Франк Хърбърт

Бог-император на Дюна

ПЪРВА ЧАСТ

ПРОЛОГ

Откъс от речта на Хади Бенотто, обявила откритията от Дар-ес-Балат на планетата Ракис:

Тази сутрин имам удоволствието не само да ви съобщя за намирането на това изумително хранилище, в което, между другите неща, беше открита и монументална колекция от ръкописи, нанесени върху хартия от ридулианов кристал, но и с гордост да ви представя нашите аргументи в защита на автентичността на находката, като ви обясня защо вярваме, че сме попаднали на оригиналните дневници на Бог-Императора Лито II.

Преди всичко, нека ви напомня за историческото съкровище, известно като Откраднатите Дневници — томовете за познатата част от древността, които от векове насам са ценни помощници в усилията ни да вникнем в битието на нашите предшественици. Както всички вече знаете, Откраднатите Дневници бяха разчетени от Космическото Сдружение(*)[1], така че методът на Кода на Сдружението бе ползван и за превода на тези наскоро открити томове. Никой не отрича автентичността на Кода на Сдружението, който — и само той — осигури съвременната интерпретация на ръкописите.

На второ място следва да отбележа, че тия томове са били писани с помощта на иксиански(*) диктател с наистина древна направа. Откраднатите Дневници не оставят никакво място за съмнение, че именно такъв е бил методът на Лито II за отразяване на неговите исторически наблюдения.

И на трето място искам да посоча не по-малката стойност на друга част от направените открития, а именно самото хранилище. Мястото и начинът на съхраняване на тези дневници несъмнено са иксиански артефакт — творение с толкова примитивна и същевременно смайваща конструкция, която хвърля нова светлина върху историческата епоха, позната като Разпръскването.

Както следваше да се очаква, самият склад беше невидим в тукашния смисъл на думата. Той се оказа зарит много по-дълбоко в сравнение със споменатото в мита и Устната История, а излъчваната и поглъщана от него радиация бе точно копие на тази на заобикалящата го среда, макар че механичната мимикрия не представлява особена изненада. Онова обаче, което изненада нашите инженерни специалисти, се оказа начинът, по който всичко е било изпипано с изцяло неусъвършенствани средства и по същество с примитивна техническа сръчност.

Виждам, че казаното дотук развълнува някои от вас тъй, както и нас в момента на откритието. Вярваме, че се взираме в първата иксианска сфера, в несъществувалата стая, от която са тръгнали всички подобни приспособления. А ако не е първата, ние вярваме, че трябва да е някоя от първите, която включва и е създадена на същите принципи като изначалната.

Позволете ми да задоволя вашето очевидно любопитство, като ви съобщя, че сега ще направим кратка обиколка на хранилището. Ще ви помоля само да пазите тишина в самото складово помещение, тъй като нашите инженери и други специалисти все още не са приключили с разгадаването на намерените тайни.

Тук стигам до четвъртата точка от моето изложение, която спокойно може да бъде приета като връх на откритията ни. Самата аз се вълнувам и ми е трудно да ви опиша още една находка на същото място, а именно действителен звукозапис — както е отбелязано — на Лито II, произнесен с гласа на неговия баща Пол Муад’Диб. И тъй като автентични записи на Бог-Императора са били въведени и се съхраняват в архивите на „Бин Джезърит“(*), ние пратихме на Сестринството(*) образец от намерените от нас, правени по една много стара система чрез микроскопични шупли, с официална молба за сравнителен анализ. Почти не се съмняваме, че ще се окажат автентични.

А сега, моля ви да обърнете внимание на преведените откъси извадки, които ви раздадоха на входа. Позволете ми да се извиня за тяхната тежест. Чух някои от вас да се шегуват по този повод. Ползвахме обикновена хартия с чисто практична цел — икономия на средства. Оригиналните томове са писани с условни писмени знаци, толкова умалени, че ще трябва силно увеличение, за да се прочетат. Казано по-точно, ще са необходими повече от четирийсет обикновени тома от типа, който държите в ръцете си, и то само за възпроизвеждане на съдържанието на един от кристалните оригинали.

Да, ще го видите. Ето, на левия екран е част от оригинална страница. Първата страница от първия том. Нашият превод е на екраните вдясно. Насочвам вниманието ви към нещо твърде показателно, а именно — поетичния гланц на думите, както и към смисъла, извлечен в процеса на превода. Стилът говори за силно изявена и последователна личност. Вярваме, че всичко това е могло да бъде написано единствено от същество, което непосредствено е боравило с паметите на живелите свои предходници и съзнателно се е потрудило да сподели необикновения опит на вече отминалите животи така, че да бъде разбираем за онези, които не притежават подобен дар.

А сега, погледнете действителното съдържание. Всички извършени справки са в пълно съответствие с казаното от историята за една личност, за която вярваме, че е единствената, способна да напише представеното пред вас.

Приготвила съм ви още една изненада. Позволих си да поканя небезизвестния поет Ребет Врийб през този предиобед, за да прочете кратък пасаж от превода на първата страница. Забелязахме, че дори след превеждането им, думите променят изначалния си характер, ако са прочетени на глас. Искаме да споделим с присъстващите изключителното преживяване, което имахме, четейки тези томове.

Госпожи и господа, приветствайте с „Добре дошъл“ нашия гост!

Част от прочетеното от Ребет Врийб:

Уверявам ви, че аз съм книгата на съдбата.

Въпросите са ми врагове. Тъй като моите въпроси взривяват! А отговорите скачат като подплашени жаби, притъмнявайки в небето на паметите, които няма къде да избягат от мен. Никой, нито един от отговорите не е задоволителен.

Колко много призми хвърлят отблясъци, когато влизам в страховитото свое минало! Аз съм късче от разтрошен кремък, прибран в кутия. Кутията се върти спираловидно и трепти. Подхвърля ме ураган от мистериозни тайни. А когато тя, кутията, бъде отворена, връщам се в настоящето като чужденец, попаднал в предисторическо място.

Бавно (бавно, казвам ви) научавам отново своето име.

Но това не означава да опозная себе си!

Личността, носеща моето име — този Лито, който е вторият, наричан така — намира други гласове в мислите си, други имена и други места. О, да, обещавам ви (както и на мен обещаваха), че отговарям на едно единствено име. Ако кажете „Лито“, аз откликвам. Страданието прави нещата верни, само страданието и още: Държа нишките, които водят!

Всички те са моя собственост. Само да си представя… да речем… човек, погинал от меч — и всичко се появява пред очите ми, обляно в кръв, сцена по сцена с всеки стон и всяка гримаса.

Помислям си за радостта от майчинството и се озовавам в родилните постели. Поредица от бебешки усмивки и сладкото гукане на идващите нови поколения. Първите стъпчици на прохождащите и първите победи на младите веднага се появяват пред мек, за да ги изживея споделени. Те се трупат една след друга, а аз виждам едно и също, което неизменно се повтаря.

„Остави всичко непокътнато“ — сам предупреждавам себе си.

Кой би могъл да оспори стойността на този опит и цената на познанието, с чиято помощ оглеждам всеки нов миг?

Ех, той не е нищо повече от миналото.

Не разбирате ли?

Само отминалото!

„Тази сутрин съм се родил в някаква юрта към края на равнината, където се пътуваше с коне по повърхността на една вече несъществуваща планета. Утре ще бъда роден като някой друг и на друго място. Все още не съм решил какъв и къде. Обаче в това утро и в този живот, о-о-о! Когато очите ми се научиха да фокусират, огледах се навън към слънчевата светлина, обсипала утъпканата трева, и видях силни и енергични люде, заловили се с приятните дела на своя живот. Къде… ех, къде отиде цялата тази сила?“

Откраднатите Дневници

Почти половин километър беше разстоянието между първия и третия бегач, поели на север през Забранената Гора, потънала в лунни сенки. Последният от тях бягаше на по-малко от сто метра пред преследващите ги У-вълци, тоест вълци-унищожители. Чуваше се задъханото скимтене на животните, полудели от свирепата стръв, която ги давеше при гледката на настиганата жертва.

Първата Луна(*) се бе вдигнала почти над главите на бягащите и в гората беше доста светло; тези места се намираха в сравнително високия географски пояс на Аракис(*), но топлината на летния ден бе още осезаема. Бавното нощно движение на въздуха от Последната пустиня на Сарийър беше наситено с мирис на смола и с влажния дъх на отъпкани гниещи листа. От време на време лекият ветрец, идващ от Морето на Кайнс отвъд Сарийър, прекосяваше пътя на бягащите с едва доловим мирис на сол и риба.

По ирония на съдбата последният бегач в редицата се казваше Улот, което на езика на свободните(*) означава Обичания изоставащ от частта си войник. Улот бе нисък и склонен към пълнеене, което бе утежнило неговия режим на хранене по време на обучението, предхождащо сегашната операция. Дори след като отслабна за този отчаян поход, лицето му остана закръглено, а страхът от мисълта за излишната плът се четеше в големите му тъмни очи.

Улот много добре разбираше, че не ще може да бяга още дълго, Дишаше тежко и с хрипове. От време на време залиташе. Но нито веднъж не повика другарите си. Знаеше, че те не могат да му помогнат. Всички бяха произнесли една и съща клетва с пълното съзнание, че не трябва да разчитат на нищо друго, освен на някогашните добродетели и на предаността на свободните. Защото нищо не бе отменило тези принципи, макар животът на някогашните пустинни обитатели сега да имаше само архивно измерение, сведено до механично наизустените разкази на свободните, които работеха в едноименния музей.

Предаността на Улот го задължаваше да пази мълчание, съзнавайки напълно своята обреченост. Великолепна беше проявата на някогашните добродетели, въпреки факта, че никой от бягащите не бе натрупал друго познание, освен прочетеното в книгите и разказаното в легендите на Устната История за онова, на което сега те подражаваха.

У-вълците наближаваха Улот с необичайно едрите си сиви тела, стигащи до човешки ръст на височината на раменете. Те бягаха с грациозни скокове и стръвно скимтяха с високо вдигнати глави, а очите им не изпускаха обляната в лунната светлина фигурка — предстоящата жертва.

Единият му крак се закачи в някакъв корен и той едва не падна. Това сякаш го зареди с допълнителна енергия. Рязко ускори своя бяг, изпреварвайки преследвачите си с почти цяла дължина на телата им. Енергично размахваше ръце и дишаше шумно, с широко отворена уста.

У-вълците запазиха равномерното си темпо. Сребристите им сенки се мяркаха ритмично сред силната миризма на растителността на тяхната гора. Знаеха, че и този път са победители. Всичко, което ставаше, им бе добре познато.

Улот отново се спъна. Задържа се на една фиданка и задъхано продължи своя бяг с треперещи крака, които вече отчаяно протестираха срещу непосилните изисквания на момента. Не му бе останала сила, за да се откъсне още веднъж напред.

Една огромна вълчица от унищожителите се отклони и зае позиция откъм лявата му страна. После кривна навътре и със скок препречи пътеката. Огромните й зъби се впиха в рамото на бягащия и той залитна, но не падна. Остра миризма на кръв допълни букета на нощната гора. По-дребен мъжкар захапа дясното му бедро и Улот се строполи със силен крясък. Глутницата го връхлетя и писъкът му внезапно секна.

У-вълците не спряха да се хранят, а подновиха лова. Ноздрите им обдушваха горската земя и долавяха блуждаещите във въздуха завихряния, носещи топлинката на бягащите напред две човешки същества.

Следващият в редицата се наричаше Квутег. Името му беше старо и почитано на Аракис, познато още от времената на Дюн. Негов предшественик бе служил в Сийч Табър като управител на дестилационните инсталации за извличане на вода от мъртвите, но оттогава бяха минали повече от три хиляди години, загубени някъде из миналото, в което съвременниците вече не вярваха. Квутег бягаше с дълги скокове, а високото му и слабо тяло изглеждаше идеално приспособено за днешното жестоко усилие. Дългата му черна коса се развяваше след лицето с орлови очертания. Също като останалите, и той бе облечен в черен екип от плътно оплетени памучни нишки, очертаващ движенията на бутовете и жилестите бедра, както и на дълбоко и равномерно дишащия гръден кош. Единствено широчината на крачката, която очевидно бе малка за възможностите на Квутег, издаваше раната на дясното му коляно, получена след падането в изкуствените урви, опасващи Цитаделата на Бог-Императора в Сарийър.

Квутег чу писъците на Улот, внезапно завърналата се пълна тишина и подновеното ловно скимтене и вой на У-вълците. Опита се да заповяда на мислите си да не извикват пред него картината на още един приятел, унищожен от чудовищата — пазачи на Лито, но въображението му свърши своята магия пряко неговата воля. Квутег мислено изрече проклятие срещу тирана, но не го каза на глас, пазейки дъха си. Все пак имаше шанс да стигне до убежището на река Айдахо. Знаеше какво мислят за него другарите му, дори и Сиона. Винаги се бе славел със своя консерватизъм, със слабостта си към себещадене. Още като дете пазеше енергията си до мига, когато тя можеше да се използва с максимален резултат, разпределяйки запасите като истински скъперник.

Въпреки раненото коляно, той увеличи скоростта си. Знаеше, че реката е близо. Силната болка, от раната се бе превърнала в буен пламък, изгарящ крака и цялата половина на тялото. Познаваше много добре границите на своята издръжливост. И още — знаеше, че Сиона бе почти стигнала до водата. Като най-добър бегач от цялата група тя носеше херметично опакования пакет, който съдържаше всичко, задигнато от тях от крепостта в Сарийър. Квутег насочи цялата си мисъл към този пакет, продължавайки своя бяг.

Запази го, Сиона! С него ще го унищожиш!

Изгарящият от нетърпение вой на У-вълците проникна в съзнанието му. Бяха съвсем близо. Внезапно разбра, че е обречен.

Но Сиона бе длъжна да избяга!

Той рискува, обърна се и съзря, че един от хищниците постепенно заема флангова позиция. Прийомът на тяхната атака мигновено изпъкна като печатна схема в главата му. Когато напиращият по фланга звяр отскочи, Квутег направи същото. За частица от секундата някакво дърво го заслони от връхлитащата глутница; той се наведе под атакуващия отстрани вълк, сграбчи единия му заден крак и без да спира, завъртя животното като млатило за ръчно вършеене. Това за миг разпръсна останалите. Вълкът се оказа по-лек, отколкото бе очаквал; мислено се поздрави за внезапното хрумване и също като дервиш продължи да върти своя жив боздуган към нападателите, двама от които взаимно размазаха черепите си. Но не можеше да се пази отвсякъде. Мършав мъжкар се хвърли на гърба му и той политна към едно дърво, изпускайки живото си оръжие.

— Бягай! — изкрещя Квутег.

Цялата глутница се нахвърли върху него, докато самият той мигом захапа мъжкаря за гърлото, влагайки силата на последния остатък от своето върховно отчаяние. Вълчата кръв бликна върху лицето му и го заслепи. Претъркаляйки се, без да има възприятие за посоката, Квутег се вкопчи в друг вълк. Част от глутницата се превърна във виеща и въртяща се блъсканица, а неколцина унищожители се нахвърлиха върху собствения си ранен другар. Повечето обаче не изпуснаха плячката си. Зъбите им раздраха гърлото на Квутег от две страни.

Сиона също бе чула резкия писък на Улот, последван от издаващата всичко тишина и от воя на глутницата, когато вълците продължиха преследването. Гневът така я задуши, че имаше усещането, че ще се пръсне. Улот бе включен в рискованата авантюра заради своята дарба да анализира и обхваща с поглед цялото, зърнал само част от него. Именно той, въоръжен с вечната си лупа от своя комплект с принадлежности, беше разгледал внимателно двата странни тома, намерени заедно с плановете на Цитаделата.

— Мисля, че е шифър — бе рекъл Улот.

А Ради, горкият Ради, оказал се първият от тяхната група, който трябваше да загине, бе отсякъл:

— Не трябва да се товарим излишно. Остави ги. Улот бе възразил:

— Ненужните неща не се крият по този начин. И Квутег бе подкрепил Ради:

— Дойдохме за плановете на Цитаделата и ги намерихме. А тези книги са прекалено тежки.

Но Сиона се бе съгласила с Улот:

— Аз ще ги нося.

Така спорът приключи. Бедният Улот.

Знаеха, че той е най-слабият бегач от групата. Беше бавен в почти всичко, което се налагаше да вършат, но никой не оспорваше бистрия му ум. Заслужава пълно доверие. Улот бе заслужил пълно доверие. Сиона успя да овладее гнева си и вложи цялата си енергия в бягането. Дърветата профучаваха покрай нея в лунната светлина. Вече бе навлязла в безвремието на продължителното усилие, когато не съществува нищо друго освен собствените движения и собственото тяло, послушно изпълняващо онова, за което е било подготвяно.

Мъжете я намираха за хубава, когато бягаше. Знаеше го добре. Дългата й черна коса беше плътно привързана, за да не се вее от вятъра. Бе упреквала Квутег за глупостта му, когато той отказа да приеме нейния маниер.

Къде е Квутег?

Косата й не беше като неговата. Беше тъмнокестенява, понякога дори я бъркаха с черна, но нямаше смолисточерния цвят на неговата коса.

