледал товарите във всички трюмове. Нареди на хората си да оставят Бърнард Лам на остров Мадагаскар.

Всички прекрасни неща, избрани от Антония по време на пътуването им до континента, бяха подредени грижливо в сухите трюмове. Корабът бе прекарал на един от лондонските кейове времето, през което неговият собственик се намираше в Ирландия. Савидж се радваше, че „Червеният дракон“ щеше да отплава със сутрешния отлив, непосредствено преди пристигането на Тони, тъй като в противен случай тя щеше да настоява да огледа всяка кутия и да се увери, че стоката й ще пристигне невредима.

Младият мъж поклати глава и се засмя тихичко на собствената си лудост. Колкото и неприятности да му бе създавала като мъж, то нямаше да бъде нищо в сравнение с онова, което го очакваше сега. Бе благодарен на Бога, че му се бе подчинила поне веднъж и бе останала в Ирландия два дни след него, за да може да се справи с наложителния проблем, наречен Бърнард Лам.

Останала сама в Ирландия, Антония се чувстваше изоставена. Валеше непрекъснато; все едно, че слънцето си бе тръгнало от живота й със заминаването на Адам. Сега, след като вниманието й не бе насочено изцяло към обекта на нейните желания, тя забеляза, че слугите я гледат с неодобрение. Това може би беше дело на въображението й, но й се струваше, че, образно казано, дори господин Бърк бе отстъпил крачка от нея и помежду им се бе образувала благоприлична дистанция, от която лъхаше хлад.

Дъждът не спираше, така че тя не можеше да излезе да се разходи. Опитваше да се разсее, като обикаля из празните помещения на древния замък. Влезе в стаята на Адам и се приближи до прозореца, от който се разкриваше гледка към скалата. Увиснала между небето и земята, така я бе оставил той.

Антония отиде да потърси господин Бърк.

— Приготвям багажа си. Тръгвам днес.

— Да, милейди.

— Не съм хукнала след него — изрече предизвикателно.

— Надявам се да е така, милейди.

Струваше й се, че икономът подчертава скандалното й поведение, като се обръща към нея по този официален начин.

— Няма да ме гледаш с такова презрение, когато стана лейди Блакуотър!

Върху лицето му се изписа изненада.

— Кога ще бъде венчавката, милейди? — попита учтиво.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И СЕДМА

— Антония, слава Богу, че се върна! — възкликна баба й.

Сърцето на младата жена се сви. Какво ли се беше случило?

— Имаме писмо от Антъни! — възкликна Роз.

— Антъни? — едва успя да промълви Тони.

— О, скъпа, той не се е удавил, както предположихме. Жив е. Какво лошо момче, да не ни уведоми толкова време.

— Как… къде?

— Ето, прочети сама, скъпа!

Ръцете на Антония трепереха като разлюлени от вятъра листа, докато разгръщаше страниците с посланието на брат си, за да го погълне на един дъх.

— Мили Боже, той е в Цейлон с майка!

Краката й се подкосиха от облекчение и тя се отпусна върху брокатеното канапе. Започна да чете изумителната история за това, как брат й бил спасен от екипажа на един от корабите на „Ийст Индиамън“, който бил на път за Мадрас, Индия.

Накараха ме да работя, за да заслужа храната и превоза си и в началото това едва не коства живота ми. Не след дълго разбрах колко лесно, лишено от всякакви трудности съществуване бях водил дотогава. В крайна сметка се оказа, че това бе най-хубавото, което е можело да ми се случи. По времето, когато пристигнахме в Индия, изпитанията вече ме бяха превърнали в мъж, а това бе добро дошло, тъй като не беше никак лесно да стигна до Цейлон без пукнат грош в джоба си. Измина почти половин година от деня, в който вълните ме отнесоха от борда на „Чайка“, а за да достигне до вас на Кързън Стрийт, това писмо ще пътува два или може би дори три месеца. Надявам се, че не сте се тревожили прекалено много за мен. Цейлон е изумителен. Иска ми се да бяхте и вие тук.

С обич, Тони.

Антония скочи, като едновременно плачеше и се смееше. Двете жени се прегърнаха.

— Надявал се, че не сме се тревожили прекалено много за него! — От обятията на баба си Антония се хвърли в ръцете на господин Бърк; студенината помежду им се бе стопила. — Само да ми падне, ще го смачкам. Трябвало е да го удушат при раждането.

Икономът напълни три чаши с шери, за да отпразнуват щастливото събитие, а Роз го целуна.

— Това означава не само че отново си имаме Антъни, ами и Антония. Моля ти се, иди да изгориш онези отвратителни панталони, с които се разхождаше в продължение на толкова месеци.

Тони се усмихна. Не всички мислеха, че панталоните й са отвратителни.

— Нямам търпение да съобщя на Адам! О, права бях да не казваме на мама, че Антъни се е удавил. Помисли само колко мъка й спестих по този начин.

Роз остави чашата си.

— Скъпа, вече не можеш просто така да наминеш у един джентълмен, както правеше Тони. Халфмун Стрийт е ергенско жилище. Ще трябва да изпратиш съобщение и да се движиш с придружителка.

— Жените влизат и си излизат от Халф-мун Стрийт така, сякаш е обществена баня. Половината лондонски графини и дукеси посещават непрестанно това място.

— Но те са омъжени, Антония. Те не са зависими от строгия морален кодекс, задължителен за една невинна, неомъжена млада дама.

— Може да не съм омъжена, Роз, но не съм невинна. Господин Бърк със сигурност ще го потвърди, щом останете сами. Какъв е смисълът да се залоства вратата на конюшнята, след като конят е избягал? А ако мислиш, че ще позволя на лицемерните обществени ограничения да ме спъват, след като вече съм се радвала на пълна свобода, жестоко се заблуждаваш.

Младата жена изкачи пъргаво стълбите до горния етаж, за да се преоблече. Положи специални грижи за външността си и избра един от великолепните тоалети, ушити специално за дебюта й в обществото. Това бе светложълта рокля с подходящо за нея манто и буфан ръкави. В Ирландия нито бе пудрила косите си, нито бе слагала перука и Адам очевидно се наслаждаваше на черния облак, който се спускаше върху раменете й. Щеше да вдигне косите си, разбира се, заради удоволствието да го накара да ги разпусне, но нямаше да ги покрива с бяла пудра.

Жълтата рокля й придаваше екзотичен вид. Антония сложи яркочервено червило и постави изкуствена бенка на дясната си скула. След това се завъртя пред огледалото и се засмя; в крайна сметка животът бе наистина прекрасен.

Веднага щом Тони изтича на горния етаж, Роз изгледа сериозно иконома и попита:

— Какво имаше предвид тя, като каза, че вече не била невинна?

Той бе олицетворение на дискретността.

— Има предвид, естествено, че е наблюдавала прекалено дълго поведението на младежите, докато се представяше за мъж. Мисля, че ще трябва да й позволим малко повече свобода, отколкото на другите млади госпожици.

— Щом казвате, господин Бърк, значи ще трябва да се доверим на нейните правилни преценки.

Верният слуга едва не се задави с шерито си.

— Все пак мисля, че ще трябва да поговоря с господин Савидж, за да му обясня, че Антония всъщност е жена.

— Господин Савидж откри това сам, милейди.

— Слава Богу! Като неин настойник той ще се погрижи за опазването на девствеността й, дори тя самата да не го направи.

Този път господин Бърк се задави.

Сърцето на Антония пееше от щастие, докато каретата я отнасяше към Халф-мун Стрийт. Не изчака кочияшът да завърже конете, за да отвори вратата на файтона, а свърши това сама. В този момент главният вход на дома на Савидж се отвори и там се появи красивата Джорджина Девъншир. Тоалетът й сигурно струваше цяло състояние. Роклята бе от светлосин атлаз, а жакетът бе поръбен с опашки от белка на раменете и подгъва.

Напудрената прическа на Джорджина, украсена със сини щраусови пера и опашки от белка, бе в прекрасен безпорядък и колкото и сръчно да прибираше къдриците си, те пак падаха.

Тони побърза да седне отново на мястото си, за да не я види знатната посетителка. Сърцето й вече не пееше, а кървеше. Нямаше да кърви по-силно, ако Савидж бе забил нож в него. Пред очите й се спусна червеникава пелена, когато мъката бе изместена от гняв. Отвори стремително вратичката на каретата, изкачи тичешком няколкото стъпала и заудря с медното чукало по вратата. Отвориха почти веднага и пред нея застана облечен с ливрея слуга. Без да каже дума, тя го ръгна по крака с чадъра си, така че той отстъпи от болка и изумление. После мина покрай него, прекоси вестибюла и се изкачи по стълбите.

Адам беше в кабинета си и вдигна отегчено поглед към неизвестния натрапник. Изражението му не се промени, дори когато видя кой го безпокои. Антония бе пренебрегнала молбата му да остане в Ирландия до почивните дни, като по този начин едва му бе стигнало времето да се справи с Бърнард Лам.

— Тони, каква изненада… макар че, след като те познавам така добре, не би трябвало да се изненадвам.

— Бас държа, че изненадата е дяволски голяма! Каква гадна, похотлива свиня си само.

Младият мъж стана от бюрото си и тръгна към нея.

— Защо си ми ядосана? Аз съм този, който трябва да е ядосан, скъпа моя.

— Не ме наричай „скъпа“! — Забеляза парченце от синьо перо върху килима и посочи с върха на чадъра си. — Ето заради какво съм ядосана! Остави ме на другия край на света, защото си имал спешна работа в Лондон. Да притискаш спешно веселата Джорджина върху дюшека, това ли било?

Савидж я погледна развеселено.

— Скъпа, ти ревнуваш. Джорджина беше тук, защото дължи толкова много пари, че се е озовала в задънена улица.

— Не ревнувам, а беснея!

Силните му мургави длани обхванаха ръцете й.

— Никога не сме се любили, когато си бясна. Това ще бъде истинско откритие.

— Това, че се любих с теб в Ирландия, не ти дава право да мислиш, че съм дотичала тук, за да си прося още.

Уханието й изпълваше ноздрите му.

— Ммм, позволи ми да ти дам още.

Дланите му обхванаха задните й части и я притиснаха към слабините му.

— Махни си ръцете от мен! Представям си къде са били преди малко — изсъска Антония.

— Въображението ти няма граници, скъпа, и това е едно от нещата, които обожавам в теб.

Разбута документите в единия край на бюрото и я вдигна да седне на освободеното от тях място.

— Престани, женкар такъв!

— Всичко това остана в миналото ми, кълна се.

Сведе глава към ярко начервените й устни, но тя се извъртя, а очите й мятаха светкавици. В следващия миг гърбът й бе притиснат към полираната повърхност на бюрото, а младият мъж се нахвърли отгоре й като хищник върху своята жертва. Тони гореше от гняв. А в неговия поглед сякаш светеха сините пламъчета на свещ.

— Досега не бях те виждал в жълто. Това е твоят цвят, красавице моя. Той ти отива и с него имаш толкова екзотичен вид, че дъхът ми секва.

Тя сви колене и го удари с тях в слънчевия сплит.

— Наистина ще пресека проклетия ти лъжлив дъх! — заяви задъхано.

— Искам те, когато си ядосана. Искам да вилнееш и да забиваш ноктите си в мен.

Гласът му бе нисък, напрегнат, изкусителен като черно кадифе. Вдигна я на ръце и я понесе към спалнята си.

— Пусни ме!

Близостта му, уханието на мъж възбуждаха желанието й и тялото й започна да гори от нетърпение въпреки гнева. Това увеличи още повече яростта й. Сега вече бе ядосана не само на него, но и на себе си.

Устните му се озоваха върху шията й.

— Ти си по-гореща и по-стегната, когато си ядосана — прошепна той. — Когато крещиш обиди по мой адрес, проходът ти ще обгърне по-здраво члена ми, докато той скача като подивял жребец, комуто слагат за пръв път седло върху гърба. Продължавай да беснееш, скъпа, и не след дълго ще те обяздя по най-необуздания начин, който можеш да си представиш.

Постави я върху леглото и Антония започна да се бори неистово. В резултат само се възбуди още повече.

— Не искам да разкъсам прекрасния ти жълт тоалет, затова задръж малко, докато те съблека, а после можеш да си беснееш на воля.

Цялото поведение на Адам говореше колко възбуждаща я намира, затова в крайна сметка младата жена започна да се съмнява дали бе правил любов с херцогиня Девъншир. Неудоволствието й от самата нея нарасна, когато откри, че действително лежи неподвижно, докато той я съблича. Внезапно си спомни какво бе отговорил на въпроса й какво прави, когато някоя жена прояви нежелание. „Просто прибягвам до изкуството на прелъстяването.“ Цялото й тяло отмаля от копнеж. Той щеше да я прелъсти; осъзна, че иска да опита хипнотичното прелъстяване на Леопарда. Щеше да продължи да сипе огън и жупел отгоре му, докато той я убеждаваше, съблазняваше, омайваше и подмамваше да му даде точно онова, което желае.

Разпиля черните й къдрици върху възглавниците.

— Никога не си изглеждала толкова красива, колкото в този момент.

Сексът бе изкуство за Адам Савидж.

— Ласкателството няма да те доведе доникъде — изсъска тя.

— Ласкателството ще ме заведе точно там, където искам да бъда. Тук.

И той обхвана тъмния триъгълник между краката й и пъхна пръста си в нея.

— Копеле! — извика Антония.

— Ммм, мускулите ти се свиват така здраво около пръста ми, когато викаш; нямам търпение да разбера какво ще направиш с члена ми.

Нито пък тя. Младата жена прехапа устни, за да не закрещи от възбуда.

— Прекалено си зает, за да се занимаваш с подобни неща — заяви хапливо тя.

— Не се сещам за по-приятен начин за прекарване на следобеда от това да те любя.

— Аз предпочитам да се любя нощем, когато е тъмно.

— Лъжкиня — отвърна Адам, докато събличаше ризата и панталона си. — Знам, че обичаш да ме гледаш гол на дневна светлина. — Седна на ръба на леглото, за да свали обувките си и рече през рамо: — Така или иначе, тази нощ съм зает. — Усети ефекта на думите си незабавно, тъй като тя се нахвърли отгоре му и заби нокти в голия му гръб. — Прибери си ноктите, малка дива котко, преди да съм се хвърлил отгоре ти.

Събори я по лице върху леглото и се настани отгоре й. После вдигна дългите й коси и започна да целува и хапе лекичко раменете и тила й.

За момент й се стори, че чува ръмжене, но после реши, че Леопардът по-скоро мъркаше. Все едно, че някой я удари по гърба и тя се изви под тялото му. В този миг всяка нейна част бе уязвима. Дългият и дебел център на неговата мъжественост потърси горещия й отвор и проникна дръзко през него. Младата жена стисна бедра; при това положение бе прекалено стегната, за да може да проникне докрай в нея. Дланите му обхванаха гърдите й и започнаха да ги галят дотогава, докато я накара да се навлажни.

Устните му заиграха с ухото й, словата му бяха неустоимо еротични; обясняваше точно как чувствал допира на пускащия й меден сок проход във втвърдения си като мрамор член, докато навлизаше сантиметър по сантиметър в нея. Вече бе достатъчно хлъзгава, за да проникне дълбоко в нея.

Силните му ръце обхванаха, тънкия й кръст, за да я придърпва назад, към себе си. Ефектът беше неописуем. Виковете й се сляха с ниските му, дрезгави стенания. Страстта им бе жарка и дива. Антония заби нокти в чаршафа и го раздра, когато и двамата едновременно стигнаха до оргазъм. Адам се отпусна отгоре й, а вълните от тръпки заливаха една след друга телата им. Щом и последният прекрасен спазъм отмина, той се търколи заедно с нея, така че двамата се озоваха на една страна. Едрото му тяло обгръщаше нежно нейното.

— Боже, Тони, толкова много те обичам, как можеш да помислиш дори за момент, че ще погледна към друга? Ти си моята жена.

Истината ли й казваше или онова, което й се искаше да чуе? Караше я да се чувства така божествено, че в този момент й бе все едно.

Младият мъж погали косите й.

— Това, което имаме с теб, е рядкост.

Пое си дълбоко, пресекливо дъх, когато дългите й крака се допряха до неговите. Сравнена с другите жени, тя бе като прекрасна кристална чаша до груби стъклени буркани.

Антония се протегна блажено, без да се отделя от него; не й се искаше да излиза до края на деня от прекрасния пашкул, в който я бе обгърнал. Ръцете му галеха корема й там, където щяха да растат децата му. Внезапно смръщи вежди. Ако продължаваше така, семето му щеше да покълне в нея, преди да успее да уреди нещата.

— Казах ти да останеш в Ирландия до събота, а след това да дойдеш при мен в Идънуд. Защо пристигна сама на Халфмун Стрийт?

Младата жена изведнъж си припомни защо бе дошла. Без да се измъква от обятията му, изрече:

— Дойдох да ти съобщя нещо невероятно.

Устата му се сля с нейната и тя се отдаде на огнените целувки. Най-после й даде възможност да си поеме въздух.

— Брат ми Антъни е жив!

Той седна рязко.

— Това шега ли е?

— Не, не, жив е. Не се е удавил. Получихме писмото му. Не е ли прекрасно това?

— Наистина е прекрасно. Но какво, по дяволите, е правил през всичкото това време? Та той изложи на риск живота ти.

— О, Адам, не се ядосвай. Не е нужно да се тревожим повече заради Бърнард Лам. Аз съм в безопасност, Лам Хол е в безопасност и Антъни не е застрашен от него. Той е в Цейлон с мама!

— Мили Боже, не мога да повярвам! — възкликна Савидж. — Належащата работа, заради която те оставих в Ирландия, бе да се разправя с братовчед ти. Положих големи грижи, за да го премахна от страната. Самочувствието ми е леко накърнено, че вече не се нуждаеш от моята защита.

Антония се изправи на колене до него и обгърна силния му врат.

— Адам, винаги ще се нуждая от твоята защита.

Леопардът се усмихна криво.

— Доста трудно ще ми бъде да те предпазя от самия себе си.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш?

— Имам предвид, че не би трябвало да бъдеш тук. Просиш си скандала и правиш това вече от месеци насам. Репутацията ти е много важна за мен.

— Щом репутацията ми е толкова важна, защо ме отнесе в леглото си в мига, в който прекрачих прага на дома ти?

— Това е неизбежно, щом си дошла тук сама.

Думите му я нараниха. Реши също да го нарани.

Вдигна рамо и отмести полупрозрачните смарагдови завеси на леглото.

— Щом не желаеш да ми бъдеш повече любовник, тогава ще си намеря друг.

Той се озова в миг до нея и я сграбчи грубо. Младата жена впери поглед в леденосините му очи. Белегът на лицето му го караше да изглежда заплашителен.

— Ще го удавя в собствената му кръв. Аз бях пръв и ще бъда последен! Ти принадлежиш на мен, Тони. Онова, което е мое, не го давам на друг. — Впи устни в нейните и я беляза отново като своя жена. — Можем да бъдем заедно в Идънуд само през почивните дни. Моите слуги пазят тайните ми. Никой в Лондон няма да разбере. Всъщност предпочитам да се прибереш в Лам Хол. Лондон не е подходящо място за една млада дама.

Антония го изгледа невярващо.

— Какво, по дяволите, не му е наред на Лондон?

— Той е помийна яма!