В резултат на случайната игра на гените чертите на лицето й бяха точно копие на образа на отдавна починал неин предшественик — лек овал, с щедро очертана уста и винаги будни очи над малкия нос. Тялото й бе слабо, източено от годините, прекарани в бягане, изпращащо силни сексуални сигнали към мъжете около нея.

Къде е Квутег?

Вълчата глутница притихна, което я обезпокои. Същото стана, когато настигнаха Ради. Както и Сетус.

Каза си, че мълчанието би могло да означава и друго. Квутег не беше от приказливите, а неговата сила и издръжливост бяха добре известни. Не даваше вид, че раната му пречи твърде много.

Усети онази специфична болка в гръдния кош, която познаваше от дългите километри, изминати в тренировки. Потта продължаваше да се стича под тънкия черен костюм за бягане. Херметично затвореният пакет със скъпоценното си съдържание, подготвен за преодоляване на водното пространство пред нея, беше прикрепен в горната част на гърба й. Помисли за картите на Цитаделата, сгънати в него.

Къде ли крие той своето съкровище — запасите от подправка(*)?

Сигурно някъде в Цитаделата. Точно там. И в картите задължително ще има указание, мелинджовата подправка, за която жадуваха „Бин Джезърит“, Космическото сдружение и всички останали, си струваше риска…

Както и двата тома с неразбираеми писмена. Квутег се оказа прав — хартията от ридулианов кристал тежеше. Но тя, Сиона, споделяше вълнението на Улот. Нещо важно бе скрито в тези шифровани редове.

Нетърпеливият вой на вълците-преследвачи отново отекна в гората зад нея.

Бягай, Квутег! Бягай!

И ето, точно пред себе си, между дърветата, тя видя широката просека, ограждаща река Айдахо. Зърна и лунната светлина, отразена във водата отвъд разчистеното пространство.

Бягай, Квутег!

Жадуваше да чуе звук от него, какъвто и да е звук. От единайсетте, тръгнали да бягат, останаха само те двамата. Деветима бяха заплатили с живота си участието в това рисковано начинание: Ради, Алин, Улот, Сетус, Ининег, Онемао, Хутие, Мемар и Оала.

Докато мислеше за всеки от тях, споменавайки имената им, тя изричаше мълчалива молитва към старите богове, а не към тиранина Лито. Най-голямо внимание отдели на молитвата си към Шай-хулуд(*).

Моля се на Шай-хулуд, който живее в пясъка.

Внезапно гората свърши и тя тръгна през огрян от луната окосен участък по протежението на реката. Отвъд тясната ивица от речен чакъл пред нея водата сякаш я подканяше да бърза. Брегът сребрееше на фона на тъмното бавно течение.

Едва не залитна, когато откъм дърветата се понесе висок крясък. Разпозна гласа на Квутег, извисил се над звуците, издавани от зверовете. Той я призоваваше, без да произнася името й, а в тази единствена дума бе събрано равнозначното на безчислени разговори — послание на живот и смърт.

Откъм глутницата се носеше неистов вой на доведени до изстъпление диви същества, ала от Квутег не се чуваше нищо. И тя разбра, че в същия този миг той изразходва последните капчици сила на своя живот. Забавя ги, помагайки ми да избягам. Водена от призивния му вик, тя се втурна към брега на реката и се хвърли във водата с отривист скок. Изпита вледеняващ шок след горещината на бягането. Преодоля мигновеното зашеметяване и тромаво се насочи напред, опитвайки се да плува и да възстанови дишането си. Скъпоценният пакет беше на повърхността и я почукваше по тила.

Тук река Айдахо не беше широка — не повече от петдесет метра; изтеглена в голяма крива, осята с пясъчни заливчета, оградени с коренища и надвиснали брегове, окичени със сочна зеленина и треви, защото водата бе отказала да се движи по правите пътища, които й бяха очертали инженерите на Лито. Сиона беше уверена в истинността на сведението, че У-вълците са предварително подготвени да спират пред водна преграда. Очертаните граници на техните територии бе реката от тази й страна и стената пред пустинята от другия край. Въпреки това тя преплува последните няколко метра под вода и излезе на повърхността в сянката на скосения бряг, преди да се обърне и да погледне назад.

Вълчата глутница се бе строила по дължина отсреща с изключение на един от преследвачите, слязъл до самия край на водата. Тялото му беше устремено напред с почти натопени в бавното течение лапи. Чу го как вие.

Сиона знаеше, че вълкът я вижда. Нямаше място за съмнение. У-вълците бяха известни с острото си зрение. В потеклото на горските вардияни на Лито имаше специални хрътки с втренчен, почти немигащ поглед, които той бе наредил да чифтосат с вълци, ползвайки силните им очи. Внезапно се запита дали този път вълците няма да преминат ограниченията на заложеното в тях. Те бяха ловци, които разчитаха най-вече на видяното. Ако вълкът до водата се осмели да влезе, останалите можеха да го последват. За момент задържа дъха си. Почувства смазващия товар на изтощението. Бяха изминали почти трийсет километра, а през половината от това разстояние зверовете ги следваха отблизо.

Вълкът до брега изви за последен път и се върна при останалите. Като по тайнствен сигнал те се обърнаха и побягнаха със скокове към гората.

Сиона знаеше къде отиват. На У-вълците бе разрешено да изяждат всичко, което убият в Забранената Гора. Ето защо те неспирно бродеха из нея като вардияни на Сарийър.

— Лито, ще заплатиш за това — прошепна тя.

Звукът на гласа й беше много слаб, почти като тихото шумолене на водата в тръстиката зад нея:

— Ще платиш за Улот, за Квутег и за всички останали. Непременно ще платиш!

Пое плавно напред, носена от течението на реката, докато краката й докоснаха първото прагче на тесния бряг. Със смазано от умората тяло се покачи нагоре, излезе от водата и спря, за да провери дали пакетът е останал сух. Херметизиращата замазка бе издържала. Тя погледна за миг в отражението на луната, а след това вдигна поглед към гората отвъд речния път.

С цената, която ние платихме. Десет скъпи приятели.

В очите й проблеснаха сълзи, но волята й имаше закваската на древните свободни и затова сълзите бяха само няколко. Рискованата операция с прекосяването на реката, прекият път през гората, докато вълците носеха патрулната си служба покрай северните граници, пресичането на Последната пустиня на Сарийър и овладяването на укрепленията на Цитаделата — всичко това постепенно се превръщаше в сън… Дори и бягството от преследващите ги хищници, а също и от глутницата на хората пазачи, която с абсолютна сигурност щеше да пресече и улови следата на нарушителите, след което да остане в засада… всичко това бе вече сън. Беше минало.

Аз се спасих.

Тя взе багажа с херметично затворения пакет и отново го притегна на гърба си.

Лито, аз преминах през защитните ти бариери.

После мисълта й се насочи към загадъчните томове. Почувства пълна увереност, че нещо, скрито в шифрованите редове, ще проправи пътя за нейното отмъщение.

Аз ще те унищожа, Лито!

Не — ние ще те унищожим! Това не подхождаше на маниера й. Щеше да го стори сама.

Тя се обърна и тръгна с широка крачка към овощните градини отвъд окосеното пространство, което сякаш маркираше пътя на реката. Крачеше и повтаряше своята клетва, прибавяйки на глас, според старото предписание на свободните, и пълното си име:

— Сиона Ибн Фуад ал-Сейефа Атреидска е тази, която те проклина, Лито. Ще платиш за всичко без остатък!

Следващият откъс е от направения от Хади Бенотто превод на томовете, открити в Дар-ес-Балат:

Роден съм като Лито Атреидски II преди повече от три хиляди стандартни години, считано от момента, в който се разпоредих за отпечатването на писаното тук. Моят баща беше Пол Муад’Диб. Майка ми Чани беше царска съпруга от свободните. Баба ми по майчина линия беше Фарула — прочута билкарка, също от свободните. Моята баба по бащина линия — Джесика, беше резултат от схемата за целенасочено размножаване на „Бин Джезърит“ в стремежа им да създадат мъжки екземпляр, споделящ висшите способности на светите майки(*) от Сестринството. Дядо ми по майчина линия беше Лайът Кайнс — планетологът, организирал екологичното преобразуване на Аракис. А моят дядо по бащина линия беше Атреидски, сиреч потомък на династията на Атрей, водеща началото си от самите корени на оригинала в Гърция.

Но стига вече с тези височайши подробности!

Дядо ми по баща загина като много други доблестни гърци, опитвайки се да убие смъртния си враг барон Владимир Харконен. Сега и двамата почиват в неловко положение в паметите от живота на моите предшественици, събрани в мен. Дори баща ми не е доволен. Аз извърших онова, от което той се страхуваше, и сега неговата сянка е принудена да споделя произтеклите последствия.

Изисква го самата Златна Пътека. А какво представлява Златната Пътека? — е вашият въпрос. Ами тя е чисто и просто оцеляването на целия човешки род. Нито повече, нито по-малко. Ние, които имаме мощта на прозрението, които знаем клопките по пътя на идващите хора, винаги сме го осъзнавали като най-голямата ни отговорност.

Оцеляването.

А какво мислите вие по въпроса — вие, с дребните си мъки и радости, дори с вашите страдания и възторзи — рядко ни интересува. Баща ми притежаваше тази дарба. У мен тя е още по-силна. От време на време можем да надничаме през и отвъд булото на Времето.

Тази планета Аракис, от която управлявам моята мултигалактична империя, не е онова, което представляваше в дните, когато бе позната като Дюн. Тогава цялата тя беше една пустиня. А сега е останало само късчето на моята Сарийър. Отдавна вече не бродят гигантските червеи, от които идваше мелинджът. О, подправката! Дюн беше много известна като извор на подправката — единствения възможен извор. Каква необичайна субстанция е тя! Нито една лаборатория не съумя да я копира. И остана най-ценното вещество, притежавано някога от човечеството.

Без мелинджа, който възпламенява способността за ранно обглеждане на линейното пространство от навигаторите на Сдружението, хората щяха да са принудени да прекосяват парсеците[2] с хода на охлюва. Без мелиндж „Бин Джезърит“ нямаше с какво да дарява прорицателите или светите майки. Лишени от гериатричните му свойства, хората биха живели и умирали по някогашното отмерено им време — около сто години. А сега единствените количества подправка са в складовете на Сдружението и „Бин Джезърит“, в няколко скромни хранилища на останките от Големите династии, но преди всичко в моето гигантско складово съоръжение, за което те ламтят. Как биха искали да ме нападнат и ограбят! Но не смеят. Знаят, че ще го унищожа до грам, преди да отстъпя.

Не. Те идват с шапка в ръка и молят за подправка. А аз неохотно раздавам по малко като награда или не давам нищо като наказание. Ох, как мразят моята система.

Но тя е истинската ми сила, обяснявам им. Моето право да дарявам.

Ето, по този начин създадох Мира. И повече от три хиляди години те всички живеят в Мира на Лито. Той е нещо като насилствено спокойствие, което човечеството е познавало само през възможно най-кратките периоди от време преди моето господарстване. За да не забравите казаното дотук, запознайте се още веднъж с въпроса за Мира на Лито в тези дневници.

Започвам своя разказ за случилото се още през първата година на предприетото от мен, от първите конвулсии на протичащата метаморфоза, когато бях с почти човешки вид. Кожата от пясъчни твари (която баща ми отказа) и която многократно увеличи силата ми в допълнение към почти пълната ми неуязвимост към познатите начини на нападение и към остаряването в частност, все още покрива тяло с различни човешки черти: два крака, две ръце и лице, в рамка от навито и подгънато покритие от пясъчни твари.

Ех, това лице! Все още го притежавам като единственото парче човешка кожа, която излагам на показ пред света. Останалата моя плът е покрита със свързаните телца на дълбоко заритите някога обитатели и преносители на онова, което един ден може да се превърне отново в гигантски пясъчни червеи.

То и ще стане… някога.

Често мисля за своята окончателна метаморфоза — подобие на смърт. Знам как ще се случи, но не знам кога и не познавам другите играчи. Това е единственото, което нямам право да науча. Всъщност известно ми е само дали Златната Пътека продължава или свършва. Като правя необходимото за записването на тези думи, Златната Пътека продължава и аз съм доволен, поне заради този факт.

Вече престанах да чувствам как ресничестите пипалца на пясъчните твари опипват любопитно моята плът, капсулирайки водата от тялото ми зад своите плацентни прегради. Сега фактически ние сме едно — те образуват моята кожа, а аз съм силата, която движи цялото през по-голямата част от времето…

Сега, когато пиша тия редове, въпросното цяло може да се приеме за огромно. Представлявам това, което следва да се приеме за предчервейна форма. Тялото ми е дълго около седем метра, над два метра в диаметър и има пръстеновидни оребрявания по цялата си дължина; лицето ми на представител на атреидите се намира в единия му край, на височината на човешки ръст, а ръцете (все още като на нормален човек) са непосредствено под него. Краката ли? Е, те са почти атрофирали. Наподобяват плавници и са изтеглени назад по дължината на туловището. Цялото ми същество тежи приблизително пет някогашни тона. Вмъквам тези факти, тъй като знам, че ще имат историческа стойност.

А как се движа с цялата тая тежест? Почти изцяло с помощта на моята Царска кола, която е иксианска направа. Да не би да сте възмутени? Хората неотстъпно мразят и се страхуват от иксианците дори повече, отколкото мразят и се страхуват от мен. За предпочитане е познатото зло. А кой знае какво биха могли да изработят или изобретят иксианците? Кой ли знае?

Аз със сигурност не знам. Не всичко, по-точно.

Но изпитвам известна симпатия към тях. Те безпрекословно вярват в своята технологична въоръженост, в своята наука, в своите машини. И тъй като вярваме (независимо в какво), можем да се разбираме — иксианците и аз. Те изработват множество приспособления за мен и смятат, че по този начин печелят благодарността ми. Думите, които четете, са отпечатани с иксианско устройство, наричано диктател. Потекат ли мислите ми по предварително зададен начин, диктателът се активира и влиза в действие. Аз само мисля и думите се появяват на ридулиански кристални листи, дебели колкото една молекула. Понякога поръчвам отпечатването на отделни екземпляри, материята на които е по-малотрайна. Два такива екземпляра ми открадна Сиона.

Не е ли очарователна моята Сиона? И тъй като започвате да разбирате колко важна е тя за мен, можете дори да ме запитате дали щях да разреша да загине там, в гората. Изобщо не се съмнявайте. Смъртта е строго личен проблем. Рядко ще се намесвам в него. И никога в случай, когато някоя личност задължително трябва да премине през дадено изпитание, какъвто беше примерът със Сиона. Смъртта й във всеки от отделните етапи бе напълно разрешена от мен. Така или иначе, бих могъл да се сдобия с нов кандидат почти за нула време — както аз меря времето, разбира се.

Но тя е истинска чаровница, нали? Наблюдавах я там, в гората. Моите иксиански приспособления ми дадоха тази възможност и през цялото време се удивлявах на себе си, тъй като не бях предвидил подобна авантюра. Ала Сиона си е Сиона… Ето защо не сторих нищо, за да спра вълците. Щях да сбъркам, ако го бях направил. У-вълците представляват само едно от продълженията на моята цел, а тя е да бъда най-страшният хищник, съществувал някога.

Дневниците на Лито II

Следващият кратък диалог се приема за част от ръкописа, наричан „Фрагментът от Велбек“. Предполагаемият автор е Сиона Атреидска. Участници са самата Сиона и нейният баща Монео, който е бил (според историците) иконом и първи съветник на Лито II. Ръкописът носи дата от времето, когато Сиона е все още тийнейджърка и баща й я посещава в нейната квартира при училището на Говорещите с риби в Празничния град Онн, който е гъстонаселен център на планетата, известна днес като Ракис. Съгласно идентификационните документи на ръкописа, Монео тайно е посетил дъщеря си, за да я предупреди за опасността от собственото й унищожение.

СИОНА: Тате, как си могъл да оцелееш след толкова дълго време, прекарано с него? Той убива приближените си. Всички го знаят.

МОНЕО: Не! Грешиш. Не е убивал никого.

СИОНА: Не си струва да лъжеш.

МОНЕО: Истина е. Не убива никого.

СИОНА: Тогава как ще обясниш избитите, за които се знае?

МОНЕО: Убива ги червеят. Червеят на Бога. Лито обитава лоното на Бога, но не убива никого.

СИОНА: А ти как си оживял?

МОНЕО: Мога да разпознавам червея. Виждам го по лицето и движенията му. Знам кога приближава Шай-хулуд.

СИОНА: Той не е Шай-хулуд!

МОНЕО: Е, така са наричали червея във времето на свободните.

СИОНА: Чела съм. Но той не е Богът на пустинята.

МОНЕО: Замълчи, глупаво момиче! Нищо не знаеш за тези неща.

СИОНА: Достатъчно е да знам, че си страхливец.

МОНЕО: Колко малко разбираш наистина. Никога не си била там, където съм бил аз, а и никога не си виждала очите му и движенията на неговите ръце.

СИОНА: И какво правиш, когато червеят приближава?

МОНЕО: Оттеглям се.

СИОНА: Благоразумно е. Със сигурност знаем, че е убил девет Дънкан Айдаховци.

МОНЕО: Казвам ти, че не е убивал никого.

СИОНА: Не виждам разликата. Лито или червеят — нали са вече едно тяло?