Младата жена присви очи.

— И кой може да знае това по-добре от теб самия? Ти ще затънеш в нея, докато аз стоя затворена вкъщи и по цяла седмица се правя на добро момиче, а после като награда ще ми позволяваш да бъда непослушна през уикендите. Ти си само един проклет лицемер, това си ти! — извика тя. — Нямам намерение да напускам Лондон, докато не натоваря стоката си на „Червеният дракон“.

— „Червеният дракон“ вчера отплава за Цейлон заедно с безценния ти товар.

— Копеле такова! — изруга и вдигна ръка, за да го удари по лицето.

Той я хвана за китката и я изви болезнено. Погледът му се спря върху устата й, след това слезе по-надолу.

— Отново си ядосана. Нарочно ли го правиш, за да ме възбуждаш?

Можеше и сама да види, че действително отново бе готов. Той посегна към нея и в този момент освободената й длан се стовари върху лицето му.

Савидж вдигна ръка.

— Хайде, удари ме! Няма да ти бъде за пръв път.

В този момент на вратата на спалнята се почука лекичко.

— Господин Бейнс е долу, сър. Казва, че тази нощ приливът ще започне рано.

Антония грабна дрехите си. Кипеше от гняв. Той значи заминаваше отново с „Летящият дракон“, за да изнася контрабандно един Господ знае какво.

Адам я наблюдаваше мрачно. Младата жена закопча прелестното жълто манто и взе чадъра.

— Имай предвид, Савидж, само да си отворя устата, и увисваш на въжето!

Леопардът отметна назад глава и смехът му изпълни стаята. Дяволът му беше свидетел — добре я бе научил как да заплашва.

— Ще се видим в Идънуд — заяви твърдо, когато тя се запъти към вратата.

Тони едва не се задави от яд. Слугата изгледа подозрително разрошените й коси. Проклета да е обаче, ако опита да прибере непокорните кичури така, както бе сторила Джорджина. Отметна назад глава.

— Защо не престанеш да се пулиш? — изсъска тя.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ОСМА

„Летящият дракон“ плаваше по познатия си маршрут от устието на река Сома към Сен Валери. Савидж разчете сигналните светлини, които съобщаваха, че в момента пристанището е безопасно. Щом спуснаха мостчето, екипажът започна да разтоварва. Бяха го правили толкова често и вършеха всичко изключително бързо и качествено.

Адам знаеше, че единствено със спокойствие и увереност ще успее да разсее страховете на онези, с които работеше. Парите смениха бързо собствениците си и не след дълго клиперът отново се озова в Ламанша, движейки се с пълна пара към Грейвзенд.

В крайна сметка Антония реши все пак да отиде в Идънуд. Но нямаше да ходи там през уикендите и нямаше да посещава маркиз Блакуотър. Щеше да си побъбри с Джон Бул. Ако някой познаваше миналото на Индиън Савидж, то това със сигурност беше неговият верен приятел и слуга.

Младата жена се усмихна. Джон Бул все още я мислеше за младия лорд Лам. Питаше се как ли щеше да приеме преобразяването й.

Тони изпита чувство на вина, когато съчини пред баба си някаква история, че страда от носталгия по родното си място. Само допреди няколко месеца мразеше лъжците повече от всичко друго. И сега, докато целуваше Роз за довиждане под предлог, че отива в Стоук, тя прибави лъжата към сметката на Адам. Щом излязоха от Лондон, съобщи на Брадшо да кара към Идънуд, а не към Стоук. Почувства се страшно гузна, когато кочияшът примигна и рече, че господин Бърк вече му бил казал да я остави в Идънуд и след това да се връща в Лондон.

Каретата се озова пред великолепния дом на Савидж и Джон Бул се появи начело на цял приветствен комитет от слуги.

— Добре дошли в Идънуд, мемсаб. Негово превъзходителство ме предупреди да ви очаквам. Всичко е готово. Аз съм Джон Бул, иконом на негово превъзходителство.

— Джон Бул, това съм аз, Тони!

Индиецът се поклони официално и кървавочервеният тюрбан почти се допря до коленете му.

— Да, мемсаб. Вие сте лейди Лам, близначката на лорд Лам. Осмелявам се да прибавя, че приликата ви е наистина забележителна!

— Забележителна е, тъй като той съм аз! Просто си събух панталоните и облякох пола.

Джон Бул се обърна величествено към другите слуги и им каза да се прибират.

— Да не би да се опитвате да ми кажете, че лорд Лам е бил скопен?

Младата жена се засмя и взе ръката му в своята.

— Опитвам да ти кажа, че аз съм моя брат Тони.

Той поклати възхитено глава.

— Дегизировката е безупречна. Изглеждате като истинска жена!

Антония се отказа. Стисна дланта му.

— Джон Бул, обожавам те. Надявам се само, че този път няма да се наложи да спя на пода.

— В никакъв случай. Негово превъзходителство нареди да приготвя за лейди Лам стаята в съседство с неговата спалня.

— Сигурна съм, че е така.

Очевидно Савидж бе минавал през Идънуд след завръщането си от Ирландия.

— Значи можете да ползвате стаята на сестра си до нейното пристигане. Честно казано, Тони, бас държа, че тя ще бъде господарката на Идънуд.

Антония подсвирна.

— Индиън Савидж никога не би се обвързал със съпруга.

— О, млади господине, грешите. Негово превъзходителство си търси от доста време съпруга. Нужна му е титулувана дама, която да се превърне във водеща фигура сред висшето общество. Да бъде безупречна домакиня, когато забавлява политическите му приятели. Идънуд е декорът, който създаде за това безценно бижу. Има нужда и от много деца. Възнамерява да създаде династия!

— Джон Бул, ти си истинска златна мина за получаване на информация. Устата ми се напълни със слюнка при мисълта за твоето къри. След като разгледам стаята си, по-точно, стаята на сестра си, ще сляза в кухнята, за да поговорим.

Спалнята бе действително прекрасна. Беше избирала лично абсолютно всичко, с изключение на скъпия копринен индийски килим. Запита се дали Адам Савидж го бе поръчал специално и реши, че точно така бе сторил. Не трябваше никога да допуска грешката да го подценява. Дочу шумолене на коприна и долови екзотичен аромат.

— Киринда, как си?

— Много добре, мемсахиб. Желаете ли да разопаковам багажа ви?

— Не е нужно, освен ако не си любопитна да разгледаш дрехите ми.

— С огромно удоволствие бих разгледала тоалетите ви. Никога няма да мога да си обясня как имахте смелост да носите мъжки дрехи — рече тихо тя.

— Как разбра, че съм жена? — попита Тони.

— По начина, по който гледахте господаря. Аз също го обичам, мемсаб.

Дъхът на Антония секна. Гаден женкар! Завоеванията му бяха цял легион. Е, вече можеше да зачеркне името на Антония Лам от безкрайния си списък.

След като разопаковаха багажа, младата жена слезе в кухнята. Джон Бул я оглеждаше с открито любопитство. След малко накара останалите слуги да излязат от просторното помещение. И се удари по челото.

— Най-после слънцето изгря за мен.

Тони помълча озадачено известно време, после промълви:

— А, загря, искаш да кажеш.

— Загряване, изгряване — каква е разликата?

— В момента ми се изплъзва.

— Проницателността ми подсказва, че ти не си мъж, преоблечен като жена. О, не, не е толкова просто, колкото изглежда.

— Надявам се — промълви едва чуто тя.

— Признай си, през цялото време си била жена.

— Отгатна.

— Никой не може да заблуждава дълго Джон Бул, дори негово превъзходителство.

— Предполагам знаеш за цялата му нелегална дейност?

— А, да. Прекосява Ламанша три пъти седмично. Построи кей тук, на собствената си територия, за „Летящият дракон“. Гръцкият храм там, край реката, всъщност е склад, където реди стоката. Във Франция се подготвя резолюция.

На Антония й призля. Беше отказвала да повярва, че контрабандната дейност на Адам можеше да бъде вредна и дори опасна за хората, но нямаше как повече да се преструва, че не знае. Здравият разум говореше, че незаконните стоки, от които се правеха пари по време на войни и революции, бяха оръжията. Да убиваш хора заради печалбата. Савидж й бе казал, че няма да може да го понесе, и бе напълно прав. Реши да види със собствените си очи какво бе складирано в обширния храм.

Докато наблюдаваше как Джон Бул приготвя вечерята, тя се опита да измъкне от него още информация за господаря му.

— Само ти знаеш срамните тайни от неговото минало.

— А, мемсаб, вършил е неща, очернили душата му. Има нужда от една добра жена, за да го спаси.

И верният тамил я изгледа замислено.

— Ако наистина, търси спасение, го търси по доста странен начин — заяви сухо Тони.

— Странен и прекрасен е начинът, по който действа Леопардът — рече Джон Бул и докосна с благоговение рубина върху чалмата си.

„Отплатата за греха би трябвало да бъде смъртта — помисли си Антония, — но очевидно са скъпоценни камъни, злато, замъци и титли.“ После въздъхна тежко.

— Иска ми се да не беше такова копеле.

— Доколкото знам, родителите му са били женени. Не е незаконороден — защити го верният слуга.

Младата жена се усмихна.

— Не, само извън закона — промълви тя.

Тъй като все още не се бе стъмнило напълно, Тони излезе под претекст, че иска да разгледа градините. Спусна се към гръцкия храм, премина покрай стройните му колони и се повъртя край вратата. Наоколо обаче бе пълно с градинари и слуги, които я следяха крадешком. Подозираше че всъщност бяха пазачи. Освен това на вратата на храма се виждаше здрава ключалка.

Сърцето я заболя при цялата тази красота. Езерото, с неговите черни лебеди и горичките наоколо, пълни с елени и птици, все едно, че бяха част от рая. Но Идънуд имаше и своята змия. Антония обичаше имението със същата страст, както и неговия собственик Адам Савидж, но сърцето й подсказваше, че трябва да се откаже и от двамата.

По време на вечеря настоя и икономът, и Киринда да се хранят с нея. Забавляваше се безкрайно от остротите, които двамата си разменяха неуморно при играта на старата като света борба между половете. Слушаше ги и се смееше заедно с тях, без да долови реална неприязън помежду им. Те живееха под един покрив от толкова дълго и се познаваха толкова добре, че се чувстваха добре един с друг като чифт удобни стари обувки.

Когато се оттегли за през нощта, Тони нямаше намерение да си ляга веднага. Планът й бе около полунощ да се промъкне в гръцкия храм, за да открие какво складираше в него Адам. Снабди се с тъмна пелерина, газена лампа и тежък меден свещник, с който да разбие ключалката.

Късно след полунощ се загърна с пелерината, намали светлинката на газеничето и взе тежкия свещник. От него щеше да стане чудесно оръжие, ако някой се изпречеше на пътя й.

Запъти се надолу по стълбата. В къщата цареше пълна тишина. Премина през френските прозорци, които водеха към градината. Промъкваше се бавно под сянката на дърветата.

Щом стигна до вратата на храма, постави газеничето на земята. В този момент я обзе колебание — не защото беше заключено, а заради онова, което щеше да види вътре. Защо правеше това? Ако се върнеше в леглото си и се престореше, че не знае нищо за контрабандните занимания на Савидж, Идънуд и неговият господар все още щяха да си останат нейни. Взе решение.

Адам Савидж измъкна оръжието от ръката на тъмната сянка, промъкнала се край храма. Остана изумен, когато се озова лице в лице с Тони.

Младата жена се взираше в него, ужасена, че е хваната на местопрестъплението.

Гласът му бе леден като погледа:

— Няма ли да е по-лесно да използваш ключ?

И той вкара някакъв железен ключ в ключалката и отключи тежката порта.

Антония затаи дъх в очакване. Леопардът вдигна фенера, но не затвори след себе си масивната врата. Вместо това пъхна лампата в ръцете й. В това време тя си представяше колко студено щеше да бъде презрението му и колко горещ — гневът.

— Върви си в стаята, госпожице, ние тук имаме работа да вършим.

До ушите й достигнаха стъпките на приближаващите хора и тя побягна към къщата. Свали наметалото с треперещи ръце и започна да крачи из спалнята си. Страхуваше се от онова, което щеше да й стори.

Младата жена облече бялата батистена нощница. Взе четката, застана пред огледалото и въздъхна тежко.

Решеше се бавно; косата й вече бе стигнала до кръста.

Дочу шум край вратата и дишането й се учести, а пулсът й забърза като полудял. Почти подскочи, когато гласът му прозвуча току зад гърба й. Завъртя се, застана пред него и видя, че бе влязъл през вратата, която свързваше нейната стая с неговата.

— Сигурен съм, че имаш причина да ходиш посред нощ в храма. Защо не я сподели с мен?

Гласът му звучеше измамно меко, като тъмно кадифе. Тони реши да признае всичко и да се остави на неговата милост. Така щеше да скъси разстоянието помежду им и щеше да има възможност да го докосне. Винаги досега едно докосване бе достатъчно, за да разпали страстта му.

— Аз… исках да видя пушките… оръжията, които пренасяш контрабандно във Франция — прошепна тя и пристъпи колебливо към него.

— Пушки!

Гласът му разсече въздуха и я накара да спре. Адам я гледаше така, сякаш я виждаше за пръв път. Колко млада изглеждаше. Снежнобялата нощница с малки копченца й придаваше вид на девица. И тя наистина бе затрогващо невинна. Кой знае какъв й се струваше? Опасен, страшен, ужасяващ! Тя май наистина вярваше, че пренася оръжие.

Антония затаи дъх, когато погледът й попадна върху отворения дневник, поставен върху стола, до който стоеше. Савидж го вдигна незабавно.

— Не! Не може да четеш това. То е лично, интимно.

Той го огледа бързо.

— Виждам името си на всяка страница.

— Това са моите мисли за теб. Не можеш да четеш нещо толкова лично. Нямаш право да нахлуваш насила в интимния ми свят!

— Страхуваш се, че ще насиля не само интимния ти свят. Покорно ви моля да седнете, лейди Антония, докато аз се запозная с най-съкровените ви мисли.

Искаше й се да се хвърли върху му и да измъкне дневника от ръцете му, но не смееше. Седна върху елегантния стол и видя с пламнали бузи, как Савидж се отпусна върху другия. Той изпъна напред крака, отмести леденостудения си поглед от нея и започна да чете.

Дневникът бе истинско откровение. Всяка страница започваше с жестоки, очернящи го думи и неизменно завършваше с любовни, почти боготворящи го слова. Онова, което го изуми най-много, бяха злодеянията, които му приписваше. В представата й той беше толкова черен, че Савидж не сдържа усмивката си.

Той беше женкар. Имаше си заложница и си пробиваше път в лондонското общество, като спеше с всички видни дами. И въпреки че според Антония той всеки следобед удостояваше с вниманието на своята мъжественост поне по една видна дама, тя очевидно го обожаваше. Беше лудо влюбена в него и го наричаше с какви ли не имена, задето не й бе предложил брак.

Тони го бе превърнала в романтичен герой, в някакъв тъмен демон, зъл и греховен и въпреки всичко — неустоим. Бедната, очакваше я голямо разочарование.

Остави дневника и пристъпи към младата жена. Тя изписка лекичко, когато я прегърна силно. Викът й му подсказа красноречиво, че това поредно приключение й се нрави. Понесе я към стаята си. Положи я нежно върху огромното легло, после свали ботушите и ризата си. Без да съблича тесните си черни бричове, седна до нея. Прекрасните й зелени очи бяха широко отворени, докато се опитваше да отгатне какво се готвеше да прави с нея този опасен човек. Потрепери, когато ръката му се промъкна дръзко под нощницата й. Младият мъж се задоволи да гали стройните й крака, докато й говореше.

— Тони, знаеш, че съм водил опасен, порочен живот. Не, остави ме да довърша. Ако съдя по дневника, ти си наясно, че аз лъжа, мамя, крада и се занимавам с контрабанда. Нещата, които правя, са отвратителни и неморални. Дейността ми е нелегална, дори престъпна. Нарушавам всички божествени и човешки закони. — Усети я как настръхва. — Знаеш, че съм продажен и користен, но виждам, че това те възбужда.

Ръката му се плъзна нагоре по гладкото й бедро, готова да извърши злата си магия.

— Не! Моля те, не прави това — възкликна Антония и се опита да се измъкне.

— Тони, приятно ми е да бъда гадно копеле, но на теб това ти доставя още по-голямо удоволствие.

Отдели длан от бедрото й и се зае с малките копченца на нощницата.

— Не! Не, не ми доставя! — заяви тя.

— И двамата знаем, че не е така.

Адам се засмя гърлено. Вече бе разкопчал цялата редичка копчета, разтвори батистата и мазолестите му длани обгърнаха шията й.

— Мисълта, че същите ръце, които докосват и най-интимните части на тялото ти, са убивали хора.

Зелените й очи блеснаха от омраза и тревога.

— Савидж, престани с това!

— „Савидж“ — повтори с меден глас той. — Номен ест омен, името е съдбата! Дори само името ми те вълнува. — Смъкна нощницата по раменете й, като се опиваше от нейните гърди. Светлосините му очи я изгаряха като пламъка на свещ. — Белегът на устата ми е толкова зловещ, че те подлудява от желание, когато се докосне до върховете им.

И веднага демонстрира думите си.

От устните на Тони се отрони стон; тя се ужаси от самата себе си.

Дланта му обхвана гръдта й и тя усети как топлината нахлува от неговото тяло в нейното. Устните му се допряха до бузата й и се спряха край ухото й.

— Според мен онова, което те възбужда най-много, е убеждението ти, че съм женкар. Представяш си, че не съм способен да бъда верен на една жена. Мислиш, че съм безпътен, развратен, разюздан…

Антония се разтрепери. Младият мъж усещаше и най-слабия й трепет.

— Винаги е трябвало да бъдеш послушно момиче. Приличаш на девица, както си легнала тук в сладката си бяла нощница. Но когато се озовеш в леглото с мен, можеш да изживееш в действителност фантазиите си за ангела и дявола. Фактът, че съм развратник, ти дава възможност да участваш в безразборните ми връзки. Тъй като имах любовници, ти трябваше да станеш една от тях. Тъй като използвах проститутки, ти искаш да станеш моята проститутка.

Младата жена го удари с всичка сила по лицето. Дръпна нагоре нощницата, за да прикрие гърдите си, и се опита да стане от леглото. Силните му пръсти обхванаха китката й.

— Тони, какво има?

— Похотлива свиня!

Беше задъхана, гневът я задушаваше. Напрегнатият му син поглед не се отделяше от нея.

— Тони, ти не искаш за съпруг някой отегчителен човек, който никога не е престъпвал законите.

— Напротив, искам! Точно такъв искам!

— За Бога, не искаш съпруг, на когото не му стиска да изневери.

— Искам! Именно това искам!

— Огледай се. Всичко това може да бъде твое в замяна на благосклонността ти — продължи да я изкушава.

Гневът й избухна с пълна сила.

— Дръж си показния Идънуд. Ти си най-арогантният, най-подвластният на желанията си мъж. Мислиш, че богатствата ти могат да купят всичко; те обаче не могат да купят мен! За Бога, ти си просто един любител на лукса, украсяваш прислугата си с рубини, спиш върху трон, купуваш си титли.

— Значи излиза, че предпочиташ морален човек?

— Не бих могла да обичам друг! — изрече тържествено тя.

Савидж пусна китката й.