МОНЕО: Но има две отделни същества — Лито като Император и червеят като Бог.

СИОНА: Ти си побъркан!

МОНЕО: Може би. Но аз служа на Бога.

„Аз съм най-запаленият от всички живели досега наблюдатели на хората. Съзерцавам ги както в себе си, така и отвън. Миналото и настоящето могат да се смесват в мен в чудни измамливи съотношения. И редом с продължаващата метаморфоза на моята плът забелязвам странни неща, които стават със сетивата ми. Сякаш долавям всичко в едър план. Имам изключително остри слух и зрение, а обонянието ми различава изумителни нюанси. Мога да откривам и идентифицирам феромони в концентрация три на милион. Знам го. От опит го знам. Не можете да скриете почти нищо от моите сетива. Мисля, че ще се ужасите, ако разберете какво откривам само благодарение на мириса. Вашите феромони ми казват какво правите и дори какво замисляте да сторите. Ами жестовете и положението на тялото! Веднъж наблюдавах половин ден възрастен човек, седнал на една пейка в Аракийн(*). Той беше пето поколение потомък на наиба(*). Стилгар, а дори не го знаеше. Наблюдавах ъгъла на извивката на врата му, припокриващите се гънки на кожата, напуканите устни и влагата около ноздрите, разширените пори зад ушите и кичурчетата сива коса, приплъзнали се под качулката на старомодния му влагосъхраняващ костюм(*). Нито за миг той не забеляза, че е обект на наблюдение. Представяте ли си? Стилгар би разбрал само за секунда-две. А този стар човек просто чакаше някого, който никога не идва. Най-сетне стана и се отдалечи с олюляване. Беше напълно схванат след продължителното седене. Знаех, че повече няма да го видя жив. Намираше се толкова близо до смъртта, а водата му със сигурност щеше да остане несъбрана. Е, и това вече нямаше никакво значение.“

Откраднатите Дневници

Според Лито тук бе най-интересното място на вселената, където той очакваше да пристигне неговият сегашен Дънкан Айдахо. Измерено с преобладаващите стандарти, ползвани от хората, помещението беше колосално и представляваше сърцевинната част на сложна поредица от катакомби, разположени под неговата Цитадела. Радиално изтеглените гигантски камери с височина трийсет и ширина двайсет метра бяха като спици от главината на колело. Царската кола, в която той чакаше, бе разположена в центъра на тази главина, представляваща сводесто кръгообразно помещение с диаметър четиристотин метра и височина сто в най-високата си част, която се намираше точно над него. Размерите му даваха увереност. В Цитаделата беше ранен следобед, но тук единствената светлина идваше от няколко хаотично движещи се светоглобуса(*), настроени на бледооранжев цвят. Тя не стигаше далеч в спиците, тръгващи от главината, но паметите, побрани в Лито, му казваха къде е точното място на всяко нещо — водата, костите и прахта на неговите предшественици и на атреидите, които бяха живели и починали още от времената на Дюн. Всичко бе събрано тук заедно с няколко големи съда с мелиндж, които трябваше да създадат илюзията, че това е целият му склад, ако нещата стигнеха до някаква екстремна ситуация.

Лито знаеше причината за приближаването на Дънкан. Айдахо бе научил, че тлейлаксианците подготвят друг — следващ гола(*), сътворен по предварително зададена спецификация на Бог-Императора. Настоящият Дънкан се страхуваше от подмяна след шейсетгодишна служба. Всеки път нещо от този род поставяше началото на подривна дейност у поредицата от Дънкановци. Един пратеник на Сдружението бе посетил наскоро Лито със специална мисия, за да го предупреди, че иксианците са снабдили настоящия с лазестрел(*).

Той се подсмихна. Сдружението бе все така чувствително до крайност по отношение на всичко, което би могло да застраши оскъдното им снабдяване с подправката. Смразяваше ги мисълта, че Лито е последната свързваща брънка с пясъчните червеи, от които бяха събрани първоначалните запаси на Мелиндж.

Ако водата стане причина за моята смърт, никога вече няма да има подправка.

Тази бе причината за страха. Сдруженските историко-счетоводители уверяваха, че Лито е седнал върху най-големия склад на мелиндж във вселената. И това познание превръщаше Сдружението в почти надежден съюзник.

Докато чакаше, Лито изпълняваше упражненията за китката и пръста, които бяха част от наследството на „Бин Джезърит“. Гордееше се с ръцете си. Покрити със сивата ципа на пясъчните твари, техните дълги пръсти и противостоящите им палци му служеха като на нормално човешко същество. Почти безполезните плавници, които някога представляваха неговите крака и стъпала, сега бяха по-скоро неудобство, отколкото повод за срам. Той можеше да пълзи, да се претъркаля и да отхвърля тялото си с изненадваща бързина, но ако паднеше на плавниците, изпитваше силна болка.

Какво ли бавеше Дънкан?

Лито видя в представите си колебаещия се мъж, вперил поглед през прозореца към променливия хоризонт на Сарийър. Днес въздухът сякаш бе оживял от горещината. Преди да слезе в подземието, зърна мираж на югоизток. Огледалото от топлина сякаш се наклони и отрази над пясъчното пространство образа на група свободни от Музея, които бавно се клатушкаха покрай разкрития за демонстрация сийч(*), предназначен за туристите.

В криптата беше хладно, винаги хладно и със слабо осветление. Тунелните спици приличаха на тъмни дупки с постепенен низходящ и възходящ наклон, приспособени за движението на Царската кола. Някои се простираха отвъд фалшиви стени на цели километри; с иксиански инструменти бяха прокопани дълги галерии, предназначени единствено за него, представляващи и тайни пътища, и снабдителни тунели.

Докато размишляваше над предстоящия разговор, Лито почувства нарастваща нервност. Прецени я като интересно усещане, което би трябвало да го забавлява. Знаеше, че от известно време бе започнало да се засилва чувството му на привързаност към сегашния Дънкан. Все едно в главата му имаше голям съд, пълен с надежда, че мъжът ще оцелее след предстоящия разговор. Понякога и това се случваше. Вероятността Дънкан да се окаже смъртоносна заплаха бе наистина малка, но трябваше да бъде отчетена, след като съществуваше. Веднъж се бе опитал да обясни това състояние на нещата на един от по-раншните Дънкановци точно тук, в същата зала…

— Ще ти се стори странно, че аз, с притежаваната от мен мощ, мога да говоря за щастлива случайност — бе казал Лито.

Оня Дънкан гневно отговори:

— Ти никога не оставяш нищо на случая! Познавам те!

— Колко си наивен. Шансът е самото естество на нашия свят.

— Никакъв шанс! А зло. И ти си творецът на злото!

— Превъзходно, Дънкан! Злото доставя върховно удоволствие. От естеството на начините, чрез които се борим с него, съумяваме да заточим резеца на нашата съзидателна сила.

— Ти вече не си човешко същество! — бяха ядните до крайност думи на Дънкан.

Това обвинение раздразни Лито; бе го почувствал като песъчинка в окото. Но се задържа при останките от своята някогашна същност на човек с непреклонност, която в никакъв случай не би могла да бъде отречена, макар раздразнението да бе възможно най-логичното за момента състояние.

— Животът ти е заприличал на изтъркана, стереотипна фраза — обвини го на свой ред Лито.

При тези думи Дънкан извади от гънките на своята униформена роба малък по обем експлозив. Ама че изненада!

Обичаше изненадите, дори и лошите.

Ето нещо, което не бях предвидил! Каза същото и на Дънкан, който продължаваше да стои странно нерешителен на мястото си, макар че в този миг от него се искаше преди всичко да вземе решение.

— Това би могло да те убие — предупредително заяви голата.

— Съжалявам, Дънкан. Може само да ме понарани и нищо повече.

— Но ти сам каза, че не си го предвидил! — отекна пискливият вече глас на Айдахо.

— Ех, Дънкан, абсолютно сигурното предвиждане за мен е равнозначно на смърт. А колко неизразимо скучно нещо е смъртта.

В последния миг голата бе опитал да хвърли експлозива встрани, но взривното вещество се оказа доста нестабилно и избухна предварително. Оня Дънкан умря.

Е, тлейлаксианците винаги имаха готов следващия в аксолотловите си резервоари(*).

Един от бавно носещите се светоглобуси над Лито започна да примигва. Обхвана го възбуда. Сигнал от Монео! Верният иконом тревожно предупреждаваше своя Бог-Император, че Дънкан е тръгнал надолу в криптата.

Вратата на асансьора за хора, разположена между два входа на тунелите-спици в североизточната дъга на главината зейна. Дънкан пристъпи напред с бърза крачка; далечината смаляваше фигурата му, но очите на Лито съзряха и най-малките подробности — гънка на униформата в лакътя например, която беше свидетелство, че мъжът се е облягал някъде, прихванал брадичката си с ръка. Да, на бузата му още имаше отпечатък от пръстите на ръката. А миризмата на плътта му го изпреварваше с ясното послание, че концентрацията на адреналина му се е повишила.

Докато Дънкан приближаваше, Лито запази мълчание, зает с огледа на всички подробности. Походката на голата бе все още по младежки пружинираща въпреки продължителната му служба. Затова трябваше да бъде благодарен на минимално поглъщания от него мелиндж. Мъжът носеше старата униформа на атреидите — черна, със златен ястреб на лявата гръд. Интересно беше съдържащото се в нея послание: „Служа в името на честта на старите атреиди!“ Косата му все още приличаше на черна шапка от каракул, а чертите на лицето с остри скули бяха като изрязани от камък.

Тлейлаксианцитпе добре изпипват своите гола — отбеляза мислено Лито.

Дънкан носеше тънката чанта-куфарче за документи, изработена от тъмнокафявите нишки на подправката, която му беше служила дълги години. Обикновено вътре се намираха материалите, потребни за обосновка на неговите отчети, но днес тя беше издута от някакъв предмет с по-голяма тежест.

Иксиански лазестрел.

Приближаващият Айдахо не отклони и за миг вниманието си от лицето на Лито. То чак объркващо приличаше на лицето на един от атреидите — изпито и с наситеносини очи, чийто поглед човек с по-нестабилни нерви усещаше като физически натиск. Това лице сякаш се спотайваше в сивата качулка от кожата на пясъчните твари; Айдахо добре знаеше, че тя мигновено, подобно на клепач, спуска напред защитната си преграда. Самата кожа бе розова и оградена от Сивата рамка на качулката. Наистина, трудно беше да се избегне мисълта, че лицето на Лито представлява нещо безкрайно противно — късче човешка плът, хваната в капана на жизнена среда от друг свят.

Спрял само на шест разкрача от Царската кола, Айдахо дори не направи опит да скрие, че е изпълнен с гневна решителност. Не се замисли дали Лито знае за лазестрела. Сегашната Империя се бе отклонила прекалено много от стария морал на атреидите, заприличала на безличната непреодолима сила на огромно превозно средство, което прегазва всичко по пътя си. На това трябваше да се сложи край!

— Дойдох да поговорим за Сиона и за някои други неща — каза Айдахо и намести куфарчето така, че с лекота да извади лазестрела.

— Много добре — отговори Лито с изпълнен с досада глас.

— Спаси се само тя, но зад нея стои цяла шайка заговорници.

— Мислиш ли, че не го зная?

— Известна ми е опасната ти търпимост към размирниците! Това, което не знам, е съдържанието на пакета, който Сиона отмъкна.

— А, то ли те интересува? Сега тя разполага с подробните планове на Цитаделата.

За миг Айдахо се върна в ролята си на командир на императорската гвардия, стъписан от немислимото нарушаване на правилата на сигурността.

— И я остави да избяга с тях?

— Не, ти го стори.

Голата буквално подскочи при това обвинение. Макар и постепенно, взетото съвсем отскоро решение да стане убиец отново добиваше надмощие в него.

— Само това ли е взела? — попита той.

— При картите имаше и два тома копия на моите дневници. Откраднала е и тях.

Айдахо внимателно огледа безстрашното лице на Лито.

— Какво съдържат тези дневници? Понякога казваш, че са лични записки, а друг път ги обявяваш за история.

— По малко и от двете. Могат да се приемат и за учебник.

— Притеснява ли те фактът на задигнатите от нея томове?

Вместо думи, си позволи лека усмивка, схваната от Айдахо като отрицателен отговор. Тялото му моментално се напрегна, когато голата бръкна в чантата. Оръжието ли ще извади или отчетите? Въпреки че плътта му се отличаваше с огромна топлоустойчивост, той знаеше, че част от нея — и особено лицето — е уязвима за лазестрел. Айдахо извади някакъв доклад и още преди да започне да го чете, първите получени сигнали бяха достатъчни за Лито. Не подаваше информация, а търсеше отговори. Искаше да намери оправдание за извършването на действие, решението за което бе вече взел.

— На Гайъди Прайм(*) установихме възникването на култ към Алая — започна Дънкан.

Лито запази мълчание, докато той навлизаше в подробностите. Каква скука. Отклони вниманието си от доклада. В днешно време поклонниците на култа към отдавна умрялата сестра на баща му бяха само повод за мимолетно забавление и шеги. А Дънкановците вещаеха, че подобна дейност представлява скрита заплаха.

Айдахо свърши доклада си. Агентите му бяха за пример, не можеше да се отрече. Смущаващо съвършени.

— Нищо повече от съживяване на култа към Изида — рече Лито. — Моите жреци и жрици ще се позабавляват, сподавяйки този култ и неговите последователи.

Айдахо леко завъртя глава, сякаш отговори на някакъв вътрешен глас.

— В „Бин Джезърит“ знаят за култа — каза той. Това вече будеше интерес.

— Сестринството не е и помисляло да ми прости за отнетата програма за целенасочено размножаване — отбеляза Лито.

— Въпросът няма нищо общо с размножаването.

Не се издаде, че последното го бе поразвеселило. Всеки Дънкан винаги се показваше прекалено чувствителен към въпроса за размножаването, въпреки че някои от тях от време на време бяха ползвани и за разплод.

— Разбирам — кимна Лито. — Бин-джезъритките до една са повече от леко мръднали, но лудостта сама по себе си представлява резервоар на хаотично появяващи се изненади. А някои изненади могат да се окажат със стойност.

— В тази не виждам никаква стойност.

— Мислиш ли, че Сестринството стои зад този култ?

— Да.

— Обясни ми.

— Разполагат с капище. Наричат го „Светилището на Кристалния нож“.

— Сериозно?

— А главната им жрица се именува „Пазителка на Светлината на Джесика“. Това нищо ли не ти говори?

— Превъзходно! — Лито вече дори не се опита да скрие обзелата го веселост.

— Кое му е превъзходното?

— Съвместяват баба ми и леля ми в една богиня.

Айдахо отново бавно завъртя главата си вляво и вдясно, неуспял да вникне в нещата.

Лито си позволи почти незабележима вътрешна пауза, само за миг. Намиращата се в него баба не обръщаше особено внимание на този култ. Бе помолен да изолира нейната памет и идентичност.

— Какво е предположението ти за целта на култа? — попита той.

— Съвсем очевидна. Конкурентна религия, поставила си задача да подкопае твоя авторитет и власт.

— Прекалено просто е. Каквито и да са, в „Бин Джезърит“ няма тъпачки.

Айдахо продължи да чака обяснение.

— Искат още подправка! — каза Лито. — И повече свети майки.

— Затова ти досаждат, докато постигнат своето, така ли?

— Дънкан, направо ме разочароваш.

Айдахо продължи да се взира в Лито, който едва-едва въздъхна, макар че този жест бе престанал да е свойствен за новата му форма. Дънкановците обикновено бяха умници, така че отдаде принизената пъргавина на мисълта у стоящия пред него на скрития му план.

— Избрали са Гайъди Прайм за свой дом — повтори той. — Каква мисъл ти навява подобен факт?

— Там е имало крепост на харконите, но това е стара история.

— Мястото, където умря сестра ти, Дънкан, жертва на харконите. Правилно е да свързваш тях и Гайъди Прайм в едно. Защо не го направи по-рано?

— Не мислех, че е важно.

Лито сви устни. Споменаването на сестра му обезпокои Айдахо. По умствен път той си даваше сметка, че е само последният в една дълга редица от еднакви личности със съживена плът, всички те продукт на аксолотловите резервоари върху базата на оригиналните клетки. И този Дънкан не можеше да избяга от своите оживели спомени.

Знаеше, че атреидите го бяха спасили от робството на харконите.

Каквото и друго да бъда — помисли Лито, — аз все още съм атреид.

— Опитваш се да кажеш нещо, но какво е то? — запита Айдахо.

Лито реши, че е дошъл моментът за един крясък. И се погрижи да бъде силен:

— Харконите се презапасяваха с подправка!

Айдахо отстъпи цяла крачка назад.

Той продължи с по-тих глас:

— На Гайъди Прайм се намира скрито хранилище на подправка. Сестринството се опитва да го ликвидира, използвайки за прикритие религиозните си номера.

Голата се сконфузи. Веднъж изречен, отговорът беше очевидно прост.

А аз не се досетих — помисли той. Викът внезапно го бе върнал към ролята му на командир на императорската гвардия. Поназнайваше нещо за икономиката на Империята, макар и опростено до възможния минимум, а именно: не се разрешаваха лихвени надбавки и се плащаше в брой на барел стока. На единственото платежно средство беше изобразено подобие на закачуленото лице на Лито — Бог-Императора. В действителност всичко бе изградено върху основата на мелинджа — вещество, чиято стойност, макар и огромна, продължаваше да расте. Човек спокойно можеше да носи цената на цяла планета в ръчен багаж.

„Поддържай контрол върху монетарната система и съдилищата. Остави останалото на простолюдието“ — помисли Лито. Беше го казал старият Якоб Бруум и той дочу в себе си хихикането на възрастния човек. „Якоб, нещата не са се променили особено много.“

Айдахо дълбоко пое дъх и изрече:

— Дирекцията по вероизповеданията трябва да бъде незабавно уведомена.

Лито не се обади.

Приел го като знак да продължи, Айдахо премина към останалите отчети, но Лито го слушаше разсеяно. Съзнанието му приличаше на мониторна система, която просто отразява думите и действията на голата, единствено със спорадично усилване за вътрешен коментар:

А сега иска да говори за Тлейлакс(*).

Дънкан, тази почва е опасна за теб.

Но така се отвори нова широка магистрала за собствените му размишления.

Лукавите тлейлаксианци все още произвеждат моите Дънкановци от оригинални клетки. Вършат нещо забранено от религията и двете страни го знаем. Аз не разрешавам изкуствена обработка на хуманен генетичен материал. Но тлейлаксианците разбраха колко ценя Дънкановците като капитани на моята гвардия. Не мисля, че изпитват подозрения за евентуални забавления с тази материя. А на мен наистина ми е забавен фактът, че една река сега носи името Айдахо, както впрочем някога се наричаше една планина. Тази планина вече не съществува. Разрушихме я, за да вземем материал за високите стени, които днес ограждат Сарийър.

Разбира се, тлейлаксианците добре знаят, че от време на време използвам за размножаване Дънкановци в своята лична програма. Тези Дънкановци притежават потенциала на хибрида, както и още нещо… За всеки огън е необходим регулатор на тягата.

Възнамерявах да съеша този тук със Сиона, но това вече може да се окаже невъзможно.

Виж го ти! Казва, че иска от мен да „взема решителни мерки“ на Тлейлакс. Защо ли не ме запита направо: „Готвиш ли се да ме смениш?“ Изкушавам се да му го кажа.

Ръката на Айдахо отново бръкна в чантата. Самонаблюдаващата се мониторна система на Лито не пропусна да отбележи този факт.

Лазестрела или още доклади? Още доклади.

Дънкан остана нащрек. Той се нуждае не само от увереност за моето незнание по отношение на неговите намерения, но и от нови „доказателства“, че не заслужавам предаността му. Твърде дълго се колебае. Винаги го е правел. Многократно съм му обяснявал, че няма да си послужа със своето ясновидство, за да определя момента, когато ще напусна тази овехтяла вече форма. Но той се съмнява. Продължава да таи подозрения.

Това помещение с множество пещери поглъща гласа му и ако моята сетивност не беше от важно значение, тукашният мрак щеше да прикрие химическото потвърждение на собствения му страх. Аз приглушавам неговото незабавно осъзнаване и усещане на нещата. Каква скука е станал този Дънкан! Ето, преразказва цялата история за протеста и заговора на Сиона и несъмнено подготвя почвата за лично смъмряне във връзка с последните й изпълнения.

„Не може да се каже, че е обикновен бунт“ — твърди той.

Добре, че ми напомни! Глупак такъв. Всички протести и размирици са една и съща досада и скука. Всички са копирани по един и същи модел. Движещата им сила е пристрастяването към адреналина и желанието да придобиеш лична власт. А размирниците са кабинетни аристократи. Ето защо ги сменям с такава лекота.

Защо ли Дънкановците никога не ме чуват истински, когато им го казвам? И на този съм го казвал, докато все още спорехме. Беше при един от ранните сблъсъци тук, в криптата.

„Изкуството на управлението изисква никога да не се предава инициативата в ръцете на радикални елементи“ — настояваше той.

Какъв педантизъм. С всяко поколение се раждат радикали и това не трябва да се възпира. Ето смисъла на думите „предава инициативата“. Той иска да ги унищожи, да ги смаже и контролира. Той е същинското доказателство, че разликата между мисленето на полицая и на военния е незначителна.

Казах му: „Трябва да се боиш от радикалите само когато се опитваш да ги потискаш. Длъжен си да покажеш, че ще използваш най-доброто от техните предложения.“

„Но те са опасни. Опасни са!“

Мисли, че повтарянето на нещо сътворява истинността му.

Бавно, стъпка по стъпка, го въвеждам в моя метод и той дори дава вид, че слуша.

— Дънкан, точно там е слабото им място. Радикалите винаги разглеждат нещата с прекалено прости категории — бяло и черно, добро и зло, вие и ние. Залавяйки се по този начин със сложни обстоятелства и процеси, те проправят път на хаоса. Докато изкуството на управлението, както сам каза, е в овладяването на хаоса,

— Никой не може да се справи с всички възможни изненади.

— Изненади ли? Кой говори за изненади? Хаосът не е изненада. Той има предсказуема характеристика. Но преди всичко унищожава реда и заздравява силите на екстремистите.

— А не се ли опитват и радикалите да вършат именно това? Нима не целят максимално сътресение на установеното, за да наложат свой контрол?

— Точно това мислят, че правят. А всъщност създават нови екстремисти, нови радикали, които продължават същия процес.

— Какво ще кажеш обаче за радикал, който осъзнава сложността на явленията и процесите и отстоява пред теб своята теза?

— Той не е радикал. Това е съперничество за, мястото на водача.

— И все пак, какво трябва да се направи?

— Присъединяваш го към себе си или го убиваш. Ето как на фона на мърморенето и недоволството се е появила прастарата борба за мястото на вожда.

— Добре, но какво ще кажеш тогава за месиите?

— Като моя баща ли?

Дънкан не харесва въпроса. Знае, че макар и по специален начин аз съм своя баща. Още — знае, че мога да говоря с гласа и личността на баща си, че спомените от събраните в мен памети са точни, никога не подлежат на преиначаване и от тях не може да се избяга.

Макар и неохотно, той промърморва:

— Ами… Ако приемаш…

— Дънкан, аз съм ги събрал в себе си и добре ги познавам. Никога не е съществувал наистина самопожертвувателен бунтар, а само лицемери — съзнателни или несъзнателни, което е едно и също.

Това разбунтува малко гнезденце на стършели в паметите на моите предшественици. Някои от тях за нищо на света не биха се отказали от убедеността, че те и единствено те държат ключа за разрешаване на всички проблеми на човечеството. Е, по това си приличаме. Съчувствам им и ги разбирам дори когато им обяснявам, че и провалът е проява сам по себе си.

Обаче съм принуден да ги изключа. Не си струва винаги да мисля за тях. Сега те не са повече от спомени за отминали горчивини, също като този Дънкан, застанал пред мен с лазестрела си… О, богове! Изненадал ме е в дрямка. Извадил е лазестрела и го е насочил в лицето ми.

— И ти ли, Дънкан? И ти ли ме предаде? Et tu, Brute?

Всяка клетка в съзнанието на Лито беше напрегната до краен предел. Чувстваше как тялото му потръпва. Плътта на червея разполагаше със собствена воля. Айдахо заговори подигравателно:

— Кажи ми, колко пъти трябва да плащам дълга на предаността?

Долови скрития въпрос: „Колцина като мен са били тук?“ Дънкановците винаги искаха да го знаят. Всеки от тях го бе питал и нито един не бе останал доволен от отговора. Те вечно се съмняваха.

Лито заговори с възможно най-тъжния глас на Муад’Диб:

— Дънкан, не се ли гордееш с моето възхищение и уважение? Никога ли не си се запитвал каква е причината за желанието ми да те имам до себе си като постоянен другар и събеседник през вековете?

— За теб аз съм бездънен глупец, нали?

— Дънкан!

Винаги можеше да разчита, че гневният глас на Муад’Диб ще изведе голата от равновесие. И въпреки че Айдахо добре познаваше майсторството на Лито с мощта на Гласа(*), недостигнато от никого в „Бин Джезърит“, явно нямаше как да му устои. Лазестрелът заподскача в ръката му.

Това се оказа напълно достатъчно. Със светкавично претъркаляне Лито се озова извън колата, голата никога не бе го виждал да слиза от нея по този начин, а и не бе подозирал, че това е възможно. На Лито му бяха достатъчни само две предпоставки — реална заплаха, доловима за тялото на червея, и пълно освобождаване на силите на това тяло. Останалото се извършваше автоматично и ставаше толкова бързо, че дори той самият винаги бе изненадан.

Лазестрелът беше най-голямата заплаха. Можеше да го нарани сериозно, макар само малцина да си даваха сметка за способността на предчервейната форма на тялото да се справя с топлината.

Претъркаляйки се, той удари с туловището си Айдахо, така че лазестрелът бе отклонен точно в мига на изстрела. Единият от безполезните плавници, които някога бяха краката и стъпалата му, изпрати по нервите експлозия от болезнено жестоки усещания. За миг съществуваше само болката. Но примитивното съзнание на червея бе свободно да действа и рефлексите му причиниха стихиен пристъп на енергия, съпроводен с изхвърляне и сгромолясване на огромното тяло. Чу се изпращяване на кости. Спазъм в ръката на Айдахо го накара да изпусне лазестрела, който се плъзна далече по пода на криптата.

След като се претърколи отвъд голата, Лито спря, готов да повтори атаката, но това се оказа ненужно. Прогореният плавник продължаваше да изпраща болезнени сигнали и той почувства, че горната му част е засегната. Кожата на пясъчните твари вече бе покрила раната. Болката беше отстъпила на силно, неприятно пулсиране.

Айдахо помръдна. Нямаше никакво съмнение, че е ранен смъртоносно. Гръдният му кош бе видимо премазан. Опитите да диша бяха мъчителни; в предсмъртната си агония той отвори очи и се взря нагоре към Лито.

Колко упорито държат умиращите на това, което считат за свое притежание!

— Сиона — пошепна Айдахо.

Лито видя как в същия миг животът го напусна.

Интересно — помисли той. — Възможно ли е този Дънкан и Сиона… Не! Голата никога не бе крил подигравателното си презрение към нейните глупотевини.

Покачи се обратно на Царската кола със сподавен стон. Да, ударът беше попаднал близо до целта. Нямаше място за съмнение, че Дънкан се бе целил в мозъка. Без да знае, разбира се, че отдавна не притежаваше размерите на нормалния си човешки предшественик, а бе прераснал в отрупани на купчинки възли, разпръснати из цялото тяло. Лито не го беше казвал на никого, изключвайки дневниците.

„О, какви пейзажи съм виждал! И какви хора! Някогашните странствания на свободните и всичко останало… чак до митовете за Терра. Да, уроците по астрономия и заговорите, преселенията, разпръснатите ескадрили, бяганията с болящи нозе и дробове в толкова много нощи, както и онези пръснати петънца в космоса, където защищавахме нашите преходни притежания. Казвам ви, че ние сме същинско чудо и моите спомени не оставят никакво място за съмнение в това.“

Откраднатите Дневници

Жената, която работеше на малкото стенно бюро, беше прекалено едра за тясното столче, дето се бе настанила. Отвън сутринта бе преполовила, ала в стаята без прозорци, разположена дълбоко под града Онн, гореше единичен светоглобус. Бе настроен на яркожълта светлина, но и тя не можеше да разкраси семплата подредба на скромното по размери помещение. Стените и таванът му бяха покрити с еднообразни правоъгълни пана от тъмносив метал.

Мебелировката включваше още само тясно походно легло с тънък сламеник, покрит с одеяло в същия убито-сив цвят. Беше очевидно, че обзавеждането не е било предназначено за сегашната обитателка.

Тя самата беше облечена в тъмносин цял костюм, тип пижама, плътно опънат на широките й рамене, докато се бе прегърбила над бюрото. Светоглобусът осветяваше късо подрязаната й руса коса и едната страна на лицето, подчертавайки квадратната челюст. Тази челюст се движеше едва-едва при нечутото изричане на някакви думи, а въздебелите пръсти внимателно натискаха бутоните на тънко клавиатурно табло, поставено върху бюрото. Жената работеше с машината с очевидна почтителност, която бе заменила първоначалното страхопочитание и постепенно се превръщаше в ужасна възбуда.

Изписаните думи се появяваха на екран, прикрит в стенен правоъгълник, който ставаше видим едва след спускане на плота на сгъваемото бюро.

„Сиона продължава с действията си, които предвещават яростна атака на Вашата Свещена Личност“ — бе написала тя и продължаваше нататък. „Сиона неотклонно следва своята открито призната цел. Днес тя ми каза, че ще предостави копия от откраднатите книги на групи, на чиято преданост към Вас не може да се разчита. Назованите получатели са «Бин Джезърит», Сдружението и иксианците. Тя каза още, че в книгите се намират Ваши зашифровани думи и ще се постарае с тяхна помощ да направи опит за превод на Вашите Свещени Писания.

Господарю, не знам доколко важни са откровенията, скрити в тези страници, но ако нещо оттам, колкото и да е незначително, застрашава Вашата Свещена Личност, моля Ви да ме освободите от клетвата ми за вярност към Сиона. Не разбирам защо Вие ме накарахте да дам тази клетва, но се страхувам от нея.

Оставам Ваша покорна служителка. Найла.“

Столът изпука, когато жената помръдна и се замисли над написаното. Стаята потъна в почти пълното отсъствие на звуци, благодарение на плътната й изолация. Чуваше се само слабият шум от дишането на пишещата и далечното пулсиране на работещи машини, долавяно по-скоро като вибрации в пода, отколкото във въздуха. Найла се взря в посланието, останало на екрана. Предназначено единствено за очите на Бог-Императора, налагаше се то да бъде изпълнено не само с благочестива правдивост. Трябваше да е безупречно откровено, но точно тази откровеност според нея постепенно се губеше. Тя се наведе и натисна клавиша за командата, която щеше да кодира съобщението и да го подготви за предаване. Свеждайки глава, помоли се мълчаливо, преди да прибере бюрото в стената. Знаеше, че с тези действия се извършваше фактическото предаване на посланието. Самият Бог бе имплантирал в главата й секретно устройство; накара я да се закълне за пазене на абсолютна тайна и я предупреди, че може да дойде време, когато ще й говори с помощта на джаджата, поставена в нейния череп. Никога досега не го бе правил. Тя подозираше, че иксианците са създатели на приспособлението. Приличаше на тяхна изработка и с външния си вид. Но Самият Бог го бе имплантирал и тя имаше достатъчно основания да отхвърли подозрението, че вътре в мозъка й може да има компютър — и по този начин да попадне в периметъра, забранен от Великото Споразумение(*).

„Не прави приспособления, наподобяващи мозъка!“

Найла потръпна. После стана и премести стола на обичайното му място до леглото. Тежкото й мускулесто тяло опъваше тънката синя дреха. Долавяше се, че неотстъпно следи действията си, подобно на човек, който непрекъснато регулира някаква огромна физическа сила. Обърна се и огледа стената, където допреди секунди стоеше бюрото. Видя само правоъгълно сиво табло, досущ като останалите. Нито влакънце, нито косъм — нищо не привличаше вниманието на оня, решил да открие тайната, скрита зад паното.

Жената дълбоко пое тонизиращ дъх и излезе от стаята през единствената врата, водеща в сив коридор, слабо осветен от бели светоглобуси, поставени на голямо разстояние помежду им. Тук шумът от машините се чуваше по-високо. Зави наляво и след няколко минути беше при Сиона в малко по-обширна стая, в центъра на която върху маса бяха подредени нещата, откраднати от Цитаделата. Два сребристи светоглобуса осветяваха сцената — седналата до масата Сиона и правия до нея помощник на име Топри.

Макар и неохотно, Найла се възхищаваше от Сиона, докато Топри не събуждаше в нея нищо друго освен неприязън. Беше нервен дебеланко с изпъкнали зелени очи, чип нос и тънки устни над брадичка с трапчинка. Изговаряше думите сякаш с писукане.

— Погледни насам, Найла! Виж какво намери Сиона между страниците на тези две книги.

Влязлата затвори и заключи единствената врата на стаята.

— Топри, говориш твърде много — каза тя. — Истинско дрънкало си. Откъде знаеш, че съм сама в коридора?

Дебеланкото побледня. Лицето му ядно се смръщи.

— Страхувам се, че Найла е права — обади се Сиона.

— Какво те кара да мислиш, че съм искала тя да знае за откритите от мен неща?

— За всичко й се доверяваш!

Сиона се обърна към другата жена с думите:

— Найла, знаеш ли защо ти вярвам?

Въпросът беше зададен със спокоен, безизразен глас. Въпреки това трябваше да се пребори с внезапен пристъп на страх. Нима Сиона е разкрила нейната тайна?

Дали не съм оправдала надеждите на моя Господар!

— Нямаш ли отговор на въпроса ми? — отново запита Сиона.

— Давала ли съм ти някога повод да постъпиш по друг начин? — контрира на свой ред Найла.

— Това не е достатъчно основание за доверие — заяви Сиона. — Съвършенство няма никъде: нито в човека, нито в машината.

— Е, тогава защо ти ми вярваш?