— Обличай се, Тони! Връщаш се с мен в Лондон.

Младата жена се запъти почти тичешком към стаята си. Всичко бе свършило. Беше се отървала на косъм. Беше най-щастливото момиче на света. Ангел-хранителят й явно се грижеше за нея. Хвърли се върху леглото. И от очите й потекоха потоци.

— Да вървят по дяволите всички ангели!

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА

Когато излезе от спалнята си, носеше кремава ленена рокля и обувки от ярешка кожа със същия цвят. Черната й коса бе навита на класически кок. Това бе добре възпитаната лейди Антония Лам със знатен произход.

Адам Савидж я очакваше на горната площадка на великолепното стълбище. Тъмните му дрехи бяха с безупречна кройка, ризата — снежнобяла, поклонът — едновременно учтив и официален. Слязоха заедно и влязоха в огромната кухня.

— Жените би трябвало да гледат, а не да слушат — обърна се Джон Бул с поучаващ тон към Киринда.

— Жените би трябвало да се гледат, а не да се слушат — поправи го тихо Адам.

— Виждаш ли? Негово превъзходителство е съгласен с мен — заяви самодоволно тамилът.

Антония го изгледа възмутено. Погледът й се изпълни и с презрение, когато го насочи към неговия господар.

— Тогава негово превъзходителство е гаден песоглавец!

Внезапно дочу идващите откъм трапезарията гласове. Разговорът се водеше на френски. Съмняваше се, че това бяха слугите.

— Джон Бул, моля те погрижи се пътните чанти на нейно превъзходителство да бъдат отнесени долу.

После се обърна към Тони и я подкани с жест да тръгне пред него към трапезарията.

В мига, в който влязоха, трима мъже станаха на крака. Гласът на Савидж прозвуча меко като коприна:

— Позволи ми да ти представя нашите гости, скъпа моя. Това е граф Дьо Барас… прекрасната му съпруга… дъщерите му.

Френският аристократ целуна ръката на младата жена.

— Мадам Соваж, за мен е чест.

Говореше със силен акцент. Очевидно знаеше малко английски. Антония се опитваше да не гледа втренчено в дамите, отрупани с венецианска дантела и със смешни високи перуки на главите.

Леопардът я представи и на другите двама мъже.

— Херцог Дьо Мен. Маркиз Дьо Сен Симон.

Антония се запита дали не трябва да се поклони.

— Enchante![12] — промърмори херцогът.

— Beaute du diable![13] — заяви маркизът и целуна ръката й.

Адам извади ключ от джоба на сакото си.

— Скъпа моя, отключи храма за тези господа. Нещата, складирани там, са техни. Веднага след като семейство Барас приключи със закуската, ще се погрижа да се качат отново на борда на кораба.

Тони бе напълно объркана. Какво, по дяволите, ставаше тук? Железният ключ в дланта й все още пазеше топлината от тялото на Савидж. Нима очакваше от нея да предаде оръжието на тези французи? Искаше й се да захвърли ключа в лицето му. Всички присъстващи обаче имаха такива безупречни маниери, че се чувстваше задължена да се държи като дама. Като в транс се запъти към изхода. Французите я последваха.

Отвън имаше десетина товарни коли. Гостите размениха по няколко думи с кочияшите; очевидно фургоните бяха техни.

Младата жена си пое дълбоко въздух, отключи и отвори бавно вратата.

— Уух!

Възкликна при вида на разкрилата се пред очите й красота. Прекрасни мебели в стил Луи XIV, скринове с извити крака, позлатени канапета, столове и маси стояха край предмети на изкуството, картини, огледала в позлатени рамки и други безценни принадлежности. Все едно, че бе попаднала в пещерата на Аладин.

Кутии със севърски порцелан и прекрасни кристали бяха наредени до бляскави планини от сребърни фруктиери, подноси, прибори, сервизи за чай. Защо този дяволски Савидж я бе оставил да си мисли, че храмът е пълен с пушки?

Поклони се на господин херцога и се запъти обратно към къщата. Слава Богу, Джон Бул все още бе в кухнята.

— Кои са тези хора? — попита тя. — Откъде е безценната стока в храма?

— А, вие да не би да живеете под камък? Не знаете ли, че френските аристократи ги тикат като плъхове в затворите? Тези тук са късметлиите. Други са били избити в леглата си от разбунтувалите се тълпи. Негово превъзходителство доведе това семейство от Франция снощи. Всяка седмица прави по три такива курса. Те пренасят тук всичко, което притежават, преди сганта да го е разграбила или опожарила.

Това наведе Тони на мисълта, че херцогът и маркизът бяха пристигнали по-рано и сега бяха дошли да си приберат нещата, които Адам съхраняваше.

Широките рамене на Савидж изпълниха рамката на вратата.

— Елате, лейди Лам, готови сме за отплаване.

Бузите й пламнаха. Защо все си мислеше най-лошото за него? Почувства силно раздразнение. Защо подозираше, че той бе развеселен?

— Не съм закусила — заяви предизвикателно.

— Кулинарните магии на Максуайн те очакват.

Повдигна й се и трябваше да преглътне няколко пъти, за да се пребори с неразположението си. Той наистина се забавляваше от ситуацията, копелето!

По време на краткото пътуване до Лондон Тони странеше от него. Господин Бейнс стоеше на руля, така че Адам да може да прави компания на семейството на граф Дьо Барас.

Усети пристъп на морската болест и си спомни за прекосяването на Бискайския залив. Спомни си също така и за нелегалната дейност на Савидж по цялото протежение на френското крайбрежие. Защо нито веднъж не й бе минало през ума, че всъщност той рискуваше живота си, за да помага на хората?

Още щом се върна на Кързън Стрийт, Роз се захвана с нея.

— Виждам, че бързо си се излекувала от носталгията си! Защо отиде да се навърташ край Идънуд? Аз ще ти кажа защо, Антония. Мисля, че си хлътнала по настойника си. Господин Савидж е постъпил добре, като те е пратил обратно тук. Онова, от което се нуждаеш, е съпруг. Човек с твърда ръка и непоклатим морал, който да сложи край на безпътния ти живот. Ще поговоря с настойника ти по този въпрос.

— Съжалявам, че съм те накарала да се притесняваш, бабо — рече разкаяно Тони, макар да й се искаше да крещи и да вилнее.

Като се прибра в стаята си, извади легена и повърна. Може би беше бременна?

Отхвърли незабавно тази мисъл, но знаеше, че е напълно възможно.

На следващата сутрин, още преди да отвори очи, отново й се гадеше. Причината бе миризмата на бекон, която се носеше от кухнята. Антония бе добре запозната с признаците на бременността. Това бе главна тема за разговор сред дамите по време на всякакъв вид събирания. Но преди да измине и час, вече се чувстваше съвсем добре и изпълнена с благодарност, че издайническите признаци изчезнаха така бързо, както се бяха появили.

Роз се готвеше да излезе на разходка с файтон със своя посетител. Преди да тръгне обаче, успя да накара внучка си да обещае, че в сряда вечерта ще присъства на приема у семейство Олмак. Франсис Джърси бе истинска подвижна енциклопедия, даваща информация за търсените ергени.

Тони крачеше из дневната като затворено в клетка животно.

Когато чу звънеца, се подразни. Нямаше настроение да се среща с когото и да било. Реши, когато господин Бърк влезе да съобщи името на посетителя, да му каже, че няма да приема никого. В дневната обаче влезе не икономът, а Адам.

Изпълниха я противоречиви емоции. Разкъсваше се между желанието да го прогони завинаги от живота си и да се хвърли в ръцете му. Не направи нито едното, нито другото. Порази я начинът, по който бе облечен. Носеше овехтяло сако и под него нямаше риза. Беше небръснат, обувките му бяха износени, а в ръцете си стискаше смачкано кепе.

— Калайджия, шивач, войник, моряк, богаташ, бедняк, просяк, крадец? — попита заядливо тя.

— Тони, искам да дойдеш с мен. Облечи дрехите на брат си. Не се престаравай, едно старо сако за езда ще свърши добра работа.

Прииска й се да се изсмее в лицето му. Вгледа се в лицето му. Очите му, както обикновено, я зовяха да направи това, което искаше от нея.

Младата жена слезе на долния етаж; дъхът й секна, когато Адам се приближи до нея. Докосването му я накара да подскочи, сякаш я бе изгорил. Той ловко прибра косите й и ги покри с кепето на Антъни.

Отвън ги чакаше карета. Антония се настани мълчаливо и те се понесоха към центъра на града. Не му зададе въпроси. Савидж не приличаше на другите хора. Той живееше по свои собствени правила.

Файтонът спря на Ландън Бридж и потегли веднага, щом слязоха от него. Прекосиха реката по моста и внезапно се озоваха в друг свят.

— Веднъж ме попита къде съм живял като дете. Ще ти покажа — заяви той.

Сградите бяха паянтови. Това не бяха къщи, а коптори. Мръсни, вонящи, пренаселени бордеи. Заемаха редица след редица, подобни на загнили зъби. Обитаваха ги дрипави мъже, жени и деца.

Улиците бяха задръстени с боклуци. Краставо куче преследваше два плъха. Тони стисна зъби, за да не повърне. Видя, че всички жени и деца бяха босоноги. Само мъжете носеха окъсани обувки.

Навсякъде кипеше работа. Хората може да бяха мръсни и мизерно облечени, но определено не бяха мързеливи.

Въздухът бе влажен, калдъръмът — мокър и хлъзгав поради голямата близост с Темза.

— При прилив повечето от тези къщи се наводняват — отбеляза Адам.

— Нямах представа, че отсрещният бряг изглежда така.

— О, не е само този бряг. Ще ти покажа Уайтчапъл.

Тесните му улици бяха не по-малко мръсни и мизерни. На всеки ъгъл имаше кръчма стояха окъсани, долнопробни проститутки.

— Бедността не винаги е резултат от мързел. На бедните се плащат оскъдни заплати.

— Някои от тези проститутки не изглеждат по-възрастни от дванайсет-тринайсет години — промълви смаяно младата жена.

— Не хаби съжалението си за тях, скъпа. Запази го за малките деца. В Сейнт Джайлс, недалеч от Ландън Уол, има няколко вертепа, където спят по петстотин деца. Там обучават по-големите момчета да бъдат крадци, момичетата — проститутки, а малките ги продават.

Антония го гледаше изумена; гърдите й се бяха стегнали от болка. Как можеше да предположи съществуването на подобни неща? И как можеше да не мисли за тях сега, след като ги бе научила?

В Смитфийлдс, зад Тауър ъф Ландън, младата жена трябваше да закрие носа си заради непоносимата воня. Вървяха до глезените в кравешки лайна, останали от животните, които отвеждаха в кланицата. Продавачите от съседните месарници бяха струпали черва и дреболии направо на улицата.

— А после се чудят защо толкова хора умират от тиф — отбеляза саркастично Савидж.

Тони не знаеше дали ще издържи още дълго, но следваше покорно Адам.

— Населението на Лондон е един милион. Бедните обитават три квартала. Те са безлични, анонимни, неуки. Хиляди от тях завършват живота си в приюти. Парламентът разрешава построяването на приюти, а след това ги оставя на някой фабрикант, за да му осигурят евтина работна ръка. Единственото, което иска законът от него, е да ги поддържа живи. Бедните родители са принудени да дават децата си да работят в заводите от петгодишна възраст. Ако опитат да избягат, ги оковават. И никога повече не виждат дневната светлина. Те са недохранени, работят по петнайсет часа дневно и измират като мухи. За щастие бедните се размножават като зайци.

Младата жена докосна корема си; бе се сетила за детето, което може би носеше. Леопардът хвърли поглед към лицето й и забеляза сълзите й и моментално се разкая.

— Сладка моя, мисля, че вече видя предостатъчно.

Силната му длан я прихвана през кръста и я поведе към Сейнт Пол, където имаше стоянка на коли. Едва когато седна, Антония си даде сметка, че краката й треперят. Облегна се на кожената облегалка и затвори очи.

— Онези, които не отидат в приют, свършват тук.

Клепачите й се отвориха и тя видя, че минаваха покрай затвора „Флийт Призън“.

Не проговориха, докато каретата не спря на Кързън Стрийт. Савидж взе ръката й в своята.

— Утре ще говоря в парламента. Искам да присъстваш, да ми бъдеш морална подкрепа. Сега вече ще можеш да пишеш в дневника си и за нещо друго освен за мен.

Махна кепето и копринената маса на косите й се разпиля около раменете. После я целуна по челото и отвори вратата на файтона.

Естествено през нощта я преследваха кошмари.

На сутринта отвори гардероба. Стори й се, че има поне два пъти повече дрехи, отколкото си мислеше. Прокара длан по шумящата тафта, по шепнещите коприни и нежното кадифе. Сега й изглеждаха много по-красиви, в разцветки, от които дъхът й секваше. Даде си сметка каква щастливка беше.

Бе се държала като разглезено дете, когато недоволстваше, че трябва да носи женски дрехи. Та това бе истинска привилегия — да бъде жена и да притежава толкова много и луксозни тоалети. Реши да облече най-яркия цвят, с който разполагаше, така че да се забелязва отдалеч в залата на парламента.

Оранжевата рокля, подплатена с тъмнокафяво кадифе на ръкавите и подгъвите, беше изумителна. Положи големи грижи за косата си, така че лицето й да бъде оградено с къдрици, а на рамото й да пада дълга букла. Никога повече нямаше да сложи перука, след като бе видяла комичните бели ужасии върху главите на мадам Барас и нейните дъщери. Накрая сложи широка сламена шапка с оранжеви панделки.

Франсис Джърси дойде да вземе Роз с каретата си за тяхната разходка в парка, превърнала се в задължителен ритуал.

— Антония, скъпа, ти си като чужденка тук. Разкажи ми всички последни клюки от Бат. Бо Наш все още ли се подвизава със самочувствието на кралица? Уагс го наричаше „Фоли“ зад гърба му, знаеше ли?

Тъй като нямаше и понятие от Бат и неговите интриги, Тони побърза да смени темата:

— Вие знаете всичко, лейди Джърси. В колко започват речите в парламента?

— Боже, там ли отиваш? Трябва да са насядали в девет, но някои членове като Джеймс Фокс и скандалният Шеридан буквално се излягат върху пейките и си отспиват след поредния нощен гуляй. Кой ще говори?

Младата жена погледна към баба си с надеждата, че няма да спомене за нейното „пристрастие“.

— Адам Савидж. Помоли ме да му бъда морална подкрепа.

— О, Роз, хайде да отидем с Антония. Всички жени го преследват. Никой не знае коя е любовницата му, но се говори, че имал няколко.

— Едва онзи ден споменах колко глупаво би било една жена да изгуби ума си по мъж като Савидж — отбеляза сухо лейди Рандолф.

— О, Роз, ако имаш дори само два грама синя кръв във вените си, как би могла да му устоиш?

Антония се опита да не обръща внимание на забележката на лейди Джърси, но когато пристигнаха на „Уестминстър“ си даде сметка, че бе имала пълно право. Качиха се към балкона за страничните слушатели и сърцето й се сви при вида на толкова много пристигащи дами. Присъстваха всички жени, които бяха посещавали къщата на Халф-мун Стрийт. Най-богатите, най-елегантните и най-красивите лондонски дами оглеждаха тоалетите си и бъбреха учтиво.

Тони се надвеси напред, за да огледа мъжете под тях, а очите й мятаха гневни зелени пламъци. Говореше някой, вероятно председателят на парламента, но груби забележки от двете страни го прекъсваха непрестанно.

Не беше трудно да открие Индиън Савидж. Всичко в него бе неповторимо — косите, дрехите, излъчващата сила фигура. Отмести насила поглед от него. И без това бе достатъчно самонадеян. Арогантността му бе смайваща. Да покани всичките си завоевания, за да му вдъхват морална подкрепа. Не виждаше нищо морално в порочната свиня!

— Господа, давам думата на уважаемия член от Грейвзенд.

Савидж се изправи. Сред представителите на парламента настъпи тишина, а почитателките му от балкона въздъхнаха.

— Господин министър-председател, господин председател на парламента, уважаеми колеги. Първо, с огромно задоволство съобщавам, че съпругите на членовете на парламента постигнаха нещо, което ние все още не сме осъществили. Съпругите и на виги, и на тори съумяха да забравят партийните различия в името на едно похвално дело. Великодушието им ме учуди. Набират се средства за създаването на първата лондонска болница за безпризорни деца. Предлагам правителството да подкрепи този проект.

Адам спря да говори. Вдигна очи към балкона и се поклони на дамите. Те се изправиха като една и го аплодираха. Без да се усети, Антония постъпи също като тях.

Председателят трябваше да призове към ред, за да даде възможност на Савидж да продължи.

— Ако трябва да прочета целия списък от реформи, които възнамерявам да предложа, ще се наложи да стоим тук до деня на Страшния съд. Затова ще бъда възможно най-кратък. Първо бих искал да съобщя сумата, която е необходима, за да се павират и осветят улиците на Уестминстър. Канализацията в центъра на града е, меко казано, ужасяваща. Господи, събудете се и помиришете! Други градове ще последват примера на Лондон и скоро нашата столица ще предизвика завистта на континента. Втората сметка е във връзка с предложението за основаване на Общество за подобряване условията на живот на бедните. За бедните трябва да бъдат отворени аптечни пунктове, раздаващи безплатни лекарства. Ако бъдат научени на основните хигиенни правила и на чистота, гарантирам, че случаите на заразяване с тиф ще намалеят рязко. Лондонската полиция не е ефективна. Тя не успява да въдвори ред и законност сред едномилионното население. Предлагам следващата сума да бъде гласувана за създаването на ефикасна полицейска сила. Човек, който се разхожда из лондонските улици, рискува да изгуби живота си, някой крайник или собствеността си. Малцина от вас изпитват симпатии към реформирането на затворите. В цялата система обаче се ширят подкупите и корупцията. Обитателите на бедняшките квартали отиват в затвора, а техните собственици — в банката. На богатите всичко се прощава, затова пък към бедните се отнасят по най-брутален начин. Миналата седмица публично бе обесено седемгодишно момче, защото откраднало лъжица.

В залата настъпи необичайна тишина. Тони усети буца в гърлото си. Очите на седналата до нея лейди Холанд се напълниха със сълзи.

— Вие проявихте огромно великодушие, като ми отделихте толкова време, при положение, че парламентът го чакат купища важни проблеми за разрешаване. Съвестта ми обаче няма да намери покой, ако не засегна още една последна тема: детския труд. Фабриките и заводите стигнаха дотам да зависят от труда на пет-шестгодишни деца, принудени да се трудят по петнайсет часа дневно. Надявам се парламентът да приеме закон, който да забрани приемането на работа на деца под деветгодишна възраст и ще задължава работодателите деца под петнайсет години да не работят по повече от дванайсет часа дневно.

Думите му предизвикаха разногласия в залата, но дамите заръкопляскаха. Антония вдигна полите си и забърза надолу по стълбите. Не знаеше след колко време щеше да излезе Адам, но искаше да види първо нея, когато се отворят вратите на парламента.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТА

— Адам, нямах представа — промълви тихо Тони, когато той се запъти към нея.

Той взе дланите й в своите.

— Недей да ме обявяваш за светец, скъпа.

Сведе глава, за да я целуне по устните. В този момент си даде сметка, че към тях се бяха насочили много хора. Беше недопустимо господата да целуват младите дами на публични места.