— Думите и делата ти се покриват. Това е великолепно качество. Ето, не харесваш Топри и никога не си се опитвала да скриеш своята антипатия.

Найла погледна към шишкото, който се окашля.

— Не му вярвам — каза тя.

Думите влязоха неочаквано в съзнанието й и излетяха от нейната уста, без дори да се замисли. Едва след като ги изрече, осъзна действителната причина за неприязънта си: Топри би предал всекиго заради лична изгода.

Да не би да ме е разкрил?

Все още намръщен, той рече:

— Няма да стоя повече тук, за да слушам оскърбленията ти.

Понечи да излезе, но Сиона го спря с жест на ръката си. Мъжът се поколеба.

— Въпреки че говорим с някогашните думи на свободните и се кълнем в преданост един към друг, свързва ни още нещо — каза тя. — Всичко се определя от полезното действие. Преценявам единствено него. Вие, двамата, разбирате ли ме?

Топри кимна автоматично, но Найла направи с глава отрицаващ жест.

Сиона й се усмихна:

— Нали понякога не си съгласна с моите решения?

— Така е — с труд излезе от устата й.

— И въпреки че никога не си опитвала да скриеш несъгласието си, ми се подчиняваш. Защо?

— Заклела съм се да го правя.

— Вече казах — това не е достатъчно.

Найла разбираше, че я избива пот и това я издава, но не съумяваше да стори каквото и да било. Как да постъпя? Заклела съм се пред Бога да се подчинявам на Сиона, но нямам право да и го казвам.

— Длъжна си да отговаряш на въпросите ми — рече Сиона. — Заповядвам ти.

Найла затаи дъх. Винаги се бе бояла най-много от тази дилема. И сега нямаше изход. След като се помоли наум, каза тихо:

— Заклех се пред Бога да ти се подчинявам.

Сиона весело плясна с ръце и се засмя.

— Знаех си!

Топри също се захили.

— А ти не се обаждай — сряза го Сиона. — Опитвам се да ти предам един урок. В нищо не вярваш, дори в себе си.

— Но аз…

— Казах ти да мълчиш! Найла вярва. Аз вярвам. Точно това ни свързва в едно цяло. Вярата.

Той искрено се учуди:

— Вяра ли? Значи вяра в…

— Не в Бог-Императора, глупако! Ние вярваме, че висша сила ще уреди нещата с тиранина-червей. Ние сме тази сила от по-висок порядък.

Найла трескаво си пое дъх.

— Бъди спокойна — обърна се към нея Сиона. — Не ме интересува откъде черпиш силата си; достатъчно е да вярваш.

Найла се опита да се усмихне и най-после успя. Никога досега мъдростта на нейния господар не я бе поразявала така дълбоко. Значи, мога да говоря истината и това се отнася само до нещата, свързани с моя Бог.

— Нека ти покажа какво намерих в тези книги — каза Сиона и посочи няколко листа обикновена хартия върху масата. — Бяха между страниците.

Найла доближи до масата и погледна надолу.

— Това, най-напред — Сиона вдигна нещо, което тя не беше забелязала. Нещо тънко и плоско, подобно на…

— Не е ли цвете? — попита Найла.

— Открих го между два листа хартия, на единия, от които беше написано следното…

Сиона се наведе над масата и прочете:

— Кичур от косата на Ганима, с цвят от цвете със звездообразно венче, който тя ми донесе.

Вдигайки глава към Найла, другата жена каза:

— Откриваме, че нашият Бог-Император е сантиментален. Това е слабост, която не очаквах.

— Коя е Ганима? — попита Найла.

— Сестра му! Припомни си нашата Устна История.

— О, да. Молитвата на Ганима.

— А сега чуй и това тук — Сиона взе нов лист и прочете:

Брегът е сив, подобно буза на мъртвец,

в зеленото на прилива просветват облачни вълни;

стоя на мокрия и тъмен пясък до водата.

Студена пяна пръска стъпалата ми.

И вдъхвам мириса на пушещ плавей.

Тя отново погледна към Найла, добавяйки:

— Означено е като „Думи, които написах, когато ми известиха за смъртта на Гани“. Какво мислиш за чутото?

— Ами, той е обичал сестра си…

— Така е! Той може да обича. О, да! Сега вече е в ръцете ни.

„Понякога си доставям удоволствие словни експедиции, невъзможни за никое друго същество. Поемам навътре по осите, бележещи подредбата на паметите в мен. Подбирам си тема подобно на ученик, разказващ за ваканционно пътуване. Хайде, нека да бъдат интелектуалки от женски пол…! Продължавам своя път навътре в океана на събраните памети. Аз съм огромна крилата риба в дълбините. Устата на моето създание се отваря и поема всичко без остатък! От време на време устройвам лов на специални личности, отбелязани в нашите исторически записи. Каква скрита радост ме изпълва, когато връщам към живота такава личност, без да спирам да се подигравам на академичните претенции, които по общоприетото мнение съставят дадена биография.“

Откраднатите Дневници

Монео слезе в криптата, изпълнен с тъжно примирение към съдбата. Беше напълно невъзможно да избегне задълженията си точно в настоящия момент. Бог-Императора имаше потребност от малко време, за да жали за загубата на още един Дънкан… После животът продължаваше, отново и отново…

Подемникът се спускаше надолу с превъзходната си иксианска надеждност. Веднъж, само веднъж Бог-Императорът бе изкрещял на своя иконом: „Монео, понякога си мисля, че и теб са те изработили иксианците!“

Той усети спирането на асансьора. Вратата се отвори и вече можеше да погледне през подземното помещение, където се очертаваше тъмната грамада на Царската кола. Нищо не подсказваше, че някой е забелязал пристигането му. Въздъхна и пое дългия път през ехтящия мрак. В близост до колата, на пода, лежеше тяло. Добре познато.

Веднъж, още в началото на неговата служба, Лито му бе казал:

— Монео, това място не ти харесва. Виждам го.

— Не, господарю.

Със съвсем незначително напрягане на паметта можеше да чуе собствения си глас в онова наивно минало. Както и този на Бог-Императора.

— Ти, Монео, не мислиш, че мавзолеят е място, което успокоява и ободрява. Докато за мен то е източник на безпределна сила.

Спомни си, че бе проявил съобразителност да отвърне с обичайното за случая „Да, господарю“. Лито настойчиво бе продължил:

— Тук са само неколцина от моите предшественици. Водата на Муад’Диб също е тук. Както и Гани, и Харк ал-Ада, разбира се, но те не са мои предшественици. Не. Ако съществува истинска крипта на моите прапрародители, това съм самият аз. Един ден и ти ще бъдеш тук.

Монео забеляза, че спомненото бе забавило крачката му. Въздъхна и продължи малко по-бързо. Понякога Бог-Императора можеше да е жестоко нетърпелив, но засега не даваше никакъв знак в този смисъл. Нямаше предвид факта, че приближаването му е останало незабелязано.

Лито лежеше със затворени очи и само с останалите си сетива отбелязваше приближаването на Монео в криптата. Вниманието му бе съсредоточено върху мислите за Сиона.

Сиона е моят върл неприятел — каза си той. — Не са ми потребни думите на Найла за потвърждение. Сиона е жена на действието. Тя живее на повърхността на огромни енергийни сили и този факт ме изпълва с превъзходни приумици. Не мога да съзерцавам живи енергийни сили, без да се захласвам от възторг. Те осмислят моето съществуване и оправдават всичко, направено от мен… Дори и трупа на тоя глупец Дънкан, който е сега пред погледа ми.

Слухът му напомни, че икономът още не е изминал половината от разстоянието до Царската кола. Мъжът се движеше все по-бавно, после ускори крачката си.

Какъв подарък ми направи Монео с тази своя дъщеря — мислеше Лито. — Сиона е скъпоценно дръзка свежест. Тя е новото, докато аз съм сбор от всичко отминало, реликва на осъденото, на изгубено и разпиляно. Аз съм разхвърляните по пътя късове история, които потъват далеко от погледа в нашето минало. Никога досега не е възниквала дори представата за подобно струпване на всякакви вехтории.

Сякаш бе строил цялото минало в себе си за преглед, а така също и за да му даде възможност да види какво се е случило в криптата.

Всичко до най-дребната подробност е мое!

А Сиона… Тя приличаше на чиста плоча, върху която могат да бъдат записани велики неща.

Аз пазя тази плоча с безмерна грижа. Подготвям я, почиствам я.

Какво искаше да каже Дънкан, когато назова нейното име?

Монео неуверено доближи колата, но сетивата му, добре тренирани, бяха нащрек. Бог-Императора в никакъв случай не спеше.

Лито откри очи и видя как той спира близо до трупа. В този миг за него бе истинско удоволствие да съзерцава иконома. Носеше бялата униформа на атреидите без отличителни знаци, а видът му не говореше нищо. Ала лицето, познато почти колкото неговото собствено, беше напълно достатъчен знак. Монео търпеливо чакаше. Нищо не се бе променило в безизразните му черти. Гъстата, жълтеникаво-червена коса бе грижливо разделена по средата. Дълбоко в сивите очи се криеше прямота и осъзната сила на личността. Изражението си той променяше само в присъствието на Бог-Императора, а понякога пропускаше да го стори дори и тогава. Нито веднъж не погледна към тялото, проснато на пода на криптата.

Лито продължаваше да мълчи. Икономът се изкашля и каза:

— Натъжен съм, господарю.

Каква деликатност — помисли Лито. — Знае добре за моите угризения към съдбата на Дънкановците. Виждал е техните доклади и е зърнал мъртви немалко от тях. Известно му е, че само деветнайсет са починали от обичайно възприетото за естествена смърт.

— Носеше иксиански лазестрел — каза Лито.

Погледът на Монео веднага откри оръжието вляво от него върху пода на криптата, с което намекна, че вече го е забелязал. После върна вниманието си към Бог-Императора, внимателно оглеждайки голямото тяло.

— Ти си ранен, господарю?

— Дреболия.

— Но те кара да страдаш.

— Тези плавници са безполезни за мен. Ще изчезнат напълно след около двеста години.

— Трябва да се погрижа лично за тялото на Дънкан. Господарю, имали…

— Изгореното от мен е пепел. Да я оставим да бъде отвята. Мястото тук е подходящо за пепел.

— Както нареди господарят.

— Преди да се заемеш с тялото, извади от строя лазестрела и го вземи, за да го покажа на посланика на иксианците. Колкото до оня от Сдружението, който ни предупреди за случая, подари му лично десет грама от подправката. О, да. Нашите жрици на Гайъди Прайм да бъдат предизвестени за скрито хранилище на мелиндж, навярно някогашна контрабанда на харконите.

— Господарю, какво да сторим с него, когато бъде намерено?

— Използвай една част като платежно средство за тлейлаксианците, измайсторили новия гола. Остатъкът може да постъпи в нашите складове тук, в криптата.

— Добре.

Икономът прие нарежданията с кимване — жест, който почти не приличаше на поклон. Погледът му срещна очите на Бог-Императора.

Лито се усмихна мислено:

И двамата знаем, че няма да си тръгне, преди да подхване пряко въпроса, който ни интересува преди всичко останало.

— Видях доклада за Сиона — каза Монео.

Усмивката на Лито стана по-широка. В такива случаи беше истинско удоволствие да се беседва с иконома му. Думите подсказваха много неща, за които и двамата се разбираха без открито обсъждане. Слова и действия се намираха в точно съотношение и съгласуваност, което естествено бе доказателство, че той шпионира навсякъде. Не скриваше искрената си загриженост за своята дъщеря, но искаше да бъде ясно разбрано, че грижите за Бог-Императора са от първостепенна важност. Преминал сам по пътя на подобна еволюция, икономът добре схващаше сегашното крехко равновесие между несполуката и сполуката на Сиона.

— Монео, нима не я създадох аз? — запита Лито. — Нима не се погрижих за нейното потекло, отглеждане и възпитание?

— Господарю, тя е единствената ми дъщеря, моето незаменимо дете.

— Донякъде ми напомня за Харк ал-Ада. Изглежда, в нея няма много неща от Гани, макар че трябваше да е обратното. Може би се завръща към нашите предшественици в размножителната програма на Сестринството.

— Защо го казваш, господарю?

Лито премисли. Струваше ли си Монео да знае този особен факт? От време на време Сиона се губеше от предварително видяното. Златната Пътека оставаше, но тя изчезваше. А и нямаше прорицателски способности… Беше уникално явление и ако оцелееше… Реши да не намалява полезния капацитет на Монео с ненужна информация.

— Спомни си за собственото си минало.

— Наистина, господарю! В нея има толкова много скрити възможности, толкова повече от всичко, което аз съм притежавал. Но то я прави и опасна.

— И няма да те послуша — вметна Лито.

— Така е, но имам агент в нейния заговор.

Това ще е Топри.

Не бяха необходими ясновидски способности, за да разбере, че Монео разполага с агент. Още след смъртта на майката на Сиона Лито следеше с нарастващо внимание хода на последвалите действия. Съмненията на Найла набелязаха Топри. И сега икономът изкарваше на показ опасенията и постъпките си, предлагайки ги в замяна на продължаващата сигурност на своята дъщеря.

Колко жалко, че е станал баща само на едно дете от тази майка.

— Припомни си как се отнасях с теб в подобни положения — каза Лито. — Знаеш повелите на Златната Пътека не по-зле от мен.

— Бях млад и глупав, господарю.

— Млад и нетактичен, но никога глупав.

Монео се поусмихна на похвалата, все по-склонен да вярва, че вече е вникнал в намеренията на Лито. Колко опасно бе това! Подхранвайки вярата му, Лито каза:

— Знаеш, че много обичам изненадите.

Вярно е — помисли. — Монео добре го знае. Но дори с изненадата си Сиона ми напомня за това, от което най-много се боя: еднаквостта и скуката, способни да разрушат Златната Пътека. Виж как скуката ме постави временно в зависимост от Дънкан! Е, Сиона е точно обратното, контрастът, с помощта на който узнавам най-дълбоките си опасения. Загрижеността на баща й по отношение на мен е добре обоснована.

— Агентът ми ще продължи да наблюдава новите й съучастници — каза Монео. — Господарю, аз никак не ги харесвам.

— Съучастници ли казваш? Много отдавна и аз самият имах такива съучастници.

— Господарю, нима си бил бунтар? — с неподправена изненада възкликна икономът.

— Не се ли оказах приятел на такива?

— Но, господарю…

— Отклоненията в нашето минало са много повече, отколкото можеш да си представиш!

— Да, господарю.

Монео беше объркан, но любопитството му не намаляваше. Помнеше, че Бог-Императора понякога ставаше словоохотлив след смъртта на поредния Дънкан. Затова попита:

— Господарю, сигурно си видял много бунтове и бунтари?

Мислите на Лито неволно потънаха в спомените, извикани от тези думи.

— Ех, Монео — тихо каза той. — Моите пътувания в лабиринтите на предшествениците ми са запечатали в паметта безброй места и събития, които не искам да видя никога.

— Мога да си представя пътуванията във вътрешния ти мир, господарю.

— Не, не можеш. Виждал съм толкова много планети и хора, че те губят смисъл дори във въображението. През какви места съм преминавал! Калиграфското писмо на чуждоземски пътища се появява изневиделица от празното пространство и се отпечатва в най-вътрешните кътчета на моя свят. Ерозиралите скулптури на каньони, скалните островърхи грамади и галактиките са скътали дълбоко в мен сигурното убеждение, че съм прашинка.

— Не и ти, господарю. Със сигурност не и ти.

— Дори по-малко от прашинка! Виждал съм много народи и техните безполезни общества в повтарящи се едно след друго състояния толкова пъти, че безсмислието им ме изпълва със скука. Чуваш ли ме?

— Не исках да гневя своя господар — кротко рече икономът.

— Не ме гневиш. Понякога ме дразниш, но само толкова. Не можеш да си представиш какво съм видял — халифи и мджииди, раджи и башари(*), крале и императори, примитиви и президенти. Всичко! Феодални главатари на племена — един след друг. И всеки от тях като малък фараон…

— Прости дързостта ми, господарю.

— Проклети да са римляните! — извика Лито.

Каза го и на вътрешния свят на своите предшественици: „Проклети да са римляните!“

Смехът им го отклони от себевглъбението.

— Не разбирам, господарю — осмели се Монео.

— Вярно е. Не разбираш. Римляните разпръснаха фараонската болест така, както селските стопани хвърлят семената за жътвата — цезари, кайзери, царе, императори… Проклети фараони!

— Господарю, моите знания не стигат за всички тези титли.

— Аз мога да бъда последният от групата. Монео, моли се това да стане.

— Както заповяда моят господар.

Лито погледна надолу към мъжа.

— Ние с теб сме убийци на митове. Сънуваме едно и също съновидение. Уверявам те от високото място на олимпийски бог, че държавната власт е споделен сън. С мита умира и властта.

— Така си ме учил, господарю.

— Приятелю, човешката машина, наричана армия, е създала нашия сегашен сън.

Икономът се окашля.

Лито разпозна почти незабележимите сигнали на нетърпението му.

Той разбира нещата, свързани с тази материя. Знае, че възприемането на армиите като основен инструмент на властта е глупав сън.

Бог-Императора продължаваше да мълчи и Монео отиде до лазестрела, вдигайки го от студения под на подземието. Зае се да го обезврежда.

Лито го наблюдаваше, размишлявайки върху незначителната на вид сцена, която обаче представляваше еманация на мита за армията. Армията, благоприятстваща развитието на технологиите, тъй като мощта на машините е ясно осезаема и очевидна дори за късогледия.

Този лазестрел не е нищо повече от една машина. А всички машини излизат от строя или се заменят. Армията ги боготвори и се моли на техния олтар, едновременно очарована и изпълнена със страхове. Погледни как хората се страхуват от иксианците! От емоционална гледна точка в армията знаят кой е чиракът на дявола. Той отпуска юздите на технологията и вече нищо не може да върне духа в шишето.

А аз ги уча на друга магия.

Отново заговори на огромната тълпа в себе си:

Виждате ли? Монео обезвреди смъртоносното приспособление. Тук прекъсната връзка, там смачкан възпламенител.

Изсумтя. Долови с обонянието си миризмата на естери от предпазващо масло, оказали се по-силни от мириса на Монеовата пот.

Все още обърнат към своя вътрешен свят, Лито продължи:

Но злият джин не е мъртъв. Технологията ражда анархия. Тя разхвърля инструментите си напосоки, А заедно с тях следва и предизвикателството за насилие. Възможността да създаваш и ползваш дивашки унищожителни средства неизменно попада в ръцете на все по-малки групи, докато накрая групата се превръща в отделен индивид.

Икономът бе застанал на определеното му място пред него, държейки небрежно обезвредения лазестрел в дясната си ръка.

— На Парелла и на планетите от Дан се говори за нов джихад(*) срещу подобни неща — каза той.

Вдигна лазестрела и се засмя, искайки да намекне, че добре познава парадокса на подобни празни сънища.

Лито затвори очи. Тълпите в него напираха да спорят, но той им кресна да млъкнат и се замисли: Джихадите създават войски. Бътлъровият(*) джихад се опита да освободи нашия свят от машини, които наподобяват човешкия мозък. След Бътлъровци останаха да ги следват големите армии, а иксианците продължават да изработват съмнителни приспособления… За които аз им благодаря. Е, и какво тогава е анатемата? Мотивация за грабеж и опустошение, независимо от използваните инструменти. — Така и стана — тихо заключи той.

— Какво има, господарю?

Лито отвори очи.

— Отивам в кулата си. Трябва ми още време, за да ожаля моя Дънкан.

— Новият вече е тръгнал насам — рече Монео.

„Ти, първата личност, която се натъква на моите хроники най-малко от четири хиляди години насам, пази се. Не приемай за чест първенстващото положение на четец на откровенията на туй иксианско хранилище. С много болка ще трябва да заплатиш. С изключение само на няколкото зървания, достатъчни ми да разбера, че Златната Пътека продължава, никога не съм искал да надничам отвъд онези четири хиляди години. Следователно не съм сигурен какво могат да означават дневниците ми за твоето време. Знам обаче, че хрониките потънаха в забрава и бяха пренебрегнати, а събитията, за които разказвам, цели вечности бяха подлагани на исторически изопачавания. Уверявам те, че способността да се взираме в нашето бъдеще може да се превърне в нещо много неприятно. Дори да мислят за мен като за бог, какъвто със сигурност бях, ще е безкрайно скучно. Неведнъж ми е хрумвало, че благочестивата скука е достатъчно добра причина за изнамирането на свободната воля.“

Надпис над входа на хранилището, Дар-ес-Балат

Аз съм Дънкан Айдахо.

Това бе всичко, което със сигурност искаше да знае. Не му се нравеха обясненията на тлейлаксианците и техните истории. Но от тлейлаксианците винаги се страхуваха. Не им вярваха и се страхуваха от тях.

Свалиха го до планетата с малка совалка на Сдружението; стигнаха до линията на тъмнината и зеленото блещукане на слънчевата корона на хоризонта и се спуснаха в сянката. Космодрумът никак не приличаше на онзи, който помнеше. Беше по-голям и заграден с пръстен от странни сгради.

— Сигурни ли сте, че е Дюн? — попита той.

— Аракис е — коригираха го от свитата на тлейлаксианците.

Много бързо го докараха в плътно затворена кола до някаква сграда в града, който назоваваха Онн, придавайки странно повишаваща се носова модулация на звука „н“. Стаята, дето го оставиха, правоъгълна и с дължина на страната три метра, беше истински куб. Нямаше следа от светоглобуси, но мястото бе облято с жълта светлина в топъл нюанс.

Аз съм гола — каза той сам на себе си.

Шокът бе стопроцентов, но трябваше да го преодолее. Да се намира там, където знаеше, че някога е умрял, стигаше напълно. Тлейлаксианците бяха взели клетки от мъртвата му плът и отгледали младеж в един от своите аксолотлови резервоари. Младежът се превърна в мъж с настоящото му тяло посредством процес, който първоначално го бе накарал да се чувства чужденец в собствената си плът.

Поразгледа долната си половина. Беше облечен в тъмнокафяви панталони и куртка от груба материя, дразнеща кожата. На краката си имаше сандали. Изключвайки тялото, това бе всичко, което му бяха дали, и тази крайна пестеливост говореше достатъчно за действителната природа на тлейлаксианците.

В стаята не се виждаха никакви мебели. Бяха го въвели през единствената й врата, която нямаше дръжка откъм вътрешната страна. Погледна към тавана и стените, после и към вратата. До впечатлението от безличната обстановка се прибави и усещането, че го наблюдават. Бяха му казали:

„Ще те потърсят жени от императорската гвардия“.

После си тръгнаха, подсмихвайки се многозначително помежду си.

Жени от императорската гвардия?

Тлейлаксианската свита задоволи почти садистичното си удоволствие, демонстрирайки своите способности за смяна на формите. Нито за миг той не беше сигурен, че знае какво ще се получи след поредната пластична деформация на тяхната плът.

Проклети лицетанцъори(*)!

Разбира се, помнеха всичко за него, включително и силното му отвращение към формосменителите.

Би ли могъл да повярва на нещо, дошло от лицетанцъори? Много малко. Всъщност казваха ли те изобщо нещо вярно?

Името ми. Знам своето име.

Притежаваше и своята памет. Сякаш с трясък му бяха върнали собствената идентичност. Предполагаше се, че гола не може да се върне към първоначалната си същност. Но тлейлаксианците го бяха постигнали и той се оказа принуден да повярва, защото разбра как бе станало всичко.

Знаеше, че в началото е напълно оформен индивид с плът на възрастен човек, но без име и спомени — същински палимпсест[3], върху който биха могли да запишат почти всичко.

„Ти си гола“ — бяха казали те.

Това остана единственото му име за дълго време. Голата бе създаден като изпълнително малко дете и приучен да убие определен човек — един мъж, така приличен на истинския Муад’Диб, комуто бе служил и когото обожаваше, че Айдахо бе останал с подозрение за наличието и на друго тлейлаксианско творение. Но ако бе вярно, откъде бяха взели оригиналните клетки?

Нещо в собствените му клетки се бе противопоставило на убийството на атреид. Намери се с нож в ръката над свързаната фигура на лъже-Пол, който се взираше в него с ужас и яд.

Спомените нахлуха и заляха съзнанието му. Спомни си за голата, спомни си за Дънкан Айдахо.

Аз съм Дънкан Айдахо, учител по фехтовка на атреидите.

Не се отдели от хода на паметта си, докато стоеше прав в жълтата стая.

Умрях, като защищавах Пол и неговата майка в един пещерен сийч под пясъците на Дюн. Върнаха ме на тази планета, но Дюн я няма. Сега е само Аракис.

Вече беше прочел съкратената версия, предоставена му от тлейлаксианците, но не й повярва. Повече от три хиляди и петстотин години! Кой би могъл да повярва в запазването на тялото му след толкова много време? Освен ако… С тлейлаксианците всичко бе възможно. А той трябваше да се уповава на собствените си сетива.

— Съществуваха мнозина като теб — бяха казали инструкторите.

— Колко?

— Господарят Лито ще ти предостави сведение по въпроса. Господарят Лито!

Съгласно тлейлаксианската версия този Лито беше Лито II — внук на Лито, комуто Айдахо бе служил с фанатична преданост. Но сегашният Лито (пак според историята) се бе превърнал в нещо толкова странно, че голата изгуби всякаква надежда да проумее преобразуването.

Как би могъл човек бавно да се превърне в червей? И как би могло мислещо създание да преживее повече от три хиляди и петстотин години? Дори най-налудничавата реализация на гериатричните възможности на подправката не можеха да предизвикат подобна продължителност на живота.

Лито II, Бог-Императора?

Твърденията на тлейлаксианците наистина не бяха за вярване!

Айдахо си спомни за една странна двойка близнаци — Лито и Ганима — децата на Пол и на Чани, която бе умряла при раждането им. Тлейлаксианската история гласеше, че Ганима е починала след относително нормален живот, но Бог-Императора Лито продължава и продължава да живее…

— Той е тиран — бяха казали инструкторите. — Наредил ни е да те създаваме в нашите аксолотлови резервоари и да те изпращаме, за да му служиш. Не знаем какво се е случило с твоя предшественик.

И ето ме тук.

Още веднъж обходи с поглед безличните стени и тавана.

Долови слаби отзвуци от гласове. Погледна към вратата. Гласовете бяха приглушени, но поне един от тях принадлежеше на Служителките от императорската гвардия!

Вратата рязко и безшумно се отвори навътре. Влязоха две жени. Първото, привлякло вниманието му, беше фактът, че едната от тях носеше маска — качулка с неопределена форма от поглъщаща светлината черна материя. Навярно го виждаше добре през качулката, но собствените й черти оставаха неразпознаваеми дори за най-фините прибори за проникване отвъд прегради. Качулката беше доказателство, че иксианците или техните наследници все още работеха за Империята. И двете жени бяха облечени в униформи, оцветени в наситено синьо и с ястреба на атреидите, извезан от червена сърма на лявата гръд.

Айдахо ги огледа, докато затваряха вратата, обръщайки се с лице към него.

Маскираната имаше масивно, силно тяло. Движеше се с измамливата предпазливост на фанатичен почитател на мускулатурата. Другата жена беше висока и слаба, с бадемовидни очи и остри черти с изпъкнали кости. Имаше усещането, че я е срещал някъде, но паметта му се оказа неуслужлива в случая. Двете служителки носеха остри шиловидни ножове в калъфи на бедрото. Нещо в техните движения подсказа на Айдахо, че са крайно ловки с това оръжие.

Жената с по-финото тяло заговори първа:

— Казвам се Лули. Нека аз да се обърна към теб, командире. Моята спътничка трябва да остане анонимна. Разпореди се господарят Лито. Можеш да я наричаш „Приятелко“.

— Какъв командир? — попита той.

— Господарят Лито пожела ти да командваш неговата императорска гвардия — отвърна Лули.

— Така ли? Да отидем и да поговорим с него за това.

— В никакъв случай! — Служителката бе видимо стресната от подобна възможност. — Господарят ще те повика, когато му дойде времето. Засега той иска от нас да те настаним удобно и да се погрижим за доброто ти настроение.

— И аз съм длъжен да се подчиня?

Лули само недоумяващо поклати глава.

— Роб ли съм? — попита Айдахо.

Гвардейката се отпусна и позасмя:

— В никакъв случай. Но господарят Лито има важни въпроси, които изискват личното му внимание. Трябва да намери време за теб. Изпрати ни, защото мисли за своя Дънкан Айдахо. А ти дълго време си бил в ръцете на мръсните тлейлаксианци.

Мръсни тлейлаксианци. Това поне не се бе променило. Направи му впечатление една странна особеност в обяснението на Лули:

— „Своя Дънкан Айдахо“, така ли?

— Нима не си воин на атреидите? — запита тя.

Почувства се хванат натясно. Кимна утвърдително и леко обърна глава, за да погледне загадъчната маскирана жена.

— Защо си с маска?

— Не бива да се знае, че служа на господаря Лито — отвърна запитаната. Имаше приятен контраалтов глас, но Айдахо подозираше, че и тук маската изпълнява някаква роля.

— Тогава защо си тук?

— Господарят Лито ми се довери да определя дали не си прихванал нещо от гадните тлейлаксианци.

Айдахо внезапно преглътна с труд. Същата мисъл го бе споходила няколко пъти на борда на транспортното средство на Сдружението. Ако тлейлаксианците бяха в състояние да накарат един гола да убие свой близък приятел, какво ли още можеха да вградят в психиката на върната към живота плът?

— Виждам, че вече си го помислил — каза маскираната.

— Ментат(*) ли си? — попита той.

— О, не! — намеси се Лули. — Господарят Лито не разрешава обучението на ментати.

Айдахо погледна към нея, после отново насочи вниманието си към закачулената. Никакви ментати. Обясненията на тлейлаксианците не споменаваха нищо за подобна забрана. Дали наистина Лито бе забранил ментатите? Човешкият ум, трениран да преценява и пресмята като компютър, все още намираше приложение. Тлейлаксианците го бяха уверили, че Великото Споразумение остава в сила, значи механичните компютри продължаваха да са анатема. Разбира се, можеха и да не знаят, че атреидите ползват услугите на ментати.

— Какво е мнението ти? — попита маскираната жена. — Мръсните тлейлаксианци оказали ли са въздействие върху твоята психика?

— Не мисля…

— Но не си сигурен?

— Не съм.

— Не бой се, командир Айдахо — твърдо заяви тя. — Разполагаме с начини да проверим и средства да се справяме с такива проблеми, ако те възникнат. Гаднярите от Тлейлакс се опитаха само веднъж да ни измамят и платиха скъпо за своята грешка.

— Звучи успокояващо. Господарят Лито изпрати ли някакво съобщение за мен?

— Каза ни да те уверим — отговори Лули, — че все още те обича така, както са те обичали всички атреиди.

Очевидно бе впечатлена от собствените си думи. Айдахо се поотпусна. Като стар и високо ценен служител с големи достойнства, превъзходно подготвен от самите атреиди, за него не беше трудно да прецени някои аспекти на сегашната среща. Двете жени бяха много добре обучени за фанатично подчинение. Така че ако маската скриваше самоличността на тази амазонка, със сигурност имаше още много с подобна физика. Всичко това говореше за опасности около Лито, опасности, които продължаваха да изискват фините услуги на шпиони, както и изграден с богато въображение арсенал от оръжия.

Лули погледна към спътницата си и каза:

— Какво ще речеш, Приятелко?

— Може да отиде в Цитаделата — отвърна маскираната. — Това място не е читаво. Тук е имало тлейлаксианци.

— Топла баня и смяна на дрехите би било много приятно нещо — вметна Айдахо.

Лули не бе отместила погледа си от другата жена.

— Сигурна ли си?

— Мъдростта на господаря не се поставя под въпрос — отговори маскираната.

На Айдахо не му допадна фанатичната нотка в гласа на Приятелката, но бе напълно сигурен в честността на атреидите. Можеха да изглеждат цинични и жестоки за външните хора и враговете, но към своите бяха искрени и предани. А над всичко останало атреидите бяха лоялни към самите себе си.

И аз съм един от тях — помисли. — Но какво ли е станало с мен, за да дойда като заместник!

Вече беше напълно уверен, че и двете няма да отговорят на подобен въпрос.

Лито ще го направи.

— Ще тръгваме ли? — попита Айдахо. — Горя от нетърпение да отмия от себе си миризмата на мръсните тлейлаксианци.

Лули му се усмихна широко.

— Ела. Сама ще те изкъпя.

„Враговете ви правят по-силни. Съюзниците ви отслабват.

Казвам го с надеждата, че ще ви помогне да разберете защо постъпвам по този начин при сигурните признаци, че в моята Империя се струпват големи сили с едно-единствено желание — да ме унищожат. Вие, четящите тези думи, можете да знаете много добре какво се случи, но се съмнявам, че го разбирате.“

Откраднатите Дневници

Церемонията на „представянето“, с която започна срещата на затворниците, се проточи сякаш безконечно за Сиона. Тя седеше на първия ред и гледаше навсякъде, само не в Топри, който ръководеше ритуала на няколко крачки от нея. Никога не бяха използвали тази стая от сервизните помещения, издълбани под Онн, но тя толкова много приличаше на всички техни други места за събирания, че с пълно основание можеше да се приеме за стандартен модел.

Сборна зала на размирниците, клас Б — помисли Сиона.

Явно „залата“ бе предназначена за складова камера, така че фиксираните светоглобуси бяха пренастроени в еднообразен бял блясък. Беше дълга около трийсет стъпки и малко по-тясна. До нея можеше да се стигне само през лабиринтна серия от подобни камери, една от които — подходящо обзаведена със здрави и твърди сгъваеми столове — бе предназначена за спално помещение на сервизния персонал. Деветнайсет от приятелите-бунтари на Сиона бяха заели местата около нея с изключение на няколко, оставени за закъснелите, които все пак можеха да дойдат на сбирката.

Времето беше подбрано между нощната и утринната смяна с цел да се прикрие притокът на повече хора в плътно заетите сервизни помещения. Повечето от размирниците бяха пременени като работници в енергийния сектор — тънки сиви панталони и куртки за еднократна употреба. Неколцина, включително Сиона, бяха облечени в зелените униформи на машинни инспектори.