— Искам да бъдеш при мен в леглото ми — прошепна в ухото й той. — Ела на Халф-мун Стрийт.

Като хипнотизирана, Антония се запъти с него към каретата. Младият мъж дръпна завесите, за да се отърве от любопитните погледи на множеството. Развърза панделите на сламената й шапка и я захвърли на отсрещната седалка, после я привлече към себе си.

Сърцето на Тони пееше. Беше влюбена до уши в този мъж, знаеше, че никога няма да изпита нещо подобно към друг и щеше да го обича вечно. Толкова се гордееше с него, сърцето й щеше да се пръсне от радост. Той беше благороден, прям, заинтересован от съдбата на нещастните и същевременно — най-неустоимият мъж в Лондон. Желаеше го днес, желаеше го утре, желаеше го завинаги. Той съчетаваше в себе си всички мъжки роли — баща, настойник, приятел, любим, съпруг…

Младата жена затаи дъх и изтрезня. Ами ако той не я желаеше за съпруга? Трябваше, трябваше, та нали носеше неговото дете! От нея се искаше единствено да му каже. Джон Бул бе споделил с нея, че Адам мислел за много деца, че възнамерявал да създаде династия.

Днес бе научила, че се интересува дълбоко от съдбата на всички деца. Неговото собствено дете щеше да бъде безценно за него, а майката на детето — обичана много. Въпреки това не можеше да разкрие тайната си. Подпря глава на широката му гръд и затвори очи. Под бузата си усети бавните, силни удари на сърцето му; надяваше се, че бие единствено за нея. Пожела с цялата си душа в сърцето му никога да няма място за друга жена.

Савидж повдигна брадичката й, за да вижда прекрасното й лице. Видя сълзите й, веднага седна и я сложи на скута си.

— Скъпа моя, какво има?

Сгушена на сигурно в обятията му, тя за малко не призна страховете си. Пое си дълбоко дъх и се чу да отговаря:

— Нищо, просто съм много щастлива.

Тони се водеше от вътрешното си чувство. Тя беше жена, не момиче. Адам Савидж бе от онези мъже, които имаха нужда от жена. Искаше не само неговата любов, а и уважението му. Дори още по-важно бе самоуважението й.

Прокара пръсти в дългите му черни коси и промълви:

— Очите ти са сини като Бискайския залив.

Повдигна уста за целувката му. Тя бе буйна и пареща.

— Изгарям за теб — прошепна той.

Тони знаеше, че й казва истината. През роклята си усещаше огъня, който се излъчваше от слабините му. Изведнъж реши, че не може да понася нито миг повече да бъде разделена от него от толкова пластове плат. Изправи се, повдигна полите и фустите си и се настани отново в скута му.

— Божичко, ти си по-възбудена дори от мен.

Тя бе сексуално най-отзивчивата жена, която познаваше. Да има партньорка, която да отговаря моментално на едно негово докосване, на една дума, дори само на един поглед, бе най-големият дар и най-възбуждащото нещо, което можеше да се случи на един мъж.

Каретата започна да забавя ход.

— Ще можеш ли да изчакаш, докато се качим горе? — попита дрезгаво той.

— Ами ти? — промълви задъхано тя.

Възбуденият му член се притискаше между бедрата й; усещането бе прекрасно. И двамата не знаеха дали щяха да успеят да се сдържат. Затаили дъх слязоха от файтона и бавно, вдървено, с достойнство влязоха в къщата на Халфмун Стрийт. Кимнаха на слугите, поздравиха тържествено Джефри Слоун и внимателно заизкачваха стълбите.

В мига, в който вратата на спалнята се затвори след тях, те се заляха от смях и започнаха да се събличат трескаво. Адам я вдигна високо, така че триъгълникът в долната част на корема й да застане пред устата му и се престори, че иска да я ухапе. Тони изпищя игриво, а след това изпъшка, тъй като той я остави да се свлече бавно надолу по тялото му, докато не я спря навиреният му член.

Дланта му се провря между телата им, опипа я, разтвори я и намести фалоса си. Устните им се сляха.

Любимата му нямаше представа как той успя да се сдържи толкова дълго, но отправи безмълвно благодарност към богинята на любовта. Когато коленете му се допряха до ръба на леглото, той отдели ръцете й от врата си.

— Легни — рече прегракнало.

Тя се подчини. Той не легна с нея, а застана между бедрата й. Протегна ръце и постави палците си точно над горния край на отвора сред розовата й плът. Следващият му тласък й подейства като удар от мълния. Когато се отдръпна, пръстите му продължиха да я галят, като извършваха кръгообразни движения и увеличаваха още повече удоволствието й.

Антония се извиваше от наслада. В този момент осъзна, че именно предишният му опит с други жени го правеше толкова съвършен любовник. Тя беше щастливката, която щеше да обере плодовете от подобен дълъг и разнообразен сексуален живот.

Адам се надвеси над нея. Наслаждаваше се на трепета на тялото й и я изпиваше с поглед. Боже, тя бе невероятна жена! Винаги, когато се озовяха заедно, те се възбуждаха до такава степен, че трябваше да правят секс, преди да правят любов. Най-смайващото бе, че и двете неща им доставяха еднакво удоволствие. Обикновено мъжете предпочитаха секса, а жените — любовта. Тяхната двойка бе по-различна. Те се отдаваха на най-необуздани страсти. Животинското в него бе извадило наяве страстната й природа. Естественият й еротизъм пробуждаше неутолимите му сексуални апетити. Бавният им, сериозен любовен акт продължи още два часа.

Най-накрая Адам бе готов да говори. Никога преди не бяха по-близки или по-настроени един към друг и телом, и духом, както в този момент. Младият мъж лежеше по гръб. Тони го бе обгърнала с гладките си бедра. Това бе любимата му поза за разговор. Така погледът му можеше да милва косите й, устата, гърдите, а с опакото на пръстите си да гали вътрешната страна на стройните й крака.

— Вчера те заведох да видиш онези ужасни места, за да разбереш какво мотивира действията ми. Когато мизерията уби баща ми, аз бях безпомощен да сторя нещо за него. Мразех безпомощността си и си дадох дума да събера достатъчно богатства, за да мога да се боря за лондонските бедняци. — Лицето му се изкриви в гримаса. — Страхувам се, че очерних душата си в неспирното преследване на богатство, така че сега всъщност опитвам да се откупя.

— Речта ти днес в парламента вече го направи — рече тихо младата жена. — Само законът за детския труд е достатъчен да осигури билета ти за рая.

— Света Дево, понякога си мисля, че все пак си прекалено невинна за мен.

Очите им се срещнаха.

— Което означава?

— Знам, че съм цинична свиня, но ние живеем в едно варварско общество. Законите за детския труд най-вероятно няма да бъдат приети дори през следващите двайсет-трийсет години.

Лицето й помръкна от разочарование. Той протегна ръце.

— Ела при мен.

Тони се сгуши при него и той придърпа завивките върху тях. Обхвана дланта й и преплете пръсти с нейните.

— Това е една безкрайна битка и аз имам нужда от твоята помощ. Обичам те и това е добре дошло за мен, тъй като ми трябва господарка и домакиня на Идънуд. Знам, че това е стъпка надолу, но би ли заменила английската си титла за ирландска?

Младата жена затаи невярващо дъх. Нима току-що й бе предложил брак? „Лейди Блакуотър.“ Затвори очи и отправи благодарствена молитва, премаляла от облекчение. Когато ги отвори отново, Савидж я наблюдаваше напрегнато, леденосините очи я зовяха да му отговори. От устните й се отрони смях. Нима наистина мислеше, че може да му откаже?

Смехът й го накара да замръзне.

— Може би Идънуд ти се струва прекалено показен?

Погледът му се изпълни с ледено презрение. Антония присви колене и се затъркаля от смях. Току-що бе открила нещо за мъжа, когото обожаваше. Този познат презрителен поглед бе просто защитна маска! Могъщият Адам Савидж бе уязвим, особено там, където ставаше дума за нея. Тази мисъл я ласкаеше неимоверно. Тони се надигна и се надвеси над него.

— Нямаш абсолютно никаква представа от колко дълго време те желая за мой съпруг.

— Колко дълго? — заинтересува се той.

— От първата нощ, в която се опита да направиш мъж от мен и ме накара да пия бренди и да пуша пури.

— Голяма романтичка си.

— Не, излъгах. Исках те за мой съпруг, дори още преди да те бях срещнала.

Веждите му се сключиха. Антония се усмихна.

— Това стана, когато зърнах за пръв път твоя „показен“ Идънуд. Всъщност именно аз го направих показен. Трябва да съм предчувствала, че един ден ще стане мой. Уговорих господин Уайът да направи всевъзможни скъпоструващи промени.

Младата жена се опиваше от властта си над него. Чудеше се как бе могла да се страхува от него в началото. През онези първи дни отчаяно се бе борила за одобрението му. Сега, след като бе поискал ръката й, бе абсолютно сигурна в него. Всякакви притеснения бяха изчезнали.

— Не можем да се оженим през следващите няколко месеца.

Сякаш я поля със студена вода. Самоувереността й изчезна. Устните й затрепериха.

— Трябва да се върна в Цейлон, за да уредя там някои неща. Веднага след като се върна, ще се оженим.

Антония възкликна:

— Не! Тогава ще бъде прекалено късно.

Обзе я паника.

— Скъпа, тази раздяла ми е много неприятна и на мен, но непременно трябва да осъществя това пътуване.

Зелените й очи се присвиха.

— Защо?

Не можеше да й предложи друго, освен половината истина.

— Трябва да информирам майка ти, че възнамерявам да се оженя за теб.

Погледът й се смекчи.

— О, Адам, колко прекрасно, старомодно и официално, но напълно излишно.

— Ще навършиш пълнолетие след още една година. Затова имаш нужда от нейното разрешение.

— В миналото майка ми никога не е проявявала загриженост за мен; сигурна съм, че няма да започне сега.

— Родителите ти ме определиха за твой настойник. Отговорността не е само във финансово отношение. Душевното ви и морално състояние също е в мои ръце. И в това отношение свърших страхотна работа! Не можах да отделя ръцете си от теб.

Младият мъж отчаяно се надяваше, че тя ще приеме „настойническото“ му обяснение. Не чувстваше никаква вина към Ив. Това не бе сърдечна връзка, а по-скоро делова уговорка. Той се нуждаеше от украшение за Идънуд, тя — от парите му. И му бе дала да разбере, че дори не би помислила да се омъжва за него, ако не си осигури титла.

Антония се разкъсваше от противоречиви мисли. Адам бе човек на честта. Ако му признаеше за състоянието си, детето щеше да мине на първо място. Реши, че може да изчака два-три месеца. Щяха да отидат заедно в Цейлон, да получат официално разрешение от майка й и веднага след това да се оженят. Така нямаше да се налага да го принуждава да прави компромиси с моралния си кодекс.

— Реших да дойда с теб. Винаги съм искала да видя Цейлон. Ще можеш да изпълниш благородния си дълг, след това ще си направим една екзотична тропическа венчавка и Антъни ще може да ти предаде булката.

Савидж изпъшка.

Тони бе нещастна. Той очевидно не я желаеше край себе си. Почувства се като уловена в капан. Не можеше да чака завръщането му от Индия, това щеше да отнеме пет-шест месеца! Преглътна гордостта си, готова да го моли. Тогава на помощ й дойде гневът.

Отметна завивките, изправи се с царствен вид от леглото.

— Ако можеш да чакаш шест месеца, за да бъдем заедно, тогава можеш да чакаш вечно. Приятно пътуване!

Косата й бе в прекрасен безпорядък. Гърдите и устните й бяха подути от дивите му целувки. В този миг Адам разбра, че наистина му беше невъзможно да чака шест месеца, за да я има.

Придвижи се бавно към ръба на леглото подобно на леопард, преследващ жертвата си. Тогава се хвърли отгоре й, дръпна я да падне на колене и я стисна между бедрата си. Наведе се и устните му я затърсиха, за да сложат отново своя печат върху й.

— Няма да чакам и шест минути разделен от теб.

Младата жена заби нокти в тялото му и го ухапа. Не след дълго той я покори на волята си, но не със сила, а с животинския си магнетизъм. Щом съпротивата й секна, той я притисна към сърцето си и мазолестата му длан загали разрошените й коси.

— Скъпа моя любов, има още една причина да отида в Цейлон.

Антония повдигна питащо очи към лицето му.

— Оставих те в Ирландия, за да бъдеш в безопасност, докато аз се справя с Бърнард Лам. Отвлякох го на борда на „Червеният дракон“ и дадох нареждане да го оставят на остров Мадагаскар. Корабът отплава от Англия ден преди да разбера, че Антъни е жив, иначе никога нямаше да изпратя братовчед ти толкова близо до него.

Тони бе ужасена.

— Не мислиш, че ще отиде в Цейлон? — В себе си обаче знаеше колко опасен враг можеше да бъде Бърнард Лам. — Грешката е моя! Ако не бях дошла да хленча на рамото ти, да те моля да ме спасяваш, сега Антъни нямаше да бъде в опасност.

— Престани. Трябваше да заколя копелето, вместо да го пращам насам-натам. Както злите, така и добрите дела се връщат и преследват човек.

— Кога отплаваме? Ако не ме вземеш, ще замина с друг кораб!

Тя бе упорита жена, готова да поеме ръкавицата на всяко предизвикателство, което й отправяше животът. И той не желаеше тя да се променя.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВА

— В никакъв случай! — възкликна буйно Роз.

— Достатъчно съм голяма, за да вземам сама решенията си. Заминавам за Цейлон.

— Не съм чувала нищо по-скандално в живота си. Достатъчно бе, че ви видяха да се целувате на стълбите на Уайтхол, сега пък искаш да обиколиш половината свят с него!

— Роз, Адам ми предложи да се омъжа за него.

Погледът на баба й се плъзна по нея, спря се на измачканата рокля, на разрошените коси, на подутите устни.

— Слава Богу, тъй като е ясно, че пристигаш направо от леглото му. — Лейди Рандолф въздъхна; не бе забравила какво означава да си млад и влюбен. — Явно това пътуване се очертава да бъде сватбено? — попита тя, след като се овладя.

— Ами, не — отвърна внучка й, като се изчерви. — Възнамеряваме да се оженим в Цейлон. Адам настоява да поиска разрешение от майка, тъй като ще навърша осемнайсет години след почти цяла година. Той ми е настойник и мисли, че моралът ми е в негови ръце.

— Ами ако си бременна? — Младата жена трепна. — А, изобщо не ти е минало през ума, че може да се появи подобно дребно усложнение, нали? Е, това ще уреди въпроса — тръгвам с теб като твоя придружителка.

— Придружителка? Бабо, не може и дума да става да се подлагаш на подобно изпитание заради мен.

— А, на бабо ли преминахме? Да не би да намекваш, че съм прекалено стара за едно приключение?

— Не, разбира се — отвърна едва чуто Антония.

— Мъж като Савидж няма да се въздържа доброволно, а очевидно на теб също не може да се разчита. При положение, че ти си се разгонила, а той непрекъснато е в това състояние, някой трябва да поеме ролята на дракон. — Роз позвъни. — А, ето ви и вас, господин Бърк. Напоследък ми изглеждате блед и напрегнат. Как мислите ще ви се отрази едно пътуване?

В Идънуд Адам Савидж обсъждаше пътуването със собствената си прислуга.

— Заминавам с клипера, с него ще се придвижваме по-бързо, отколкото с „Червеният дракон“. Оставям вие сами да изберете. Идънуд ще има само полза от твоята здрава десница, но това несъмнено се отнася и за мен самия. Ако желаеш да се върнеш у дома, кажи.

Джон Бул бе обиден.

— Домът е там, където ни тегли сърцето. Моят дом е Англия, ваше превъзходителство.

— Киринда?

Леопардът изгледа предупредително иконома, за да го накара да не се намесва. Лотосов цвят трябваше сама да каже какво мисли. Младата жена сведе ресници.

— Ако Джон Бул остане, аз също ще остана.

— Тогава да смятаме, че сме се договорили — заяви облекчено Савидж.

Идънуд му бе скъп и искаше да го остави в ръцете на хора, на които може да се довери.

Киринда последва безшумно господаря си. Той я усещаше зад гърба си, досети се, че желае да говори насаме с него, затова се запъти към зимната градина. Уханието на жасмин им напомни за „Скокът на леопарда“.

— Сахиб, искам да ви питам нещо.

— Питай каквото искаш — отвърна простичко той.

— В Цейлон ли ще се ожените?

— Да. Ще се оженя за лейди Лам няколко дни след като пристигнем.

Лицето й помръкна и тя направи знак, за да прогони злото.

— Простете, сахиб, но вдовицата няма да ви донесе щастие.

Адам се усмихна, когато разбра за какво става дума.

— Няма да се женя за Ив. Връщам се в Цейлон, за да я уведомя. Избрах Антония.

Тя се усмихна сияещо.

— Джон Бул ми каза, че именно нея бил избрал и той самия за вас. Защо никога не греши този проклетник?

Мургавата й красота бе несравнима.

— Той притежава мъдростта на цели поколения от древна цивилизация. А ти кога ще го избавиш от нещастието му и ще се омъжиш за него?

На бузите й се появиха трапчинки. Това бе другият проклетник, който също никога не грешеше.

— Скоро, сахиб, съвсем скоро.

Устните му се разтегнаха в усмивка, нещо наистина рядко за него.

— Тогава нека напълним Идънуд с бебета.

Когато голямата черна карета спря пред главния вход на Идънуд, Адам слезе да приветства тримата пътници в нея.

Пъргаво бе разтоварена планина от багаж и отнесена право на борда на „Летящия дракон“. Кабините в клипера бяха луксозно обзаведени в чест на тримата посетители. Десетината работници, които бе наел Савидж, вече бяха направили значителни подобрения на кораба.

Тони и Адам скоро се научиха да общуват с погледи, тъй като никога не оставаха сами. Късно следобед младият мъж наля бренди на Роз.

— Ще заведа Антония да се поразходим край езерото. — С усилие сдържаше веселото си настроение. — През цялото време ще можете да ни виждате през френските прозорци.

Двамата се движеха на прилично разстояние един от друг. Когато се отдалечиха достатъчно, младата жена изпъшка.

— Адам, толкова съжалявам за това.

— Любов моя, по-скоро съм доволен, че те пазят. Точно така би трябвало да бъде.

Тя го изгледа невярващо.

— Господин Бърк ме посети и ме накара да обещая, че няма да нараня лейди Рандолф.

— Роз не се шокира толкова лесно. Чуй само какво заяви: щом аз съм се била разгонила, а ти си бил непрекъснато в това състояние, щяла да дойде, за да се прави на дракон.

— С мен тя говори по същество, скъпа. Заяви направо, че не желае да ти издуя корема, преди да те заведа пред олтара.

Големите зелени очи на Тони оглеждаха лицето му, търсейки някакъв намек от подозрение.

— Тя има право, знаеш ли. Освен това въздържанието е благодатно за духа — заяви безгрижно младият мъж.

— Ха! Ще видим какво ще говориш, след като прекараме цял месец в морето и се надървиш като шомпол.

— Ами ти? — пошегува се той. — Дори Максуайн ще започне да ти се струва хубавец.

Тя го удари по ръката.

— Негодник!