Гласът на Топри се носеше с настойчива монотонност в залата. За отбелязване бе, че сега той изобщо не писукаше, следвайки хода на церемонията. Всъщност трябваше да се признае, че се представяше доста добре за целта, особено в очите на нововербуваните. Самата Сиона бе започнала да гледа на него по друг начин след рязко изразеното недоверие на Найла. Дружката й умееше да говори с язвителна искреност, която веднага смъкваше маските. След последния им сблъсък бе научила за Топри доста неща.

Тя най-после се обърна и погледна към него. Студената сребриста светлина никак не бе подходяща за бледата му кожа. Служеше си с имитация на кристален нож(*) по време на церемонията — контрабандно копие, закупено от музейните свободни. Гледайки острието в ръцете му, тя си спомни за протичането на сделката. Идеята беше на Топри и тогава я бе приела за подходяща. Той я заведе на срещата в един бордей в покрайнините на Онн, излизайки от града с падането на здрача. Бяха чакали вечерта, така че тъмнината да скрие пристигането на свободните от музея. Не им се позволяваше излизане от техните жилища в сийча без специално разрешение от Бог-Императора.

Вече почти се бе отказала и се канеше да си тръгва, когато свободният пристигна като сянка на нощта, оставяйки свитата си за стража отвън до вратата. Топри и Сиона седяха на груба пейка, опряна о влажна стена в съвършено празна стая. Единствената светлина идваше от мъждив факел, прикрепен на пръчка, забучена в ронещата се кирпичена стена.

Първите думи на свободния я изпълниха с опасения:

— Носите ли парите?

Двамата бяха станали при неговото влизане. Въпросът му като че ли не направи никакво впечатление на Топри. Той потупа кесията под дрехата си, накарвайки я да звънне.

— Парите са тук.

Мъжът беше съсухрен, свадлив и прегърбен; облечен в имитация на робите на старите свободни, а отдолу носеше нещо лъскаво, което навярно бе бутафорен вариант на влагосъхраняващ костюм. Прихлупената качулка скриваше чертите на лицето. Факлата хвърля сенки, които танцуваха наоколо.

Той погледна първо към Топри, а после и към Сиона преди да извади изпод дрехата си предмет, увит в парче плат.

— Копието е автентично, но е изработено от пластмаса — каза мъжът. — Не може да среже и буца масло.

Измъкна острието от обвивката и го вдигна нагоре.

Сиона, която бе виждала кристални ножове само в музеи и рядко гледаните стари видеозаписи от семейните архиви, се почувства странно привлечена от острието. В нея сякаш трепна нещо отдавна изживяно и тя си представи стоящия пред нея беден свободен от музейната експозиция с пластмасов кристален нож като истински „пясъчен пират“ от онова време. А държаният от него предмет просветна подобно сребристото тяло на истински нож от зъба на червей на фона на жълтите сенки.

— Гарантирам автентичността на острието, от което е взето копие — каза свободният. Говореше с нисък глас, странно заплашителен поради липсата на ударение върху произнасяните звуци.

Сиона долови начина, по който той изразяваше жлъчта си — също като през тръбичка, състояща се от меки гласни звуци, и в нея внезапно звънна сигнал за тревога.

— Само опитай да ни измамиш и ще те смажем като вредна твар — рече тя.

Топри я изгледа смаяно.

Музейният свободен се прегърби още повече, сякаш потъвайки в себе си. Острието заигра в ръката му, но пръстчетата като на джудже все още бяха здраво свити около него, сякаш той стискаше нечие гърло.

— Каква измама, уважаема госпожо? О, не. Но си помислихме, че искаме прекалено малко за копието. Изработката и продажбата му, при цялата ни бедност, ни заплашва с голяма опасност.

Сиона го загледа, спомняйки си думите на старите свободни от Устната История: „Когато придобиеш душа за пазарището, целият свят на твоето съществуване се превръща в пясък.“

— Колко искаш? — попита тя.

Той назова сума, двукратно превишаваща първоначално казаното. Топри зяпна. Сиона погледна към него:

— Имаш ли толкова много?

— Не, но нали се съгласи с мен за…

— Дай му всичко, което носиш — рече тя.

— Всичко ли?

— Не го ли казах вече? До последната монета в кесията. — После погледна към свободния от музея. — Приемаш това, което плащаме.

В думите й нямаше никакъв въпрос и съсухреният мъж я разбра правилно. Зави острието в плата и й го поднесе.

Топри подаде кесията с монети, като съвсем тихо пошепваше нещо.

Сиона отново се обърна към музейния свободен.

— Знаем как се казваш. Ти си Тейшар, помощник на Гарун от Туоно. Манталитетът ти е на търгаш от сука(*). Караш ме да потръпвам от омерзение заради сегашния вид на свободните.

— Милостива госпожо, всички трябва да живеем някак си — възпротиви се той.

— Вече не си жив човек — отряза тя. — Изчезвай!

Тейшар се обърна и почти побягна навън, стискайки кесията с парите близо до гърдите си.

Споменът от оная нощ никак не бе подходящ за мислите й сега, когато наблюдаваше как Топри си служи с имитацията на кристален нож в церемонията на размирниците. С нищо не сме по-добри от Тейшар — помисли тя. — Копието е по-лошо от липсата му. Дебеланкото размахваше глуповатата имитация на острието над главата си, приближавайки към края на ритуала.

Сиона отмести погледа си от него и се взря в седналата отляво Найла, озъртаща се ту в една, ту в друга посока. Вниманието й сега беше насочено към групата на новопостъпилите, събрани в задната част на помещението. Найла трудно се доверяваше. Сиона сви нос, когато раздвижването на въздуха донесе мириса на смазочни масла. Недрата на Онн винаги миришеха на нещо машинно! Тя подсмъркна. Ама че стая! Никак не й хареса мястото на срещата. Лесно можеше да се превърне в капан. Стражата би могла да отцепи външните коридори и да изпрати въоръжена група за обиск. Тогава церемонията щеше да възвести завършека на техния бунт… Почувства се двойно по-неуютно от факта, че помещението бе избрано от Топри.

Една от малкото грешки на Улот — помисли тя. Бедният Улот, вече мъртъв, беше одобрил включването на Топри в заговора.

„Той е дребно длъжностно лице в сервизната служба на града — беше обяснил Улот. — Може да ни намира подходящи места за сбирки и за въоръжаване.“

Дебеланкото вече бе стигнал до самия край на ритуала. Прибра ножа в богато украсена калъфка и я постави на пода до себе си.

— Лицето ми е моят залог — каза той. После застана в профил към залата, ляв и десен. — Показвам ви се, за да ме разпознавате навсякъде и да знаете, че съм един от вас.

Глупава церемония — помисли Сиона.

Но не се осмели да наруши ритуала. И когато Топри извади от джоба си черна маска и я постави на главата си, тя също надяна своята. Всички в залата последваха техния пример. После в помещението настъпи раздвижване. Повечето от присъстващите бяха предупредени, че е поканен специален посетител. Сиона притегна на тила си връзката на своята маска. С нетърпение очакваше да види посетителя.

Шишкото отиде до единствения вход на залата. Настана суматоха, примесена с трополене, когато все още седящите се изправиха, събраха столовете и ги подредиха до стената срещу вратата на помещението. По сигнал, даден от Сиона, Топри чукна три пъти, почака за двукратен отговор, след което почука още четири пъти. Вратата се отвори и някакъв висок човек, облечен в тъмнокафява официална жилетка без ръкави, се вмъкна в стаята. Не носеше маска и лицето му оставаше на показ — с тънки черти и високомерна властност, плътно свити устни, остър нос и тъмнокафяви очи, потънали дълбоко под рунтавите вежди. Мъжът се оказа познат на повечето присъстващи.

— Приятели мои — изрече тържествено Топри, — представям ви Ийо Кобат, посланик на Икс.

— Бивш посланик — поправи го Кобат.

Гласът му беше гърлен и грижливо овладян. Той застана с гръб към стената, огледа маскираните хора в стаята и продължи:

— Днес получих нареждане от нашия Бог-Император да напусна Аракис в немилост.

— Защо?

Сиона рязко изрече въпроса си, без да спазва правилата на етикецията.

Кобат завъртя глава, приковавайки погледа си в маскираното й лице.

— Имало е опит за покушение върху живота на Бог-Императора. Той свързва оръжието на престъплението с моята особа.

Съратниците на Сиона освободиха пътека между нея и посланика, с което ясно подчертаха, че се съобразяват и подчиняват на говорещата.

— Тогава защо не те е убил? — продължи с въпросите си тя.

— По този начин сигурно ми казва, че не си струва да го прави. Освен това явно е решил да ме използва за преносител на послание до Икс.

— Какво послание? — Сиона пресече свободното пространство и спря на две крачки от Кобат. Внезапно забеляза жив сексуален интерес в опипващия я поглед.

— Ти си дъщерята на Монео — каза посланикът. Безшумно напрежение взриви залата. Защо разкриваше, че я е разпознал? Кого още познава от присъстващите? Защо ли го направи?

— Твоето тяло, глас и маниери са добре известни в Онн — продължи той. — Маската ти е ненужна глупост.

Сиона свали маската от главата си и му се усмихна:

— Съгласна съм. А сега отговори на въпроса ми.

Тя чу приближаването на Найла отляво; други две помощнички застанаха до нея.

Забеляза как Кобат веднага оцени обстановката — незабавна смърт, в случай че не изпълни желанието. Гласът му остана все така овладян, но отговори по-бавно, подбирайки грижливо думите си.

— Бог-Императора ми каза, че знае за съглашение между Икс и Сдружението. Правим опити да създадем механичен усилвател за навигаторите, които понастоящем разчитат на мелинджа.

— Тук го наричаме Червея — рече Сиона. — Какво би следвало да върши вашата иксианска машинка?

— Знаеш, че навигаторите на Сдружението се нуждаят от подправка, за да могат да видят пътя, определен за изминаване, нали?

— Искате да замените навигаторите с машина?

— Може да се окаже възможно.

— И какво послание носиш за своите хора във връзка с тази машина?

— Длъжен съм да ги предизвестя, че могат да продължат работата си върху проекта, но само, ако изпращат всекидневни отчети за резултатите.

Тя поклати глава в знак на несъгласие:

— Подобни отчети не му трябват! Посланието е безсмислено.

Кобат преглътна, без да крие обзелата го нервност.

— Сдружението и Сестринството смятат нашия проект за повече от интересен — каза той. — Дори участват в него.

Сиона кимна само веднъж:

— И плащат за участието си, като делят подправката с Икс. Кобат втренчено я погледна.

— Самата работа е скъпа, а подправката ни трябва и за сравнителни изследвания над навигаторите на Сдружението.

— Всичко това е лъжа и измама — не отстъпи тя. — Взетото приспособление никога няма да заработи и Червея го знае.

— Как се осмеляваш да ни виниш в…

— Замълчи! Току-що произнесох истинското послание. Червея е съгласен вие, иксианците, да мамите Сдружението и „Бин Джезърит“. Това го забавлява.

— Възможно е да сполучим! — настоя Кобат.

Тя му се усмихна подигравателно.

— Кой се опита да го убие?

— Дънкан Айдахо.

Найла силно въздъхна. Из залата се чуха и други сподавени звуци на изненада — някои шумно поеха дъх, други се смръщиха.

— Айдахо мъртъв ли е? — запита Сиона.

— Предполагам, но Червея отказва да го потвърди…

— Защо мислиш, че е мъртъв?

— Тлейлаксианците вече пратиха нов гола.

— Разбирам.

Тя се обърна към Найла и й направи знак; помощничката се отдалечи встрани и се върна с малък пакет, увит в розова хартия от сука, с която продавачите пакетираха дребните покупки. Подаде й пакетчето.

— Ето цената на нашето мълчание — каза Сиона, връчвайки го на Кобат. — Затова позволихме на Топри да те доведе тук тази нощ.

Посланикът взе пакетчето, без да сваля поглед от лицето й.

— Какво мълчание? — попита той.

— Поемаме задължението да не уведомяваме Сдружението и Сестринството, че ги мамите.

— Не ги ма…

— Не се прави на глупак!

Кобат преглътна с труд. Бе разбрал смисъла на казаното от нея: вярно или не, ако бунтарите разпространяха думите му, всички щяха да повярват. Проява на „здрав разум“, както обичаше да казва Топри.

Сиона погледна към дебеланкото, застанал непосредствено зад Кобат. Никой не се бе присъединил към бунта заради „здравия разум“. Нима Топри не си даваше сметка, че този „здрав разум“ би могъл да го издаде? Тя отново се обърна към Кобат.

— Какво има в пакетчето? — попита той.

В начина, по който го стори, нещо подсказваше, че вече знае отговора на въпроса си.

— Дреболия, която пращам на Икс. Ще я занесеш от мое име. Това са копия от двата тома, задигнати от крепостта на Червея.

Кобат бързо погледна към онова, което държеше в ръцете си. Нямаше съмнение, че ужасно му се иска да го захвърли, че поетият риск с присъединяването към бунта за него се е оказал товар, по-опасен от очаквания. Той изгледа със смръщено лице Топри, сякаш му казваше: „Защо не ме предупреди?“

— Какво… — посланикът отново се взря в Сиона и се изкашля. — Какви са тези… томове?

— Може би твоите хора ще ни обяснят. Предполагаме, че са думи на самия Червей, но така зашифровани, че не можем да ги прочетем.

— И защо мислите, че ние…

— Вас, иксианците, ви бива за такива неща.

— А ако не успеем? Тя сви рамене.

— Няма да ви обвиняваме. Но ако си послужите с тях за други цели или забравите да ни известите подробно за успеха…

— Кой може да е сигурен, че ние…

— Не сме заложили само на вас. Съществуват още екземпляри. Мисля, че нито Сестринството, нито Сдружението ще проявят колебание, ако им се удаде възможност да опитат с дешифрирането им.

Кобат мушна пакета под мишница и го притисна към тялото си.

— Какво те кара да вярваш, че Червея не знае за вашите намерения, както и за това събиране?

— Мисля, че знае много повече, та дори и кой е отнесъл томовете. Баща ми твърди, че той може да прозира в бъдещето за всичко.

— Значи баща ти вярва в Устната История!

— Всички присъстващи вярват в нея. По основните въпроси няма различия между Устната и официалната история.

— Тогава защо Червея не прави нищо срещу вас?

Тя посочи пакета под мишницата му:

— Може би отговорът е там.

— Или вие и тези загадъчни томове не са реална опасност за него! — Кобат не скри гнева си, тъй като никак не обичаше да взима решения по чужда воля.

— Възможно е. Кажи ми, защо спомена Устната История?

Посланикът отново долови познатата заплаха.

— В нея се казва, че Червея не е способен да има човешки чувства.

— Не това е причината. Имаш още една възможност да ми я съобщиш.

Найла доближи на две крачки до Кобат.

— Аз… Ами, казаха ми да прегледам отново Устната История, преди да дойда тук, защото вашите хора…

Той сви рамене.

— Защото я преповтаряме на глас, нали?

— Да.

— Кой ти го каза?

Посланикът преглътна, отправи боязлив поглед към Топри и сетне отново се втренчи в Сиона.

— Топри ли беше?

— Мислех, че ще му помогне да ни разбере — каза споменатият.

— И му съобщи името на своя водач — додаде Сиона.

— Вече го знаеше! — намери отново пискливия си глас дебеланкото.

— Коя по-специално част от Устната История ти беше казано да прегледаш отново? — запита Сиона.

— Ами… родословието на атреидите.

— Значи, сега си мислиш, че знаеш защо хората се присъединяват към мен и към бунта.

— В Устната История е казано как се отнася той към всички от атреидското родословно дърво!

— Тоест, вдъхва ни известна надежда, а после ни придърпва към себе си, така ли? — Гласът на Сиона бе измамливо безизразен.

— Точно така постъпи със собствения ти баща — кимна Кобат.

— А сега оставя мен да си играя на размирици, а?

— Аз съм само пратеник. Ако ме убиеш, кой ще пренесе посланието ти?

— Или посланието на Червея — вметна тя.

Кобат премълча.

— Не мисля, че разбираш Устната История — продължи Сиона. — Според мен не познаваш достатъчно добре и самия Червей, нито пък проумяваш неговите послания. Лицето на посланика почервеня от гняв:

— Какво ти пречи да станеш като всички други атреиди, една чудесна послушна част от… — той внезапно млъкна, дал си сметка какво бе изрекъл под напора на гнева.

— Още едно попълнение за приятелския кръг на Червея — довърши вместо него Сиона. — Също като Дънкан-Айдаховците, нали?

Тя се обърна към Найла. Двете адютантки — Анук и Тоо — изведнъж застанаха нащрек, но Найла остана невъзмутима.

Сиона кимна веднъж към нея.

Предварително инструктирани как да постъпят, Анук и Тоо заеха завардваща позиция до вратата. Найла се обърна и застана до рамото на Топри.

— Какво става…? — попита той.

— Искаме да знаем всичко важно, което бившият посланик може да сподели с нас — отвърна Сиона. — Трябва ни целия текст на съобщението.

Топри се разтрепери. По челото на Кобат изби пот. Той пак погледна за миг към него и се вторачи отново в Сиона. Този кратък жест й послужи като отдръпнат встрани воал; мигом прецени отношенията между двамата.