И двамата изтрезняха. Спряха да вървят. Сплетоха ръце, а очите им пламнаха от потискано желание.

— Имаш нужда да те целуна — промълви Адам.

Антония поклати глава и промълви беззвучно:

— Имам нужда да ме изпълниш.

— Довери ми се, ще намеря начин. Обичам предизвикателствата не по-малко от теб.

Младата жена си пое няколко пъти дълбоко дъх. Тръгнаха отново.

— Не съм казала на Роз за Бърнард Лам.

— Не искам да се тревожиш — заяви твърдо Леопардът. — „Червеният дракон“ няма да пристигне много преди нас. Клиперът е доста по-бърз от него. Освен това ние знаем, че брат ти е в Цейлон, но братовчед ти не знае. Той мисли, че Тони е в Лондон.

— Може и никога да не разбере. Може веднага да се качи на някой кораб, който да го отведе обратно в Англия.

Адам стисна ръката й, но в сърцето си знаеше, че съдбата е коварна стара кучка, която нямаше да разхлаби така лесно примката около шията му.

Месец по-късно бяха изминали половината от пътя до целта си. „Летящият дракон“ наистина отговаряше на името си. Бейнс бе надежден капитан и управляваше добре и кораба, и екипажа си.

Бърк се грижеше лично за нуждите на двете дами, като се стараеше да ги изолира от Максуайн и останалата неописуема паплач на борда.

Адам опъна навес на палубата, за да осигури удобството им. Дългите, топли дни и липсата на движение закръглиха приятно формите на Тони. Той не можеше да отдели очите си от нея. Гърдите й се наляха, цялото й тяло бе някак си по-зряло и сочно и това караше кръвта му да кипи непрестанно. Погледите й бяха премрежени и морни и му обещаваха рая при следващата им среща.

Тя успяваше да открадне доста мигове, посветени на целувки и опияняващи любовни признания, но така и не можаха да останат насаме за по-дълго, както им се искаше. Савидж често поемаше нощното дежурство на кормилото. Това бяха часовете, които прекарваха заедно. Той не можеше да я люби, докато стоеше пред руля, но все пак имаше възможност да я прегърне с една ръка.

— Това безделие ти се отразява добре — промълви младият мъж и плъзна ръка под прохладната й памучна камизолка, за да хване налятата й гръд. — Харесва ми видът ти тези дни, уханието на слънце в косите ти, соления вкус, когато те целувам.

Без обувки тя не беше чак толкова висока и трябваше да се повдига на пръсти, за да обгърне врата му. През тропическите нощи Адам носеше само широки памучни бричове. Събу ги под прикритието на мрака; знаеше, че Тони е гола под обемната фуста.

Тя започна да търка тялото си в него. Това бе сладко мъчение за двамата.

— Божичко! — промълви дрезгаво Леопардът, изгорен от горещината на тялото й.

Тя скоро се примеси с влага, когато младата жена обви крака около бедрото му и започна да се движи нагоре надолу, докато не я обзеха силни тръпки. След това се намести пред него. Отпусна се на колене. Обви ръце около стоманенотвърдите му мускули. Гладните й устни обгърнаха набъбналата глава на фалоса му.

Гърленото ръмжене, изразяващо насладата му, я подлуди от желание за него.

— Тони, така ще свърша — прошепна трескаво Адам.

— Обещаваш ли? — измърка тя.

През целия следващ час двамата се притискаха безмълвно един към друг. Затишие след буря. Главата й се отпусна върху рамото му; беше заспала, сгушена така в него.

Дългите седмици, прекарани в морето, им дадоха добра възможност да разговарят. Роз, а понякога и господин Бърк, се включваха в дискусиите им. Антония обичаше да слуша дълбокия глас на любимия си, когато й разказваше за Цейлон, за неговия климат, обичаи, население. Докато говореше за „Скокът на леопарда“, долавяше гордостта и любовта, която очевидно питаеше към своята плантация.

При други случаи пък темата на обсъжданията им бе Идънуд. За околните бе ясно, че и Адам, и Тони изпитва дълбока привързаност към къщата, в която щяха да се върнат след сватбата.

„Червеният дракон“ пусна котва край бреговете на Мадагаскар след почти тримесечно пътуване. На Бърнард Лам обаче му бяха нужни само три часа, за да стигне до заключението, че отвличането му бе дело на Адам Савидж. В началото реши, че го бе премахнал от пътя си, защото в негово лице виждаше съперник, стремящ се към благоразположението на Анджела Браун, но скоро осъзна, че за човек с неговите богатство и власт една повлекана от сцената не можеше да означава нищо.

Не, в тази шегичка бе замесен разглезеният му братовчед лорд Антъни Лам. Вероятно Савидж най-накрая бе усетил действителните му намерения и го бе отстранил от Англия.

Бърнард се върна отново към спомените си за последния път, когато бе видял братовчед си. Беше през онази мъглива нощ, когато го бе преследвал във Воксхол Гардънс. Със собствените си ръце го бе блъснал под краката на препускащите насреща му коне с файтон. Беше сигурен, че никой не би могъл да оцелее след подобно преживяване, но нито бе открито тяло, нито пък във вестниците се бе появило съобщение за смъртта му.

Младият мъж стовари юмрука си върху тежката врата на трюма, осенен от нова мисъл. Братовчед му сигурно не бе умрял веднага от раните си. Но сега вероятно той самият бе законният наследник на Лам Хол и Савидж го бе домъкнал дотук, за да не му даде възможност да претендира за титлата и собствеността!

Обаянието на морето може и да се превръщаше в мощен наркотик за някои хора, но за Бърнард Лам то се свързваше с отвратителни преживявания. Затворничеството на това ограничено пространство засилваше омразата му. Сега обаче тя бе насочена срещу Адам Савидж.

Докато се намираше в трюма, пускаше в действие отмъщението си срещу Савидж. На мъждивата светлина бе открил кутии с парижки модни стоки. Вадеше роклите една по една, накъсваше ги на ленти, а след това грижливо ги сгъваше и връщаше на местата им. Щом намери венецианския талк за пудрене на перуки, с особено удоволствие се изпика в буренцата с ценната стока.

По времето, когато откриеха извършената пакост, Бърнард възнамеряваше вече да е пуснал в действие плана си за по-нататъшно съсипване на копелето, осъдило го на три месеца ад в това горещо скапано корито.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРА

„Червеният дракон“ освободи своя затворник още щом пусна котва. Когато разбра, че се намира на остров Мадагаскар, Бърнард Лам едва не полудя от чувство на безсилие. Всичките му планове бяха свързани с Цейлон и нямаше да има миг покой, докато не постигне целта си.

Разбра, че всеки ден към пристанище Коломбо в Цейлон заминават кораби. Едва след падането на нощта обаче успя да си осигури средствата, необходими за пътуването. При изгрев слънце вече разполагаше с достатъчно, за да се снабди със стилен тропически гардероб, пистолет и билет до Цейлон. Злочестият моряк, когото бе ограбил, лежеше с прерязано гърло в една тъмна уличка.

Бърнард Лам бе научил в ранна възраст колко измамна може да бъде външността. Щом пристигне в Коломбо, скъпите му дрехи, съчетани с безупречни маниери и самоуверен вид, щяха да му помогнат да получи от жителите на колонията всичко, което му бе нужно. Качи се на най-внушителния кораб, който намери в пристанището. Пътуването до Коломбо продължи само няколко дни и когато слезе, се представи за бизнесмен. Без да се колебае влезе в една от държавните канцеларии, за да поиска водач до „Скокът на леопарда“.

Служителят бе силно впечатлен от името му.

— Трябва да сте роднина на покойния лорд Ръсел Лам, който ръководеше Ийст Индия Къмпани.

— Да, така е. Той ми беше чичо. Всъщност съм тук по семейни проблеми. Бихте ли могли да ме ориентирате как да намеря и тяхната плантация? Леля ми, лейди Лам, ме помоли да дойда да й помогна. Сигурно не е лесно за една вдовица да се справя съвсем сама тук, в колониите.

— Прав сте — съгласи се държавният чиновник. — Когато неотдавна лорд Антъни пристигна, срещата между майка и син бе трогателна.

— Лорд Антъни ли? — изненада се Бърнард.

— Той също разпитваше за Гавърнмънт Хаус, така че аз го заведох там лично. Тяхната плантация е в съседство със „Скокът на леопарда“.

— Колко удобно — заяви любезно младият мъж. — Трябва да призная, че присъствието на братовчед ми Тони тук е изненада за мен.

Нямаше представа как така братовчед му се бе озовал в Цейлон преди него, но това го устройваше чудесно! Сега вече щеше да може да си отмъсти на Савидж и да отърве света веднъж завинаги от настоящия лорд Лам.

Бърнард се съгласи веднага да тръгне с двамата войници, които пренасяха пощата между Коломбо и Гавърнмънт Хаус. Бе дал последните си пари, за да си купи кон, така че сега зависеше от гостоприемството на войниците.

Когато на третия ден пред погледите им се разкри Гавърнмънт Хаус, не се знаеше кой изпита по-голямо облекчение — Бърнард Лам или неговите спътници. Сбогуваха се с него веднага, щом преминаха през входния портал. Докато алчният му поглед поглъщаше подобната на палат къща, всичко в него вреше и кипеше. Защо някои се раждаха сред разкош, а други трябваше да се съюзяват със самия дявол за всяка трохичка, която изпадаше от масата му?

Докато се взираше във великолепието пред себе си, внезапно осъзна, че това бе съдбоносен миг. Собствената му съдба зависеше от него; от него се искаше само да се възползва от мига и да я поеме в свои ръце.

Появи се някакъв коняр, за да отведе коня му. Приближи се лакей, поклони се ниско и отнесе новата му пътническа чанта нагоре по стълбите. Пазачът на главния вход отвори вратата пред него. Икономът с тюрбан на глава попита кого желае да види.

— Аз съм племенник на лейди Лам.

Тези няколко думи подействаха като магия. Веднага го въведоха в пищна приемна. В стаята влязоха двама млади индийци в местно облекло. Единият му предложи разхладителна напитка, другият размаха голямо ветрило. И двамата бяха свели очи и глави в знак на пълна покорност. Като по часовник, точно в мига, в който привърши питието си, се отвори някаква вътрешна врата и през нея се появи дребна блондинка. От нея се излъчваше елегантна студенина.

Заради светлината, която влизаше през жалузите, Ив успя да види чертите на новодошлия едва когато застана пред него. Изведнъж студенината й се стопи.

— Вие трябва да сте синът на Робърт. Копие на баща си сте!

Бърнард се почувства силен. Очевидно лейди Лам бе обичала баща му. Възползва се от положението. Приближи се още към нея, повдигна ръката й към устните си и рече дрезгаво:

— Баща ми беше лудо влюбен във вас до последния си час. Сега вече знам защо.

— Ласкател! — смъмри го игриво Ивлин, но младият мъж знаеше, че вече я държи в ръцете си.

Чувстваше се достатъчно силен да влезе в кожата на баща си и да поднови и продължи връзката му с тази жена оттам, откъдето бе приключила.

— Името ми е Бърнард.

На Ив й се струваше, че не бяха изминали всичките тези години; чувстваше се отново на шестнайсет. Преплете пръсти с неговите, сякаш се познаваха открай време и го поведе навътре в къщата.

— Време е за обяд, а аз знам колко са зависими от храната мъжете.

Появи се слуга, като че ли призован по телепатия.

— Заведи сахиб в пауновия апартамент.

Луксозният апартамент дължеше името си на прохладния под, чиито плочи бяха декорирани с великолепен паун. Появиха се още трима слуги. Единият придърпа ваната в съседната стая, друг започна да разопакова дрехите му, а една млада туземка внесе сребърен поднос с гарафа с вино и кристална чаша. Лакеят, който го бе довел, прошепна:

— Ако желаете нещо, сахиб, моля позвънете.

Бърнард посочи към момичето.

— Нея — заяви авторитетно той.

Мъжете се оттеглиха, а младата индийка замръзна на място, свела очи към земята.

— Погледни ме! — нареди той.

Тя повдигна бавно очи. Беше уплашена. Бърнард облиза устни. Най-после щеше да изпълни една своя отдавнашна фантазия. Тя бе робиня и щеше да изпълнява всичко, което й каже.

— Свали сарито!

Девойката се подчини, макар и неохотно. Погледът му се плъзна по слабото й тяло, по едва наболите гърди, по няколкото косъмчета на слабините й. Очевидно наскоро бе навлязла в пубертета. Повика я с пръст.

Ужасът й нарастваше с всяка колеблива стъпка. Щом спря пред него, младият мъж вдигна дългата й черна коса и я уви около дланта си. После измъкна пистолета си. Не я докосваше директно, а с дулото на оръжието, което прокара по бузата и надолу по шията й. Тя се разтрепери, когато непознатият опаса с кръгови движения недоразвитите й гърди. После плъзна оръжието по корема й. Девойчето се дръпна отчаяно, но той го върна, като опъна косите му. Отвори уста, за да извика, но страшният му поглед го накара да онемее.

Последната цел на пистолета бе венериният й хълм. Бърнард вкара в нея върха му. Погледът й стана стъклен. Той натисна спусъка. Чу се изщракване. Бърнард се разсмя. Пусна косата й и младата индийка се свлече на колене.

Очите му блеснаха развеселено, когато измъкна куршумите от джоба си.

— Глупачка такава, не бих си изцапал онази работа с теб. Това обаче не означава, че не можем да се позабавляваме.

* * *

Ив поръча обядът да се сервира, след като гостът слезе от апартамента си. Антъни се появи в трапезарията в обичайния час и седна да нахвърли мислите си в дневника, който бе започнал да води отскоро. Измина почти час, преди да си даде сметка, че все още не бе сервирана никаква храна. Стана и отиде да потърси майка си.

— Ето те и теб, Антъни. Имам страхотна изненада.

В този момент гостът им се спусна по стълбището и дочул гласа на своята домакиня, влезе в салона.

— Братовчед ти Бърнард току-що пристигна от Англия. Бърнард, това е синът ми, лорд Антъни.

Очите на новодошлия се усмихнаха на познатото лице пред него. Всичко във високия младеж му бе до болка познато, като се започне от опънатите назад коси и се свърши с големите зелени очи и въпреки това чувстваше, че никога досега не го бе виждал.

Антъни протегна ръка.

— Не съм очаквал подобно удоволствие. Каква ирония, че се срещаме не в Англия, а тук, на другия край на света.

— Това трябва да е съдбата — отвърна предпазливо Бърнард. Беше смаян. Дори леко дрезгавият глас бе същият и в същото време — по-друг. — Простете, че ви гледам. Имате ли брат?

— Само сестра. Близначка. Хората твърдят, че не можели да ни различат.

Възможно ли бе онзи лорд Лам с деветте живота, който безуспешно се бе опитвал да премахне от пътя си, да е била онази кучка, представяща се за своя близнак? Това бе твърде вероятно. Жените бяха истински дяволи, щом станеше въпрос за измама. Затова добави още едно име към непрестанно нарастващия списък от врагове, които би елиминирал с най-голямо удоволствие.

— Какво ви води в Цейлон? — попита лорд Лам.

Бърнард бе разполагал с цели три месеца, за да скалъпи някаква достоверна история по този въпрос. Имаше дар слово и с наслада сипеше лъжа след лъжа.

— Мисля да вложа средства в плантация. Един приятел, Адам Савидж, продава своята, наречена „Скокът на леопарда“.

— О, Боже, иска ми се да разполагах с нужните средства, за да я купя. Почти всеки ден ходя там.

Ив си каза, че в крайна сметка Савидж все пак бе решил да продаде плантацията. Очевидно бе стигнал до извода, че бъдещето му е в Лондон. Въпросът бе дали щеше да се върне за нея. Всъщност колкото по-дълго отсъстваше той, толкова по-богата ставаше тя. През месеците след неговото заминаване използваше редовно кораба му, за да продава ценни стоки в Кантон. Бе открила там голям пазар почти за всичко, което улавяха, живо или мъртво. Връзката й с раджа Сингха, с цялото му семейство и обкръжението му се бяха оказали безценни. Бяха големи любители на лова и имаха петстотин викачи.

При едно от неотдавнашните си посещения в Индия се бе запознала със сър Джон Макфърсън. Английският министър-председател го бе назначил на работа в Индия след неоценимата му служба в Америка по време на Войната за независимост. Беше го накарала да яде от ръката й и го бе поканила да я посети в Цейлон. Знаеше, че ще дойде. Беше от онези мъже, които наистина я привличаха. Беше предсказуем, а и бе граф. Младата жена се усмихна потайно. Втори граф Корнуолис. Беше капитулирал пред Вашингтон в Йорктаун и само да решеше, щеше да капитулира и пред Ив в Цейлон.

Антъни и братовчед му правеха планове да посетят „Скокът на леопарда“.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТА

„Летящият дракон“ пусна котва в Коломбо едва седмица след „Червеният дракон“. Ако Бърнард Лам бе там, Адам се надяваше да го изненада. Ако ли не, нямаше причина за паника.

Когато се качи на борда на „Червеният дракон“, Савидж като никога изпита задоволство, че корабът бе взел разстоянието до Мадагаскар за цели три месеца. Радостта му обаче намаля, когато научи, че затворникът бе унищожил стоката в трюма, в който бе държан. Реши да не казва на Антония за унищожаването на френските тоалети; с такова удоволствие ги бе избирала. Предупреди екипажа на кораба да отваря очите си на четири, тъй като не бе изключено Бърнард да се появи в Коломбо.

Когато видя, че багажът им ще се пренася от коли, теглени от биволи, Тони започна да се извинява на Адам, че бе донесла толкова много багаж. Истинско божие вдъхновение бе идеята й да включи и господин Бърк в експедицията, тъй като се съмняваше, че без помощта на силната му десница щеше да успее да се добере до плантацията на семейство Лам.

Младата жена гледаше на всичко това като на едно голямо приключение. Роз не можеше да не признае, че внучката й изглежда прекрасно. Дългото, изпълнено с мързелуване пътуване по море я бе разхубавило. А може би това се дължеше на факта, че бе влюбена? Бе достатъчно човек да погледа малко Антония и Адам, за да разбере, че се обичат и че вече са се опознали интимно. Колкото по-скоро се оженеха, толкова по-добре щеше да бъде за всички.

Антония си тананикаше щастливо. Беше очарована от Цейлон. Всичко тук бе съвсем различно от Англия: хората, дърветата и цветята, насекомите, ухаещият топъл въздух. С нетърпение очакваше да види майка си, а много по-силно желаеше да бъде отново със своя близнак. Освен това съвсем скоро двамата с Адам щяха да станат съпрузи.

Изгаряше от желание да зърне „Скокът на леопарда“, защото знаеше колко държи на плантацията нейният любим.

Беше нащрек, за да предпази от всяка възможна опасност или дори неудобство хората, които разчитаха на него. Предстоящата среща с Ив го притесняваше много. Ситуацията бе доста странна. Искаше му се да може да я види преди пристигането на другите, за да уреди деликатния въпрос, но това очевидно беше невъзможно. Най-доброто, на което можеше да се надява, бе да придружи групата до Гавърнмънт Хаус и веднага да се оттегли в „Скокът на леопарда“, за да им позволи да останат в семеен кръг. И дискретно да уведоми Ив, че иска да поговори на четири очи с нея.

В крайна сметка реши да изпрати съобщение до Гавърнмънт Хаус; така щеше поне да уведоми Ивлин няколко часа по-рано за пристигането на майка й и дъщеря й.

Покорен от красотата на местността, младият мъж реши да спрат, за да си починат и да напоят животните. Малък водопад образуваше дълбок вир само на петдесетина метра от пътя.

Антония закара кобилата си до вира, за да бъде близо до своя любим. Шумът на падащата вода щеше да заглуши думите им.

— Все едно, че сме в рая. Ох, как ми се иска да бяхме сами, за да можем да се изкъпем.

— Водата привлича не само красиви, а и опасни неща. Особено по залез слънце, когато, дивите животни от джунглата пристигат на водопой. Никога не се доближавай до вода, когато си сама, скъпа. — Съблече ризата си, натопи я в студената вода и отново я облече. — А, колко приятно. Как издържаш на тази жега, любов моя?

— Тя не ми пречи. Научих се от теб. За пътуването слагам само памучни дрехи и завързвам косите си.

Хвърли поглед към Роз и господин Бърк и изхлузи памучната си риза. Наведе се напред, за да я потопи в студената вода и той едва се сдържа да не я грабне в обятията си. Не бе я любил от доста дълго време. Когато младата жена облече отново мократа си дреха, желанието му пламна още по-силно. Ризата прилепна по тялото й, като очертаваше всяка пищна негова извивка. Погледът му й говореше ясно, че бе превъзбуден.

— Очите ти са сини като Бискайския залив — прошепна чувствено тя.

— Престани. Дръж се прилично. Младата булка би трябвало да бъде целомъдрена.

— Трябваше да помислиш за това в Ирландия, когато отне невинността ми — подразни го Антония.

Савидж протегна ръка и я погали нежно по бузата. Внезапно почувства непреодолимо желание да я защити.

— Ще ми бъде нужна поне една година, за да отнема напълно невинността ти, любима моя.

Лейди Лам прочете два пъти съобщението. Той се бе сдобил с титла, доказваше го подписът му в края на писъмцето. Тя обаче несъмнено нямаше да е толкова високопоставена, както като съпруга на граф. Опита се да го сравни с Корнуолис, но това се оказа невъзможно. Въздъхна. Знаеше, че ако избере Савидж, никога няма да може да го управлява, но просто не можеше да устои на този мъж.

Не можеше да си обясни защо се бе нагърбил да придружава една възрастна жена и едно младо момиче. Вероятно си мислеше, че тя би се зарадвала, ако семейството й присъства на венчавката. Ив обаче никак не бе доволна. Майка й не одобряваше поведението й. Колкото до Антония, коя жена след трийсетте имаше нужда край себе си от седемнайсетгодишно момиче?

През изминалата седмица Бърнард Лам бе обходил всеки сантиметър от „Скокът на леопарда“.

Животът на Антъни Лам висеше на тънка, несигурна нишка. Докато яздеше пред своя братовчед и му показваше растенията, намиращи се в различен стадий на развитие, той представляваше добра мишена за неговия пистолет. Все пак Бърнард успя да се сдържи, тъй като не желаеше да открият трупа в плантацията. Трябваше да разчисти сметките си с Антъни в джунглата, тъй като още с падането на мрака дивите зверове щяха да унищожат всякакви останки от него.

— Е, мисля, че вече разгледахме плантацията. Какво ще кажеш да се поразходим в джунглата днес следобед? — предложи Бърнард.

— Досега винаги ме е придружавал някой тамил, но мисля, че двамата заедно ще бъдем в безопасност — отвърна братовчед му. — Флората и фауната са уникални, екзотични, никога не си виждал нещо подобно.

Ив посрещна радостно семейството си. Ако страничен наблюдател бе присъствал на затрогващата среща, със сигурност щеше да пророни някоя и друга сълза. Господин Бърк бе свидетел, но очите му гледаха насмешливо. Дрехите, маниерите и прическата на Ивлин бяха безупречни и той се питаше колко ли часа бе прекарала пред огледалото, за да ги постигне. И колко камериерки бе наказала заради несръчността им, докато направят сложната й прическа.

Ив ги посрещна според изискванията на етикета, като се насочи първо към майка си в знак на уважение към възрастта и положението й. Това бе една покъртителна сцена. Икономът обаче знаеше колко лъжлива можеше да бъде външността, а и ухото успяваше по-вярно да улови истинските чувства.

Роз бе решила този път да започне всичко отначало. Ивлин подаде буза и лейди Рандолф я целуна нежно.

— Скъпа, толкова съжалявам за Ръсел. Виждам, че вътрешната ти сила ти е помогнала да преодолееш мъката си. Изглеждаш прекрасно.

— Улавям неодобрението ти, че не съм във вдовишки траур — отвърна младата жена. — Колко ми липсваха майчините ти грижи.

След това се обърна към дъщеря си, която пристъпи напред, за да я прегърне.

— Майко, толкова си красива! Радвам се да бъда тук.

Безупречното същество в син шифон очевидно искаше да избегне всякакъв физически контакт. Протегна малката си, отрупана с пръстени ръка, сякаш за да се предпази, и рече:

— Антония, скъпа, толкова си висока. Струва ми се, че си колкото брат си. Трябва да се изкъпеш и преоблечеш веднага.

Радостта на Тони се стопи. Майка й я караше да се чувства по същия начин, както когато бе на шест години — несъвършена във всяко отношение.

Студеният поглед на лейди Лам се спря на господин Бърк, когото познаваше почти откакто се помнеше. Удостои го с една-единствена дума: „Бърк“.

Докато наблюдаваше Ив, Адам Савидж си даде сметка какъв късмет има, че няма да се обвърже с тази жена. Лейди Лам не бе хладнокръвна, тя бе студенокръвна като влечуго.

Най-после домакинята имаше възможност да се обърне към обекта на своите желания. Устните й се разтегнаха в усмивка, със собственически жест хвана ръката му и го погледна право в очите.

— Скъпи Адам.

Синият поглед на Леопарда бе мразовит.

— Лейди Лам — промълви официално, като хвана ръката й и я отмести.

Ив веднага разбра, че той вече не я желае. Колко забавно! И колко зле за него! Беше го обвързала добре и възнамеряваше да го омотае още по-здраво.

Савидж се поклони на дамите.

— „Скокът на леопарда“ е отворен за всички вас. Погледна към своята домакиня. — Няма да се натрапвам повече, но може би утре ще можем да поговорим насаме?

Лейди Лам наклони глава и се обърна с гръб към него.

Антония се изчерви при мисълта, че Адам щеше да уведоми майка й за намерението им да се оженят.

Ив забеляза руменината по бузите на дъщеря си, видя сияещото й лице и изпита ревност, каквато не бе чувствала към никоя друга жена.

— Къде е Антъни? — попита нетърпеливо Тони.

Майка й махна раздразнено с ръка.

— Където ходи всеки ден — в „Скокът на леопарда“. Струва ми се, че ламти за това място!

Роз си помисли, че думата „ламти“, показва точно отношението на дъщеря й към богатия Савидж. Освен това й стана ясно, че отношенията между двамата са били по-особени. Сега вече разбираше защо младият мъж бе настоял да се върне в Цейлон.

Чувството му за чест изискваше да изясни отношенията си с Ив, за да може да се ожени почтено за Антония. Това обаче не се нравеше никак на лейди Рандолф. Някой щеше да бъде наранен от цялата тази работа. Слава Богу, че реши да придружи внучката си. Не мислеше, че момичето може да се справи с язвителността на майка си.

Следващият час премина в трескава дейност. Десетина слуги бързаха насам-натам, пренасяха куфари, подреждаха стаи, носеха разхладителни напитки, пълнеха вани и разтоварваха багажа на новодошлите.

Малката туземка, която помагаше на Антония по време на банята, бе коленичила мълчаливо в един ъгъл и свела очи. Тони бе свикнала да се къпе сама, но това дете не натрапваше присъствието си и не я караше да се чувства неудобно.

Щом се потопи в топлата, приятно ухаеща вода, Антония постави ръка върху корема си. Той вече не бе плосък, а се издигаше леко. Усмихна се над своята сладка тайна. Адам в никакъв случай нямаше да й разреши да предприеме това далечно пътуване, ако знаеше, че е бременна. Замисли се за майка си. Бебето щеше да я направи баба. Усмихна се. Знаеше, че за майка й това бе по-лошо от смъртта.

Тони излезе от ваната и се избърса с дебела кърпа. Малката камериерка се приближи незабавно с дрехите й.

Тъкмо се бе заела с косите си, когато Ив влезе в стаята й.

— Антония, имам гост. Ще трябва да се облечеш малко по-официално за вечеря.

Младата жена прехапа устна. Майка й знаеше как да я накара да се чувства неловко.

— Адам ме увери, че памучните дрехи се харесват в Индия. Все пак мога да се преоблека, няма да ми отнеме много време. Надявам се Антъни да се прибере за вечеря.

— Двамата с Бърнард винаги се връщат около залез слънце.

— Бърнард! — възкликна Тони.

— Да, братовчед ти Бърнард Лам отседна у нас. Изключително привлекателен младеж.

— Света Дево! — извика младата жена. — Той възнамерява да убие брат ми!

— Не говори абсурдни неща.

— Вярно е, майко. Трябва да кажа на Адам. — Обърна се към малката туземка. — Моля те, намери ботушите ми за езда.

— Антония, забранявам ти да тичаш към „Скокът на леопарда“. И престани да го наричаш Адам! С господин Савидж ще се женим! Не след дълго той ще ти стане баща!

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Кръвта се отдръпна от лицето на Антония. Протегна ръка, за да се хване за нещо. Мургавото слугинче напъха ботушите в ръката й.

— Злият човек има пистолет, мемсахиб — прошепна то.

Тони примигна няколко пъти, за да се пребори със замайването и желанието си да повърне. Искаше й се да изкрещи. Майка й и Савидж; просто не можеше да го понесе! Която и да било друга жена щеше да я нарани дълбоко, но Ив? Чувстваше се така, сякаш Ивлин бе изтръгнала сърцето от гърдите й.

Тогава осъзна, че майка й бе жертва както тя самата. Адам я бе прелъстил и я бе любил, макар да знаеше, че Ив го очаква да се върне в Цейлон и да се ожени за нея. Подобна измама я отвращаваше. Такова предателство, такова двуличие караше сърцето й да кърви. Как можеше да е толкова жесток, толкова порочен, че да прелъсти и майката, и дъщерята?

— Ръсел Лам е единственият баща, който имам и ще имам. — Обу ботушите си. — Трябва да намеря Антъни. Бърнард Лам е хладнокръвен убиец, макар на теб да ти се струва толкова привлекателен. Страхувам се, че се заблуждаваш по отношение на мъжете.

Тони откри конюшнята и стресна един от униформените войници, като взе оседлания му кон. Знаеше, че „Скокът на леопарда“ бе в съседство, но помнеше също така, че се простираше на повече от двайсет хиляди акра. Щеше да й бъде доста трудно да открие Антъни. Обаче невидимите нишки, които свързваха и духовно близнаците, щяха да й помогнат.

През целия път сипеше проклятия над Савидж. Заради глупавия му план сега Бърнард Лам отново преследваше жертвата си. Пришпорваше коня си сред редиците непознати дървета, като викаше близнака си. Беше обзета от такъв ужас, че не можеше да мисли за нищо друго освен за любимия си брат.

В същото това време Антъни ходеше пеш и водеше коня след себе си, за да може да оглежда по-отблизо екзотичните гъби, покрили падналите дървета.

Младежът вдигна поглед към братовчед си, който не си бе направил труда да слезе от коня. Разбра, че той се отегчава.

— Май трябва да се прибираме. Ако съдя по полумрака тук, слънцето сигурно залязва. Джунглата оживява нощем. Не е безопасно да се остава в нея по това време.

Бърнард се усмихна.

— Изобщо не е безопасно място.

И насочи пистолета към своя спътник.

Антъни реши, че братовчед му се цели по някакво хищно животно, и разбра грешката си едва когато усети изгаряща болка в гърдите си. Нещо сякаш го блъсна назад и след това всичко потъна в мрак.

Конят му хукна веднага щом се чу изстрелът. Бърнард се взря в тялото на падналия, обзет от усещане за мощ. Видя как аленото петно върху ризата се уголемява, докато заприлича на цвят на хибискус.

В този час тамилите от „Скокът на леопарда“ приключваха работата си. Онези, които се прибираха от далечния край на плантацията, се взряха със суеверен ужас във видението, което яздеше, подобно на обхваната от лудост богиня. Страхуваха се, че това е Хакшаса, оживелият индуски мит. Беше дошла да ги предупреди за надвисналото над главите им нещастие. Развикаха се уплашено и се разбягаха. Майките потърсиха децата си и се скриха с тях в колибите.

Адам Савидж чу виковете. Скочи веднага и се втурна навън.

Антония, яхнала черен жребец, се носеше насреща му. Бе издърпала нагоре полата и оголила прекрасните си крака. Коленете й бяха притиснати към корема на животното. Когато помежду им останаха само няколко метра, младият мъж разбра, че тя не възнамерява да отклони встрани. Хвърли се към нея, грабна юздата и принуди коня да спре. Леденосините му очи я пронизваха.

— Мен ли се опитваш да убиеш или себе си?

— Не ме интересува особено!

Леопардът разбра веднага, че Ив й бе съобщила онова, което така отчаяно се бе опитвал да скрие.

— Тони, трябва да поговорим!

— Пусни ме, безсърдечен дявол такъв! Ако имах пушка, сигурно щях да те убия!

В този момент някъде в джунглата прозвуча изстрел. Тя се хвана за гърдите.

— Антъни! Той е там с Бърнард Лам!

Заби пети в корема на черния жребец и той полетя напред.

— Почакай! — извика Савидж, но младата жена бе глуха за всичко друго освен за чутия преди миг изстрел.

Бърнард Лам обърна мълчаливо коня си, за да го изведе от джунглата. Мощта пулсираше в тялото му и го подканваше да предприеме следващата стъпка от своето отмъщение. Нетърпението напомняше сексуално желание, но бе далеч по-силно от него. Това беше по-скоро жажда за кръв. Беше му нужен само още един елемент, за да достигне до екстаз. Освен кръв му бе нужен и огън!

Пришпори животното и го поведе към южните склонове на „Скокът на леопарда“, където се простираха хилядите уханни чаени храсти.

Антония, водена единствено от своя инстинкт, яздеше по посока на изстрела. Може би само си бе въобразила. Надяваше се с цялото си сърце да е така, но някакъв вътрешен глас й казваше, че куршумът на Бърнард най-после бе улучил целта си. Струваше й се, че усеща раната в своите гърди. Все още ги свързваше тънка нишка. Ако се скъсаше, той щеше да умре. Надеждата гореше в нея.

Младата жена видя от джунглата да изскача самотен кон и инстинктивно почувства, че той бе на брат й. Макар слънцето да се спускаше бързо към земята и зелените сенки на тропическата гора да ставаха черни, тя не се поколеба.

Когато Тони изчезна в галоп, Адам разбра, че няма време да отива за кон. Бързо се спусна към дърветата. Очите му не пропускаха нищо, ушите му бяха настроени за всеки звук, носът му подушваше опасност.

Не успя да я догони преди да навлезе в джунглата, но бяло-червената й рокля се вееше като знаме пред него и отбелязваше ясно пътя й.

Гъстата растителност принуди коня да забави ход и едва сега Антония забеляза колко опасни бяха тъмните сенки сред дърветата. От всички посоки се носеха непознати шумове. Обзе я паника, бе готова да обърне коня си. Тогава забеляза бялото и червеното.

Скочи от гърба на животното; дори не смееше да произнесе името му, тъй като той може би не бе в състояние да го чуе. Отпусна се на колене до него, затаила дъх от ужас. Черният жребец, усетил чуждото присъствие, завъртя очи, наостри уши и се спусна обратно натам, откъдето бе дошъл.

Макар очите й да бяха замъглени от сълзи, младата жена видя червеното петно върху гърдите му. Протегна треперещата си ръка към бузата му. Не можеше да разбере дали диша.

— Тук съм. Сега вече всичко ще бъде наред.

Савидж не забави крачка, когато навлезе в гъстата растителност на джунглата. Изпита облекчение, щом видя насреща си коня й. В следващия миг от устата му се откъсна проклятие — седлото бе празно. Хвана влачещата се зад уплашеното животно юзда и го придърпа решително към себе си. На жребеца очевидно не му се искаше да се връща отново сред гъсталака. Младият мъж чуваше ударите на сърцето си. Знаеше какво бе усетил конят.

Зелените очи наблюдаваха с безкрайно търпение и коварство. Подушил кръвта, леопардът се бе приготвил за скок. В мига, в който момичето се приближи към ранения, деветдесеткилограмовият убиец изпъна предните си крака, извади ноктите си и скочи. Антония изпищя и се претърколи встрани от звяра, който се стовари върху тялото на брат й. Погледна я внимателно и започна да ближе кръвта върху гърдите му, като изръмжа предупредително.

Тони грабна някакъв паднал наблизо клон и смушка с всичка сила леопарда. Голямата котка незабавно премина в настъпление. Само след секунди момичето вече бе повалено по гръб, а хищникът бе готов да впие зъби в него.

Страхът парализира Савидж за част от секундата, но той се пребори веднага с него. Завърза коня и извади пистолета си, но не посмя да стреля. Грабна ножа си и скочи. Човек и леопард ръмжаха, вплетени един в друг.

Адам присви глава между раменете, за да предпази врата си от смъртоносните зъби на котката. Дори невероятната сила не можа да му помогне и той скоро се озова по гръб. Знаеше, че ще стане така. Заби ножа в корема на хищника и го дръпна нагоре, към сърцето.

Когато се изправи на крака целият бе в кръв. Страхът отново го обзе. Антония лежеше и ридаеше. Тя също бе в кръв, само че това бе нейната, а не на леопарда. Не можеше да направи нищо за нея тук; трябваше да я отведе до къщата.

Първо повдигна Антъни, постави го върху седлото и удари коня, за да го накара да се движи в желаната посока. После вдигна с безкрайна нежност своята любима и я притисна към сърцето си, като шепнеше успокоителни слова в ухото й. Тя извърна лице от него. Макар ранената да бе тя, в мига, в който го отблъсна, неговата болка стана по-голяма.

Савидж се движеше бързо, за да излезе по-скоро от потъналата в мрак джунгла. Измъкна се от гъсталака и пред погледа му се разкри червено зарево, което започваше да осветява небето. Разбра веднага какво бе то, откъде идваше и чие злодеяние беше.

Пожарът предизвика суматоха. Работниците се събираха на сборните пунктове за инструкции. Щом Савидж се появи, тамилите, които бяха готови да дадат живота си за него, го заобиколиха незабавно.

— Чаят, сахиб, чаят! — крещеше главният управител.

— Знам. Върви, направи каквото можеш, но не излагай на опасност живота на работниците — извика в отговор той. — Помни, огънят винаги се разпространява нагоре!

Дотича Денвил, следван от десетина въоръжени пазачи. Един от мъжете водеше коня с отпуснатото тяло на Антъни.

— Нека да ви помогна! — извика Денвил; факлата в ръката му освети окървавения Адам.

— Бърнард Лам е направил това. Знам го как мисли. Заведи пазачите при каучуковите дървета и сушилнята. Това ще бъде следващият му удар! — После нареди на човека, който водеше коня. — Отведи го в къщата!

Слугите, обучени от Джон Бул, бяха компетентни и пъргави. В задната част на дома имаше нещо като лазарет, създаден специално за помощ при нараняванията, които се случваха доста често сред работниците. Двамата млади мъже, които работеха в него, можеха да се справят с всичко, като се започне от премазани пръсти и се свърши с ухапване от змия. Адам остави Антъни на техните грижи с едно-единствено изискване: „Запазете живота му!“ На подобна заповед не смееха да не се подчинят.

Антония отнесе в своята стая. До стената стояха две слугини и очакваха мълчаливо разпорежданията му.

— Вряла вода, превръзки! — нареди той. Съблече напоената си с кръв риза, пусна я на пода и с ножа си разряза онова, което доскоро бе бялата рокля на неговата любима.

Прекрасната копринена кожа на младата жена бе разкъсана на корема и на бедрото. Раните не бяха дълбоки, но имаше опасност да се инфектират. Светлосините му очи се вторачиха невярващо в закръгления й корем, а след това потърсиха погледа й. В очите му тя прочете обвинение. Тони сведе клепачи и обърна лице към стената.

Едната прислужница донесе водата и превръзките, другата — мехлем от тропически растения и шишенце с опиум. Савидж се колеба дълго. В крайна сметка реши — не можеше да понесе мисълта тя да страда излишно.

— Пий!

Антония не посмя да се възпротиви.

Силните мазолести ръце бяха способни на безкрайна нежност. Проми раните й, като се молеше наум клепачите й да натежат преди да използва дезинфектанта. Очите й все още бяха пълни със сълзи.

— Антъни? — прошепна тя.

— Жив е — отвърна твърдо той.

Тя затвори очи облекчено, но сълзите продължиха да текат от тях.

Савидж взе шишенцето с антисептик.

— Тони, страшно ще те заболи от това.

Младата жена повдигна клепачи и се взря в него. Погледът й му казваше ясно, че надали щеше да изпита по-голяма болка от онази, която той самият вече й бе причинил. Дори не извика, когато заля раздраната й кожа с дезинфекциращото средство, но прехапа устни до кръв, докато я мажеше с мехлема и я превързваше.

Когато упойващото средство подейства и тя затвори очи, Адам повика пазача от верандата.

— Искам да отидеш до Гавърнмънт Хаус и да занесеш тази бележка.

Надраска набързо няколкото думи.

И двамата близнаци са ранени. Ела незабавно. Доведи свещеника.

Савидж се взираше в лицето пред себе си. Приликата с Антония бе изключителна, но по лицето на младежа ясно се виждаше набола брада. Болногледачите го бяха съблекли до кръста и почистваха усърдно раната. Лежеше върху безупречно бял чаршаф, а устните и лицето му бяха пребледнели въпреки слънчевия загар.

— Прострелян е, сахиб.

— Знам това, Аджит. Извадихте ли куршума?

— Не смеем, сахиб. Наредихте да запазим живота му. Вие също кървите. Трябва да се погрижим за раните ви.

— Това са драскотини — заяви Адам.

Повдигна марлята, за да огледа огнестрелната рана. Съмняваше се, че бяха засегнати сърцето или дробовете. В противен случай тежкото пътуване върху седлото щеше вече да го е довършило. Опипа дупката с пръст. Не усети нищо и напъха показалеца си по-дълбоко. Най-накрая докосна куршума. Беше заседнал в мускула и това може би го бе спасило.

Младият мъж реши, че е по-добре да не използва нож, и продължи да действа само с пръста си, докато успя да извади оловното топче. Кръвта бликна отново. Притисна раната с чиста марля. Внезапно зелените очи, оградени от черни ресници, се отвориха.

— Да ме убиеш ли се опитваш, или да ме излекуваш? — намери сили да се пошегува Антъни.

— Струва ми се, че имаш няколко живота, също като сестра си — заяви с огромно облекчение Адам.

Младежът затвори очи от болка, но след около минута ги отвори.

— Познаваш ли сестра ми?

Погледът му бе изпитателен.

— Познавам я. Аз съм Адам Савидж.

— Моят настойник? — попита невярващо Тони и отново изпъшка от болка.

Леопардът кимна.

— Скоро ще ти стана и зет.

Антъни се засмя, но веднага се намръщи.

— Боже, как боли!

— Току-що извадих куршум от теб.

— Онова копеле ме простреля!

— Точно така го наричам и аз, „Бърнард-копелето“. Мисля, че кръвотечението ще те държи прикован към леглото, но въпреки това искам да ми обещаеш, че ще лежиш кротко. В противен случай кръвта ще рукне отново. Не мога да губя повече време да се правя на болногледачка. Братовчед ти подпали чаената ми фабрика и безценните ми чаени храсти.

Тони бе ужасен.

— Ще го убия, кучия му син!

— Ще лежиш тихо и мирно. Тук заповедите давам аз. — Обърна се към Акбар. — По-добре приготви превръзки за изгаряния. Всеки момент ще започнат да пристигат обгорени от пожара.

Навън се чуха гласове.

— Струва ми се, че халюцинирам — обади се Антъни. — Току-що чух господин Бърк.

Савидж кимна.

— Роз също е тук. Оставям те в сигурни ръце.

Посрещна ги в просторната дневна. Лицата им бяха пепеляви. Побърза да ги успокои.

— И двамата ще се оправят. Антония е одрана от леопард. Превързах раните й и й дадох приспивателно. Страхувам се, че Антъни е прострелян, но вече е буден и в пълно съзнание. Той е там, в лазарета.

— Като прочетохме молбата ти да доведем свещеник, помислихме, че някой умира — изхълца Ив.

— Съжалявам. — Адам се обърна към църковния служител. — Повиках ви, за да извършите едно бракосъчетание, но това ще трябва да почака. „Скокът на леопарда“ гори.

Бърнард Лам не беше на себе си от радост, когато застана под една индийска смокиня, за да се наслади на пламъците пред себе си. В началото те започнаха да облизват като на шега един от чаените храсти и изведнъж, когато вече си мислеше, че огънят никога няма да се разгори, бе избухнал пожар. Той се разпространяваше мълниеносно във всички посоки. „Глупавите чернилки“, както наричаше индийците, бяха дотолкова заети да викат и да се мятат насам-натам в безплодните си опити да спасят безценните чаени храсти, че успя да се качи на втория етаж на фабриката и да подпали и нея.

Остана там прекалено дълго, хипнотизиран от пламъците и миризмите, които бяха негово дело. Гледката бе по-внушителна от пиротехническия парад във Воксхол Гардънс.

Промъкна се отново до смокиновото дърво, но видя, че конят му го няма. Прокле страхливото животно. Сега щеше да му се наложи да върви пеш до каучуковите насаждения. До тях имаше доста път, но поне знаеше точно къде се намират.

Бърнард се взря невярващо, когато се озова недалеч сушилнята. Беше наобиколена от въоръжена охрана. Проклетият Савидж веднага бе предвидил къде щеше да бъде следващият му удар. Заобиколи с надеждата да се приближи към редиците каучукови насаждения откъм далечния им край. Божичко, смрадливите индийци пазеха и там, вардеха всеки ред. Легна по корем, като наблюдаваше охраната и се опитваше да разгадае линията, по която се движеха с готови за стрелба пушки. Бърнард лежеше неподвижно, наблюдаваше и очакваше своя ред; знаеше, че той ще дойде. Чувстваше се всемогъщ. Бе премахнал пречката, която стоеше на пътя му към Лам Хол. А сега щеше да унищожи онова, което бе най-скъпо за врага му: „Скокът на леопарда“. Подпалеше ли веднъж каучуковите дървета, оставаше му само да драсне клечка и на къщата.

Когато прецени, че най-близките пазачи бяха на не повече от стотина метра, той пропълзя към задната редица. Изруга, тъй като се натъкна на тесен напоителен канал, пълен с вода. Не беше го забелязал в мрака. Трябваше да мине от другата страна, за да подпали насажденията, но не можеше да си наложи да пропълзи през водата. Изправи се на крака и се прехвърли на другия бряг. Ако късметът продължаваше да бъде на негова страна, а той бе сигурен в това, беше достатъчно да запали само едно дърво. Извади дълга кибритена клечка и я драсна. В този миг един от охраната видя пламъчето и обяви тревога.

Бърнард посегна към пистолета си, но не го намери. Беше паднал някъде в богатата, мека пръст, докато бе пълзял. Това не го паникьоса. Прескочи канала и се затича. Дебелоглавите непохватни глупаци не можеха да се мерят с него.

Спасителната джунгла го обгърна в топлия си мрак. Изведнъж усети, че кракът му се заклещи между две паднали дървета. Чу ужасяващия пукот на костта. Преди да успее да извика от болка обаче, удари главата си в нещо с такава сила, че се строполи в безсъзнание.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТА

Савидж тичаше към чаените насаждения, които се намираха на около два километра от къщата. Щом стигна до фабриката, видя, че от горните три етажа не бе останало нищо. Бе оцелял само бетоненият първи етаж.

Работниците, наредени в дълга редица, започваща от езерото, си подаваха от ръка на ръка кофи с вода. Чаените храсти по ниските части на склоновете бяха унищожени и овъглени. Пламъците се издигаха все по-нависоко. Мъже и жени рискуваха живота си, за да спасят онова, което бе останало.

Младият мъж изруга. Изкачи забързано ската и нареди на всички, които срещна, да отидат на някое по-безопасно място. Сажди и искри летяха във всички посоки и танцуваха из въздуха като рояци светулки. Миризмата на горящи чаени насаждения бе остра, почти парлива. Тя проникваше в носа, гърлото и дробовете. Този мирис на разрушението щеше винаги да го преследва.

Когато накара и последните работници да слязат от хълмовете, той се присъедини към бригадата с кофите, която се опитваше да спаси останалото от дългата редица навеси със сандъци с чай. Преди да се върне в къщата, Савидж се насочи към каучуковите дървета.

Денвил го пресрещна край сушилнята.

— Успяхте ли да спасите някои от храстите?

Адам поклати глава.

— По-голямата част от пожара е потушен, освен по високите склонове. Той няма да се разпространи насам, дори ако вятърът промени посоката си. Някакъв признак на живот от побърканото копеле, което подпали огъня?

— Да! Един от охраната забелязал човек между каучуковите дървета. Стрелял по него, но той избягал към джунглата.

— Не са ли го хванали? — попита отвратен младият мъж.

— Как да влязат в джунглата посред нощ? — рече с извинителен тон Денвил.

— Е, не мога да ги обвинявам за това — призна Леопардът. — Ще го хвана, не се съмнявай в това, но мисля, че съвсем скоро ще съмне. Охраната да стои на поста си. Онзи може да опита да се промъкне отново.

Изминаха пет часа, преди Савидж да успее да се върне в дома си. Беше три часът сутринта, когато надникна в стаята на Антония. Тя все още спеше непробудно. Баба й също спеше на големия стол край леглото.

Откри Ив да крачи неспокойно в съседното помещение. Той допря предупредително показалец до устните си и тя го последва до просторната дневна.

— Как е Антъни? — осведоми се Адам.

— Господин Бърк е с него. Увери ме, че няма за какво да се тревожа.

Лейди Лам го наблюдаваше с отвращение. Той беше гол до кръста, а по-изцапан човек от него не бе виждала през живота си. Димът и саждите го бяха очернили. Потта бе образувала тъмни вадички. На лицето му имаше засъхнала кръв. Несъмнено щяха да му останат нови белези. Този човек бе прекалено примитивен, прекалено див за нея.

— Ив, между нас няма да се получи нищо.

Тя се поколеба, уплашена да изкаже мислите си. Изсмя се нервно:

— Успя ли изобщо да получиш тази титла?

— Не. Получаването на английска титла се оказа невъзможно.

Ивлин потръпна от облекчение.

— Адам, много съжалявам за „Скокът на леопарда“. Жестоко е човек да измине целия този път, за да види как унищожават плантацията му. — Повдигна рамене. — Дори няма да се върнеш със съпруга.

Той я изгледа съчувствено.

— Влюбен съм в Антония. Ще се оженя за нея утре.

Когато дойде на себе си, Бърнард Лам усети болката в глезена да се разпространява нагоре чак до корема му. Струваше му се, че я чувства дори в главата си. Опита се да освободи крака си от падналите дървесни стволове, стиснали го като в менгеме, но не успя. Очевидно глезенът му се бе подул сериозно.

Адам Савидж се бе отпуснал в басейна, смазан от умора. Десет години къртовски труд бе пратен по дяволите само за няколко часа. Затвори очи. Постепенно стигна до извода, че не бе прокълнат, а благословен. Никой не бе загинал в опустошителните пламъци. Пострадалите щяха да се оправят бързо. Все още имаше земята, нея нищо не можеше да я унищожи. Щеше да построи отново чаената фабрика. И най-важното, Антония спеше жива и здрава под неговия покрив. Изпълни го неописуема радост. Щеше да стане баща. Боговете наистина го бяха благословили.

Глезенът на Бърнард се бе вдървил и той не можеше да понася повече болката. Тя бе обсебила цялото му внимание, така че в продължение на часове не си бе давал сметка какво става наоколо. Сега обаче започваше да го обзема особено усещане, полазиха го тръпки. Кожата му бе студена и лепкава; затрепери. Реши, че трябва да поспи. Щом се развиделеше, щеше да успее да се освободи. Само трябваше да събере достатъчно сили. Затвори очи…

Бърнард се събуди рязко и се опита да седне. Не можеше да помръдне. Крайниците му бяха съвсем безсилни. Погледна тялото си и изпищя, обзет от ужас при вида на отвратителните пиявици, покрили целия му торс.

Внезапно младият мъж осъзна, че го очакваше смъртта. От устата му се изтръгна смразяващ вик.

Адам отвори очи точно в мига, преди сънят да го победи. Слава Богу, че животинският вик му бе напомнил къде се намира. Изскочи от водата; чувстваше се освежен и готов да посрещне новия ден. Странно до каква степен маймунските крясъци можеха да наподобяват човешки.

Лявата му буза бе дълбоко разранена от ноктите на леопарда, затова остави бръснача и повдигна рамене. Поне едната страна на лицето му не беше обезобразена.

Срещна господин Бърк и го покани да закуси с него.

— Как прекара нощта младият Антъни?

— Доста добре, като се има предвид, че само преди няколко часа сте извадили куршум от гърдите му. Промяната в него е поразителна. Последния път, когато го видях, беше още момче. Сега е мъж. Нямам предвид само физически, макар гърбът му да е станал два пъти по-широк от преди. Искам да кажа, че е възмъжал.

— Да работиш на търговски кораб не е като да отидеш на пикник.

— Какво ли не бих дал, за да видя как ще реагира Антония, като го види, но знам, че трябва да оставим близнаците насаме поне за първата им среща. Не съм виждал други толкова близки помежду си деца, но раздялата се отрази прекрасно и на двама им.

— Помоли от мое име свещеника да остане — намигна Савидж. — Днес ще имаме нужда от услугите му.

— Той най-после си легна. През цялото време помага в лечебницата, а нощта бе дяволски трудна и за вас, и за „Скокът на леопарда“.

Младият мъж направи гримаса.

— С усилен труд създадохме това място, с усилен труд и ще го възстановим. Тази екзотична земя е несравнима, тя неизменно се подновява и възражда, както и да я опустошава белият човек.

— И Антъни каза, че ще възстановите всичко. Мисля, че се е влюбил в „Скокът на леопарда“.

В това време Антъни седеше в края на леглото на сестра си и описваше невероятното си спасение.

— Корабът се казваше „Граф Абъргавени“. Всички се били събрали да наблюдават стадо китове, които бурята отклонила от пътя им. На последните слънчеви лъчи някой забелязал жълтата мушама. По-късно ми казаха каква смелост е била необходима, за да ме качат на борда. Спуснали един доброволец с въже над водата и той висял така, докато не успял да ме закачи с кука. Били нужни усилията на десетина моряци, за да ме издърпат на борда. Бил съм в безсъзнание, полуудавен. Това бе щастливият ден за мен, Тони. „Граф Абъргавени“ се бе отправил към Бомбай.

— О, Боже, Тони, нямаш представа как се чувствахме; мислехме, че си се удавил. Съставихме план, за да не позволим Лам Хол да попадне в алчните лапи на братовчед ни.

— Изобщо не ми е минало през ума, че можехте да изгубите Лам Хол. И какво, по дяволите, направихте?

— Аз заех твоето място. Станах лорд Антъни Лам.

Младежът бе ужасен.

— Не ме гледай така! Честно казано, прекарах си дяволски хубаво, докато се представях за млад ерген — поживях си на воля. Напомни ми да ти разкажа повечко по този въпрос някой ден, когато се почувстваш по-силен.

— Ах, малка негоднице, да не искаш да намекнеш, че си била по-мъж от мен?

— Поне направих всичко възможно — отвърна през смях Антония. — Между другото, вече не си приличаме толкова. Покарала ти е брада и си се разширил в раменете.

На свой ред Антъни забеляза леко закръглените й бузи и прекрасните извивки, които се долавяха под нощницата й.

— Ти също си се променила. Направо цъфтиш.

Младата жена се изчерви под настойчивия му поглед. Тихото почукване на вратата ги прекъсна. Появи се Адам. Младежът веднага се изправи.

— Успяхте ли да спасите нещо от плантацията? — попита разтревожено той.

— Чаените насаждения изгоряха, но каучуковите дървета не са засегнати.

— Искам да помогна при възстановяването на щетите — заяви твърдо Антъни с надеждата Савидж да не му припомни, че е ранен.

— Благодаря — признателно отвърна Леопардът.

Тони погледна към сестра си, но тя бе обърнала лице към стената. Очевидно двамата имаха да решават нещо помежду си. Побърза да напусне стаята.

Младата жена остана все така обърната към стената.

— Дойдох да сменя превръзките ти, Тони.

Зелените очи се насочиха веднага към него, блеснали предизвикателно.

— Не смей да ме докосваш! — изсъска тя.

— Трябва да видя дали раните не са се инфектирали.

— И преди ме е мачкал леопард! — заяви непреклонно Антония. — Щом успях да остана жива след онова, което ми причини, значи мога да преживея всичко.

— Тони, тази сутрин казах на майка ти, че те обичам и че ще се оженим днес.

— Няма да има никаква венчавка! Ти си лъжец. Мамил си ме през цялото време, играл си си твоите игрички. Бъди честен поне веднъж. Какво има между теб и майка ми?

— Случилото се помежду ни е още от времето, когато не те познавах, а и, честно казано, Тони, то не е твоя работа. — Леденосините му очи се бяха впили безмилостно в нейните. — Щом стана дума за почтеност, какво ще кажеш за твоята? Ти говориш и действаш така, както ти отърва, само и само да стане така, както ти искаш!

— Това не е вярно — извика младата жена. — Онази измама от моя страна бе необходима.

— Не става дума за нея. — Адам седна на леглото и постави ръка на корема й. — Говоря за тази измама. Това е моето дете. Как смееш да криеш от мен? Трябваше да се венчаем още преди няколко месеца!

— С дете или без дете, но няма да се омъжа за теб — заяви вбесено тя.

Савидж се изправи и се надвеси над нея. Повдигна упоритата й брадичка, така че погледите им се срещнаха.

— Можеш сама да промениш намеренията си или аз да ги променя вместо теб. Изборът е твой — рече в заключение той.

Излезе от стаята разстроен. Тони бе най-влудяващото, най-опърничавото същество, което бе срещал. Обичаше я. Какво, по дяволите, искаше тя от него? Невъзможното, ето това искаше! Как можеше да промени миналото? Реши, че има нужда от помощ.

Намери Роз в стаята за закуска. Тя се запъти веднага към него.

— Адам, толкова съм ти благодарна. Спаси живота и на двамата. Благодаря ти от цялото си сърце.

— Роз, трябва да поговориш с нея. Не иска да има нищо общо с мен.

— Оправи ли нещата с Ив?

Савидж я погледна в очите.

— Разбира се, че ги оправих. Като че ли можех да се оженя за Антония, без да уведомя Ив за намеренията си.

— Адам, Антония мисли, че си бил влюбен в майка й. Още като дете тя трябваше да заема вечно второ място по красота след майка си.

— Та това е абсурдно! Ив никога няма да може да бъде и наполовина толкова жена, колкото Антония. Не съм обичал Ив. Просто мислех, че тя би била подходяща за Идънуд. А и Ив със сигурност не ме е обичала.

— Знам, Адам. Мисля, че дъщеря ми е способна да обича само себе си.

— Трябваше да кажа на Антония, но не исках да я наранявам. Какъв глупак съм бил, да мисля, че ще мога да го запазя в тайна от нея.

— Да, богатият ти опит с жените трябваше да ти подскаже, че Ив ще стори всичко възможно дъщеря й да научи. — Очите й гледаха развеселено; мъжете наистина знаеха толкова малко за онова, което ставаше в главата на една жена. — Дай й време. Сигурна съм, че Антония те обича отчаяно. След няколко месеца ще дойде на себе си.

Младият мъж прокара разсеяно пръсти през косите си.

— Роз, не разполагаме с толкова време. Тони е бременна. Разбрах това едва снощи, когато я превързвах.

Лейди Рандолф постави длан върху ръката му.

— Сигурно имаш да правиш доста неща. Остави поне това на мен.

Леопардът кимна.

— Трябва да открия следите на един чакал.

Розалинд влезе при внучката си, последвана от слугиня, която носеше вода и превръзки.

— Идвам да видя пораженията.

— Роз, не. Сама ще се справя — заяви твърдо младата жена.

— Глупости! Не се дръж така, сякаш си първата жена, която чака дете. Първата бях аз!

— О, Роз, винаги ме разсмиваш. А не би трябвало да се смея; целият ми свят се разби на парченца.

— Антония, в този свят ние или се смеем, или плачем. Във всеки случай очакването на дете е повод за празнуване, а не за траур. Разбира се, раждането на дете извън венчило е противно на общоприетото. А ако пък имаш близнаци, клюкарите направо ще празнуват.

— О, Боже, не говори такива неща! — възкликна Тони.

Защо подобна мисъл изобщо не й бе минала през ума?

— Чакай да те погледна.

Антония се излегна и помогна на баба си да махне превръзките. Раните бяха грозни, но лекарството вече бе започнало да действа. Затова сега не изглеждаха по-зле от обикновени, макар и дълбоки, драскотини.

Роз ги проми внимателно и ги подсуши.

— Вече са започнали да хващат коричка. Мисля, че трябва да ги оставим на въздух. Какво ще кажеш?

— Струва ми се, че си права както обикновено — отговори внучка й.

— В такъв случай мисля, че е най-добре да се омъжиш за Индиън Савидж. Той е прекалено богат улов, за да го оставиш да ти се изплъзне.

— Не го обичам заради парите му!

— Значи все пак го обичаш?

— Не! Отговорът е не! Не го обичам и няма да се омъжа за него.

— Постъпи както смяташ за добре, скъпа. Обикновено така правиш — отговори безгрижно Розалинд.

Щом излезе от стаята, Роз се запъти да търси дъщеря си. Лесно откри стаята й. Ив се бе разположила в леглото с поднос със закуска.

— Може ли да поговорим насаме, Ив?

С царствен жест лейди Лам даде знак на прислугата да напусне спалнята й, а след това се обърна към майка си. Излъчваше студено благоволение.

— Правиш го изключително майсторски. В предишния си живот сигурно си имала роби — рече сухо Розалинд.

— Не бъди уморителна, майко — отвърна тихо младата жена.

— Уморена, скъпа моя, не уморителна. Надявам се си готова да чуеш няколко истини. Ив, уморих се да нося вместо теб твоите отговорности. Майчинството не ти подхождаше особено, затова захвърли близнаците като нежелан багаж. Не мисля, че обичаше Ръсел, и не виждам никакво доказателство, че някога си обичала и децата, тъй като винаги си била напълно обсебена единствено от себе си. Осмелявам се да кажа, че досега успя да провалиш всичко в живота си. Но ти си една от най-големите щастливки на света. Дава ти се повторен шанс. Колко от нас имат подобна възможност?

— Какво искаш да кажеш?

Бузите на Ивлин бяха станали яркочервени. Лейди Рандолф сурово и неумолимо изрече:

— Ще отидеш при Антония и ще я убедиш, че двамата с Адам Савидж никога не сте били близки.

На вратата тихо се почука. Роз я отвори. Беше господин Бърк. Съобразителен както винаги, той се бе върнал в Гавърнмънт Хаус, за да донесе всичко, което можеше да потрябва на дамите.

— Ирландецо Бърк, обичам те — стисна ръката му с признателност Роз.

— Аз също ви обичам, мадам — отвърна искрено икономът и внесе сандъка в спалнята на Ив.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТА

Лейди Лам се взира безмълвно във вратата цели пет минути, след като вече бяха излезли. „Така значи, мислят си, че имат монопол над любовта. Как смеят да ме обвиняват, че не обичам собствените си деца?“ Отвори капака на тежкия сандък, за да намери нещо, което да й придаде по-майчински вид.

Естествено сред дрехите й нямаше нищо подобно. След дълъг размисъл се отказа от синия шифон и избра една семпла ленена рокля. После отдели само час за лицето и косите си и най-после се запъти към стаята на дъщеря си.

Тя стоеше до прозореца и се взираше навън. Носеше свободна басмена дреха в синьо, зелено и златно, която подчертаваше тъмната й красота. За пръв път в живота си Ив призна пред самата себе си защо никога не бе проявявала любов към своята дъщеря; знаеше, че един ден тя щеше да я надмине по красота. И този ден бе настъпил.

Тони се обърна и косите й се разпиляха в копринен облак от черни къдрици. Щом видя майка си, в широко разтворените й зелени очи блеснаха сълзи.

— По-добре ли се чувстваш?

— Да, благодаря.

— Имаш ли настроение да побъбрим малко като майка и дъщеря?

— Не съвсем, майко…

— Антония — помоли настоятелно Ивлин, — дай ми още един шанс.

Младата жена избърса очи.

— Седни, майко.

— Не мога да кажа, че бях особено добра майка, но ако щеш вярвай, аз те обичам, Антония. Още като малко момиченце ти беше толкова хубава, толкова развита за възрастта си, че започнах да ти завиждам. Както си се убедила, близнаците успяват да привличат внимание към себе си. А и беше любимка на Ръсел, и той така и не се умори да се хвали с теб.

— Признавам, че обичах да бъда в центъра на вниманието, но ти винаги си била красавицата на семейството, майко. Чувствах, че никога няма да стана като теб. Толкова съжалявам, че не успях да видя татко, преди да умре.

— Когато баща ти умря, Антония, аз се обърнах към Адам Савидж за финансова помощ. Страхувам се обаче, че когато ти казах, че ще се женим с него, това бе по-скоро израз на моите желания. Както надеждите, така и тщеславието ми бяха разбити на пух и прах вчера, когато поиска моето позволение да се ожени за теб.

Тони се взря в лицето й. Колко ли кураж се искаше, за да бъде произнесено подобно нещо.

— Затова, скъпа моя, ако приемаш предложението му, искам да се венчаете в Гавърнмънт Хаус. Ще поканим всички собственици на околните плантации. Така ще мога да покажа красивата си дъщеря.

Антония се усмихна през сълзи.

— Благодаря, майко. Това е много великодушно от твоя страна, но ние с Адам не се нуждаем от тези неща. Имаме нужда единствено един от друг.

Адам Савидж седеше с мрачно изражение пред онова, което бе останало от трупа. Гигантските пиявици бяха изсмукали и последната капка кръв от тялото на Бърнард Лам. Трябва да бе изживял неописуем ужас. „Отвратителен край за отвратителен човек“ — помисли си младият мъж. Щеше да накара да го погребат там, където го бе открил, в джунглата, не в „Скокът на леопарда“.

Трябваше да уведоми за смъртта му роднините, които очакваха някакви вести в плантацията. Сега, след като животът на близнаците вече не бе в опасност, от раменете му бе паднал огромен товар. Но в сърцето си все още усещаше тежест. Нямаше никакво желание отново да влиза в пререкания с Тони, но ако беше нужно, щеше да използва и сила. Завърза коня си за един кол в сянката на къщата.

Антония седеше на големия му стол на верандата. Той тръгна бавно към нея, като се опиваше от красотата й. Щом го видя да се приближава, тя се изправи и направи неуверено крачка към него. Изведнъж двамата протегнаха ръце и се прегърнаха.

Младата жена заплака на глас и Адам я притисна към гърдите си.

— О, Адам, толкова съжалявам за „Скокът на леопарда“. Знам колко дълго и упорито си работил за тези чаени храсти.

— Тихо, любов моя! Единственото, което има значение за мен, е, че си в безопасност. — Невероятно, но това бе истина. Сърцето му пееше. — „Скокът на леопарда“ не е унищожен. Ще възстановя отново плантацията.

Тя се взря в лицето му.

— Адам, възможно ли е наистина това?

— Ако желаеш нещо достатъчно силно, нищо на света не може да ти попречи да го получиш. — Целуна очите й, след това мина към устата; изгаряше от желание за нея. Антония се засмя щастливо. — Искам те в леглото си тази нощ. Ще се оженим ли?

— Да, моля те! — рече тя и започна да търка в тялото му натежалите си гърди, докато го накара да изпъшка. — Разбира се — прошепна шеговито тя, — но няма да можем да се любим, докато раните ми не зараснат.

— Довери ми се да намеря един… а може би и два начина за това.

Дадоха брачния си обет в просторната дневна на къщата. Антъни предаде сестра си на господаря на „Скокът на леопарда“. Церемонията бе много тържествена. Лейди Антония Лам ставаше госпожа Адам Савидж, господарка на Идънуд и маркиза Блакуотър.

Ив и Роз плачеха, както се полага на майката и бабата на една булка, а когато господин Бърк се приближи да поздрави младоженеца, Тони забеляза сълзи и в неговите очи.

— Моля ви, господин Бърк, не се натъжавайте — промълви тя.

— Скъпа моя, онова, което изпитвам, е облекчение. Савидж да ти носи кофата отсега нататък.

— Ще сложа край на пиенето и на разходките й по панталони — обади се Адам.

Домашните прислужници от „Скокът на леопарда“ бяха надминали себе си. Вечерята, сервирана в дългата трапезария, беше много богата. Беше вече десет вечерта, когато Денвил предложи последния тост. Роз даде знак да запазят тишина.

— Мисля, че трябва да продължим веселбата в Гавърнмънт Хаус и да оставим насаме младоженците.

След потеглянето на двете карети Леопардът вдигна любимата си на ръце и я отнесе в къщата.

— Що за възмутителна постъпка! За да ги шокираш ли сложи яркожълто тази вечер?

Младата жена се потърка чувствено в него и плъзна предизвикателно длан по издутите му слабини.

— Щяха да бъдат шокирани, ако знаеха какъв ефект има върху теб яркожълтият цвят. Възбужда те до полудяване. Първия път, когато се появих с него, ме облада върху бюрото си.

— Преувеличаваш.

— Признавам вината си, милорд. — Тони умишлено докосна отново уголемения му член. — Отнеси ме до леглото.

— По дяволите леглото. Чаках цяла вечност, за да те заведа в моята баня.

Погледът му бе толкова напрегнат, че тя се изчерви при мисълта за всички неща, които знаеше, че щеше да прави с нея.

— Очите ти са сини като… задник на песоглавец — прошепна дяволито Антония.

И изпищя, тъй като Адам я ухапа по ухото.

Антъни бе отново в „Скокът на леопарда“ още с първите слънчеви лъчи. Адам и Тони бяха спали само два часа. Любовниците се притискаха един към друг, като си шепнеха, целуваха се, докосваха се. Не обърнаха внимание на бодрия глас на Антъни, който разговаряше с прислугата. С нарастването на страстта им всичко друго избледняваше, докато останеха само двамата, сами в рая.

Младият мъж я притисна към себе си и погали красивата извивка на бузата и шията й.

— Той няма да си отиде, да знаеш — прошепна тя.

— Антъни ли?

— Той е по-ужасен от напаст от скакалци. Исках да си направим една дълга закуска в леглото, а после да поплуваме в топлия, ухаещ басейн.

— Ще продължим довечера — обеща Савидж, припомнил си снощното им любене в басейна. — Дотогава всичките ти драскотини ще бъдат напълно зараснали и няма да се налага да бъда толкова нежен с теб.

Адам и Антъни прекараха първия си ден заедно, последван от още много други. Малко по малко той започваше да опознава все по-добре младежа. Савидж бе готов да се закълне, че „Скокът на леопарда“ вече го бе пленил. Разпознаваше симптомите на заболяването. Цейлон бе оказал същия ефект и върху него самия навремето. И той, разбира се, все още бе част от него, но неговото бъдеще и бъдещето на децата му беше в Англия.

— Възнамерявате ли да се връщате скоро в Англия — попита го един ден Антъни.

Савидж кимна.

— Ако Тони желае да се прибере у дома и е в състояние да пътува.

— Да не би да не е добре? — попита загрижено младежът.

— Не, добре е.

— О, разбирам — засмя се Антъни. — Ясно защо искаш да се върнеш в Идънуд. Господин Бърк вече приготви багажа на баба, а майка отиде да си почине до Бомбай, но на мен просто не ми се ще да си тръгвам.

— Защо не останеш в „Скокът на леопарда“? Договорът в Ийст Индия Къмпани изтича след година. Ако дотогава се проявиш като добър плантатор, ще те направя мой съдружник — предложи Адам.

— Сериозно ли говориш?

— Все едно, че сам Бог те изпрати при мен. Ти си отговорът на моите молитви. Какво повече бих могъл да искам от това да оставя „Скокът на леопарда“ в твои ръце? В Коломбо имам кораб, наречен „Нефритеният дракон“. Използвам го за пренасяне на стоки до и от Китай. Защо не се заемеш и с това? Забранявам пренасянето само на опиум и слонова кост.

Две седмици по-късно куфарите и сандъците бяха складирани пред къщата. Фабриката бе наново построена, а по полегатите склонове на „Скокът на леопарда“ се зеленееха новите чаени насаждения.

Адам Савидж за последен път отнесе своята съпруга от басейна в просторната спалня. Беше оставил на нея да прецени дали да останат, или да се върнат в Англия. Тя знаеше какви мечти лелее любимият й. Макар да обичаше „Скокът на леопарда“, бе дошло време да основат своята династия в Идънуд.

Адам се промъкна в леглото до нея, повдигна я и я разположи върху стегнатото си тяло.

— Скъпа моя, толкова съм влюбен в теб. Слава Богу, най-после повярва, че между нас с майка ти не е имало нищо.

Тя се надигна на колене върху му, сякаш се готвеше да се гмурне.

— Индиън Савидж, не ме мислиш сериозно за толкова наивна, нали? Просто стигнах до заключението, че си бил прав. Това наистина не е моя работа!

Чу ниско ръмжене дълбоко в гърлото му, преди да атакува. Не след дълго обаче и двамата мъркаха. Доста по-късно седяха облегнати на възглавниците й споделяха плановете си за бъдещето в мрака на уханната нощ. Савидж протегна ръка и взе една от любимите си пури. Запали я, всмукна дима й с наслада и се отпусна блажено назад. Когато погледна към Тони, се ужаси. Тя също пушеше.

— Какво, по дяволите, правиш?

— Нещо, което ти ме научи — отвърна тя, притворила очи. — Щом можеш ти, значи мога и аз.

„Мили Боже, прекрасна е!“ — помисли си той.

— Струва ми се, че ще трябва да се откажа от тях; само така мога да се надявам да престанеш да пушиш — заяви Савидж.

Антония смачка пурата си и се плъзна до него в леглото. Това бе достатъчно, за да го възбуди. Тази жена можеше да прави всичко с него, беше като тесто в ръцете й.

— Ммм! — измърка тя. — Чакай да я оставя върху камината. Ще я изпуша на сутринта!

Информация за текста

© 1994 Вирджиния Хенли

© 1997 Красимира Матева, превод от английски

Virginia Henley

Seduced, 1994

Сканиране: ???

Разпознаване и редакция: Xesiona, 2009

Издание:

Виржиния Хенли. Прелъстен

Редактор: Лилия Атанасова

ИК „Бард“, 1997

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/13914]

Последна редакция: 2009-10-11 18:30:00

1

Идънуд — райска гора (англ.) — Б.пр.

2

Игра на думи. Слугинята казва „Правите си майтап с мен“, което буквално звучи като „дърпате ме за крака“. — Б.пр.

3

На английски двете думи звучат доста близко, „прей“ — моля се и „прай“ — надничам. — Б.пр.

4

Отново недоразумение поради близостта в звученето на думите „дантела“ и „въшки“ — Б.пр.

5

Игра на думи: хог (англ.) — свиня. — Б.пр.

6

Готвачката произнася неправилно глагола „мразя“, в резултат на което звучи като „изядох“. — Б.пр.

7

Рупи (англ.) — рупия — Б.пр.

8

Робин (англ.) — червеношийка. — Б.пр.

9

Мемоарните хълмове (англ.) — Б.пр.

10

Игра, при която се залагат и евентуално се губят различни предмети — Б.пр.

11

Блакуотър (англ.) — Черна вода. — Б.пр.

12

Приятно ми е (фр.) — Б.пр.

13

Дяволска красота (фр.) — Б.пр.

Content

Вирджиния Хенли
Прелъстен

ГЛАВА ПЪРВА

ГЛАВА ВТОРА

ГЛАВА ТРЕТА

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ПЕТА

ГЛАВА ШЕСТА

ГЛАВА СЕДМА

ГЛАВА ОСМА

ГЛАВА ДЕВЕТА

ГЛАВА ДЕСЕТА

ГЛАВА ЕДИНАЙСЕТА

ГЛАВА ДВАНАЙСЕТА

ГЛАВА ТРИНАЙСЕТА

ГЛАВА ЧЕТИРИНАЙСЕТА

ГЛАВА ПЕТНАЙСЕТА

ГЛАВА ШЕСТНАЙСЕТА

ГЛАВА СЕДЕМНАЙСЕТА

ГЛАВА ОСЕМНАЙСЕТА

ГЛАВА ДЕВЕТНАЙСЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЪРВА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ВТОРА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ТРЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ШЕСТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И СЕДМА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ОСМА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА

ГЛАВА ТРИЙСЕТА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ПЪРВА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ВТОРА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ТРЕТА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ПЕТА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ШЕСТА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И СЕДМА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ОСМА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТА

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВА

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРА

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТА

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТА

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТА

Информация за текста

1