Усмихна се. Потвърждаваше се всичко, което бе вече научила.

Посланикът сякаш беше загубил дар слово.

— Можеш да започваш — подкани го тя.

— Аз… Какво…

— Червея ти даде лично послание за твоите господари. Искам да го чуя.

— Желае да удължат колата му…

— Значи очаква да се удължава. Друго?

— Трябва да му пратим голямо количество хартия от ридулианов кристал.

— С каква цел?

— Никога не обяснява целите на своите поръчки.

— Онези нещица, които забранява на останалите — кимна тя.

Кобат допълни с горчива нотка:

— И никога не забранява нищо на себе си!

— Изработвате ли сте подобни забранени играчки за него?

— Не знам.

Лъже — помисли Сиона, но реши да не го притиска по този въпрос. Достатъчно й беше да открие още една пукнатина в бронята на Червея.

— Кой ще те смени? — попита тя.

— Пращат племенница на Малки — отвърна Кобат. — Може би си спомняш, че той…

— Спомняме си Малки — прекъсна го. — Защо племенница на Малки ще става посланик?

— Не знам. Но бе разпоредено още преди Бо… преди Червея да ме отстрани.

— Как се казва?

— Хви Нории.

— Ще потърсим дружбата на Хви Нории — заяви Сиона. — С теб не си струваше да се сприятеляваме. Може би тя ще се окаже нещо по-различно. Кога се връщаш на Икс?

— Непосредствено след Празника с първия кораб на Сдружението.

— Какво ще кажеш на господарите си?

— За кое?

— За моето послание!

— Ще сторят това, което искаш.

— Така си и знаех. Можеш да си вървиш, бивш посланико Кобат.

Иксианецът едва не се сблъска с пазачите до вратата в бързината си да напусне помещението. Топри направи опит да го последва, но Найла го хвана за ръката и го задържа. Шишкото метна страхлив поглед към мускулестото й тяло, после отново се взря в Сиона, която изчакваше да затворят вратата след Кобат, преди да заговори.

— Посланието е предназначено не само за иксианците, но и с равна сила за нас — каза тя. — Червея ни предизвиква и оповестява правилата на боя.

Топри се опита да измъкне ръката си от хватката на Найла:

— Ти пък какво…

— Слушай! — прекъсна го Сиона. — От мен също има послание. Кажи на баща ми да му предаде, че приемаме.

Найла освободи ръката му. Топри разтри мястото, където тя го бе хванала и рече:

— Ти сигурно не…

— Махай се, докато още можеш, и никога не се връщай — каза Сиона.

— Не бива просто така да ме подо…

— Заповядах ти да си ходищ! Липсва ти гъвкавост, Топри. През по-голямата част от живота си съм била в училищата на Говорещите с риби. Там са ме научили да разпознавам всяка недодяланост.

— Кобат си отива. Какво лошо има в…

— Той не само знае коя съм, а е разбрал и за откраднатото от мен в Цитаделата! Но не знаеше, че ще изпратя и пакета с него.

Действията ти ме убедиха, че Червея иска от мен да пратя томовете на Икс!

Топри се отдръпна заднешком към вратата. Атук и Тоо я отвориха широко, за да го оставят да излезе. Гласът на Сиона го последва:

— Не настоявай, че Червеят е говорил на Кобат за мен и пакета! Той не връчва нескопосни послания. Предай му, че аз го казвам!

„Някои твърдят, че нямам съвест. Как лъжат, за съжаление — дори себе си лъжат. Аз съм единствената истинска съвест, съществувала някога. Така, както виното запазва аромата на бурето, в което е лежало, аз съдържам есенцията на изначалната си древност, когато е хвърлено семето на съвестта. Именно заради това съм свещен. Аз съм Бог, защото съм единственият, който наистина знае своето потекло.“

Откраднатите Дневници

На срещата в Големия Дворец на институцията на Инквизиторите на Икс с кандидата за посланик при Двора на господаря Лито са записани следните въпроси и отговори:

ИНКВИЗИТОР: Даваш да се разбере, че искаш да разговаряш с нас за подбудите и съображенията на господаря Лито. Говори.

ХВИ НОРИИ: Вашите формални изложения-разбори, макар и официални, не са в състояние да отговорят на въпросите, които съм готова да поставя.

ИНКВ.: Какви въпроси?

Х. Н.: Питам се какво е накарало господаря Лито да приеме това отвратително преобразуване в тяло на червей и загубата на човешката си идентичност? Вие простичко отбелязвате, че го е направил от апетит към властта и към дълговечния живот.

ИНКВ.: Не е ли достатъчно?

Х. Н.: Попитайте себе си дали някой от вас би го сторил за толкова нищожна замяна.

ИНКВ.: Изхождайки от необятната си мъдрост, би ли ни осветлила тогава защо господарят Лито е приел да стане червей?

Х. Н.: Съмнявате ли се в способността му да вижда в бъдещето?

ИНКВ.: Ето! Подобна цена не се ли струва трансформацията?

Х. Н.: Но той отпреди е притежавал дарбата на пророк, също като баща си. Не! Твърдя, че е направил отчаяния си избор, защото е видял в нашето бъдеще нещо, предотвратимо единствено чрез подобна жертва.

ИНКВ.: И какво ще да е това необикновено нещо, което само той е прозрял в бъдещето?

Х. Н.: Не зная, но предлагам да го открием.

ИНКВ.: Ха така! Представяш тиранина като безкористен слуга за хората!

Х. Н.: А не е ли такава отличителната черта на рода атреидите?

ИНКВ.: В това ни карат да повярваме официалните историци.

Х. Н.: Устната История го потвърждава.

ИНКВ.: Каква друга положителна характеристика ще чуем от тебе за тирана-червей?

Х. Н.: Положителна ли само, господа?

ИНКВ.: Добре де, характерна черта.

Х. Н.: Моят вуйчо Малки ми е казвал, че господарят Лито проявява склонност към голяма търпимост спрямо подбрани свои приближени.

ИНКВ.: А други унищожава без видима причина.

Х. Н.: Мисля, че в такива случаи има достатъчно основания и вуйчо ми Малки е стигнал по умозрителен път до някои от тях.

ИНКВ.: Цитирай подобно умозаключение.

Х. Н.: Нескопосни посегателства към личността му.

ИНКВ.: Сега пък нескопосни посегателства!

Х. Н.: Също така, не търпи преструвки и лицемерие. Припомнете си екзекуцията на историците и унищожаването на техните трудове.

ИНКВ.: Той не иска истината да бъде узната!

Х. Н.: А е казал на вуйчо ми Малки, че те са лъгали за миналото. И обърнете внимание! Кой друг би могъл да го знае по-добре от него? Ето защо се съсредоточава във вътрешния си свят.

ИНКВ.: Какво ни доказва, че в него живеят всичките му предшественици?

Х. Н.: Няма да влизам в безполезен спор. Само ще отбележа, че вярвам в доказателствата за вярата на моя вуйчо Малки, както и в мотивите за тази вяра.

ИНКВ.: Запознахме се с отчета на твоя вуйчо и го тълкуваме по друг начин. Прекалено е привързан към Червея.

Х. Н.: Той говори за него като за най-способния дипломат в Империята, най-добрия майстор на водене на преговори и върховен експерт по всякакви въпроси.

ИНКВ.: Вуйчо ти не е ли споменавал за бруталността му?

Х. Н.: Според него той е цивилизован до мозъка на костите си.

ИНКВ.: Попитах за жестокост.

Х. Н.: Да, може да бъде и жесток.

ИНКВ.: Вуйчо ти се страхува от него.

Х. Н.: В господаря Лито няма и следа от наивност и простодушие. Всички трябва да се боят само когато той умишлено се представя за наивен. Точно това каза вуйчо ми.

ИНКВ.: Да, тези са били неговите думи.

Х. Н.: И още нещо! Вуйчо Малки веднъж сподели с мен: „Господарят Лито цени най-високо изненадващите дарби и разнообразието на човешкия род. Той е моят предпочитан събеседник и компаньон.“

ИНКВ.: След като ни предостави благодатта на своята мъдрост, кажи ни как сама тълкуваш думите на вуйчо си?

Х. Н.: Не се подигравайте!

ИНКВ.: Не се подиграваме. Търсим просветление.

Х. Н.: Тези му думи, както и много други неща внушават, че господарят Лито винаги търси новото и оригиналното, но неизменно държи сметка и се безпокои от потенциалната им разрушителна сила. В това вярва моят вуйчо.

ИНКВ.: Има ли какво да добавиш към вярата, която очевидно споделяш с вуйчо си?

Х. Н.: Не виждам какво да добавя към вече казаното от мен. Съжалявам, че изгубих времето на инквизиторите.

ИНКВ.: Но не и собственото си време. Утвърдена си за посланик в Двора на господаря Лито — Бог-Императора на познатия нам свят.

„Не трябва да забравяте, че поисквайки сам от себе си, имах на разположение всяка възможна експертиза, позната в нашата история Именно от този океан от отрупана енергия се ползвам, когато отправям предупреждение към манталитета на военните. Ако не сте чували стенанията и виковете на ранените и умиращите, вие не знаете нищо за войната. Слушал съм ги толкова много, че мисълта за тях ме преследва Самият аз съм викал след привършила битка. Страдал съм от рани във всички епохи — рани от юмрук, тояга и камък, от отнесен от снаряд крайник и от бронзов меч, от боздуган и оръдие, от стрели лазестрели, от тихомълком задушаващата прах след ядрен взрив, от удар с биологични оръжия, които почернят езика и задавят белите дробове, от бясната струя на пламък и мълчаливото пълзене на бавнодействащи отрови, както и от много други, за които не ще споменавам…! Виждал съм ги и сам познавам мъките от тях. На онези, които се осмелят да попитат защо говоря за тия неща, аз казвам: «С всички памети, събрани в мен, не мога да сторя нищо друго. Не съм мерзавец, а някога бях и човек.» BUK“

Откраднатите Дневници

В горещия сезон, когато спътниковите регулатори на времето бяха заставяни да се сражават с ветровете над обширните морета, вечерта често биваше срещана с дъждове в окрайнините на Сарийър. Пристигнал след едно от редовните си посещения и огледи на границите на Цитаделата, Монео бе изненадан от такъв внезапно ливнал дъжд. Часови от Говорещите с риби на южния портал му помогна да свали подгизналото си наметало. Беше набита здравенячка с ъгловато лице — истинска представителка на типа, предпочитан от Лито за стража.

— Скапаните спътникови регулатори трябва да бъдат програмирани за самоусъвършенстване — каза тя, поемайки наметалото му.

Монео потвърди с отсечено кимване, преди да поеме по стъпалата към жилището си. Цялата стража от Говорещите с риби знаеше добре за ненавистта на Императора към влагата, но никой не разполагаше с подробните наблюдения на иконома по този въпрос.

Червея е, който мрази водата — помисли Монео. — Защото Шай-хулуд копнее за Дюн.

Той стигна до жилището си, изсуши се и облече чисти дрехи, преди да слезе в криптата. Не си струваше да провокира враждебност у господаря Лито. Трябваше да проведе дълъг и откровен разговор с него за предстоящото пътуване до Празничния град Онн.

Облегна се на една от стените на спускащия се асансьор и затвори очи. Умората го връхлетя незабавно. Знаеше, че от много дни насам не беше спал достатъчно, а промяна в програмата не се предвиждаше. Той буквално завиждаше на Лито, очевидно освободен от потребността за сън. Няколко часа полуотпускане на месец бяха напълно достатъчни за Бог-Императора.

Мирисът на подземните помещения и спирането на подемника рязко го извадиха от кратката дрямка, подобна на котешки сън. Той отвори очи и потърси с поглед Бог-Императора, разположен в Царската кола в средата на огромното помещение. Вече напълно дойде на себе си и закрачи бързо по познатия дълъг път, долавящ с всяка своя фибра страховитото присъствие на Лито. Както бе очаквал, той и сега беше буден и с изострени сетива. Поне това му се стори добра поличба.

Лито беше чул приближаващия асансьор и видя сепването на Монео. Човекът изглеждаше уморен и това бе напълно разбираемо. Традиционното пътуване до Онн предстоеше с цялата си уморителна бизнес бъркотия с другопланетни посетители, ритуала на Говорещите с риби, опознаването на новите посланици, смяната на императорската гвардия, освобождаванията и назначенията, а този път и заради последния гола Дънкан Айдахо, комуто предстоеше постепенно и плавно навлизане в апаратните дела на Империята. Монео беше зает с непрекъснато растящата камара от всевъзможни подробности, пък и годините му си казваха думата.

Я да видя — помисли Лито. — Той ще навърши сто и осемнайсет тъкмо през седмицата след нашето завръщане от Онн.

Икономът можеше да живее много пъти по толкова, ако поемеше подправка, но той упорито отказваше. Бе навлязъл в онова особено състояние в битието на човека, когато започва да копнее за смъртта. Възпираше го единствено желанието му да види Сиона назначена на висшата длъжност, за която отдавна я подготвяше — директор на имперското общество на Говорещите с риби.

Моите хурии — както обикновено ги наричаше Малки.

А знаеше и за намерението на господаря да чифтоса дъщеря му с Дънкан. Изглежда бе дошло време.

Той спря на два разкрача от колата и погледна нагоре. Нещо в очите му напомни на Лито за изражението на езически жрец от времената на някогашната Терра — поднасяната с лукавство смирена молитва към добре познат олтар.

— Господарю, ти прекара дълги часове в наблюдение на новия Дънкан — каза Монео. — Дали тлейлаксианците са успели да фалшифицират клетките на тялото или душата му?

— Чист е.

Икономът въздъхна дълбоко. Очевидно не беше доволен.

— Може би възразяваш да го използвам за жребец? — попита Лито.

— Странно е да мисля за него едновременно като за предшественик и баща на моите наследници.

— Но той ми предоставя възможност за кръстоска от първо поколение между по-стар човешки образец и настоящи продукти на размножителната програма. А Сиона е двайсет и първото поколение, създадено от такава кръстоска.

— Не виждам каква е целта. Дънкановците са по-малко съобразителни и умът им не е така буден, както на останалите в твоята гвардия.

— Монео, моята цел не е създаването на изолиран индивид в поредицата на едно потомство. Мислиш ли, че не си давам сметка за геометричната прогресия, обуславяна от законите, които направляват програмата?

— Господарю, виждал съм стоковата ти книга.

— Тогава трябва да знаеш, че следя рецесивните резултати и ги изтръгвам от корен. Интересуват ме доминиращите ключови генетични белези.

— А какво ще кажеш за мутациите, господарю? — Лукавата нотка в гласа на иконома накара Лито да се взре напрегнато в него.

— Сега няма да се спираме на този въпрос.

Долови как Монео се връща обратно в черупката на разсъдливото поведение. С каква изключителна чувствителност откликва на настроението ми — отбеляза Лито. — Наистина вярвам, че в тази област притежава част от моите способности, макар че у него те оперират на подсъзнателно ниво. Въпросът му подсказва, че е възможно дори да подозира какви са резултатите, постигнати от нас чрез Сиона.

Проверявайки отново хода на мислите си, той подметна:

— За мен е ясно, че все още не разбираш какво се надявам да постигна с размножителната програма.

Монео внезапно се оживи:

— Моят господар знае за опитите ми да схвана правилата.

— В продължителен период от време законите се оказват непостоянни. Така че не съществува нищо, подобно на съзидателна способност, направлявана от закони и правила.

— Господарю, но ти сам говориш за закони, които направляват хода на твоята размножителна програма.

— Чу ли какво ти казах току-що? Опитите да се открият закони за съзиданието са като опит за разделяне на ума от тялото.

— И все пак нещо винаги се развива и създава друго. Знам по себе си.

Знаел по себе си! Милият Монео. Колко е ограничен.

— Защо винаги търсиш и се стремиш към производни тълкувания?

— Господарю, чувал съм те да говориш за преобразуваща еволюция. Така е наречена и твоята стокова книга. Но какво ще кажеш за изненадващата промяна…

— Законите се променят при всяка изненада!

— Не съзираш ли някаква промяна към добро в човешкия род, господарю?

Лито погледна надолу към него и помисли: Ако сега си послужа с ключовата дума, ще го открие ли? Може би…

— Монео, аз съм хищник.

— Хищ… — Икономът се прекъсна и поклати глава. Мислеше, че познава значението на тази дума, но самото й изричане го стресна. Не се ли шегуваше Бог-Императора?

— Как така хищник, господарю!

— Хищникът подобрява качествата на рода.

— Не може да бъде, господарю. Ти не ни мразиш.

— Разочароваш ме, Монео. Хищникът не мрази жертвата си.

— Но хищниците убиват, господарю.

— Аз също убивам, без да мразя. Жертвата задоволява глада. И затова е хубаво нещо.

Икономът погледна нагоре към лицето му в сивата качулка.

Нима не съм обърнал внимание на приближаващия Червей?

Боязливо затърси познатите белези. Не, огромното тяло не се разтърсваше от тръпки, очите не бяха изцъклени, ненужните плавници не се сгърчваха.

— За какво си гладен, господарю? — дръзна да запита той.

— Не съм гладен, а жадувам човешкият род да е способен да взима решения за действително продължителен срок от време. Ти, Монео, знаеш ли какъв е ключът към тази способност?

— Казвал си го много пъти, господарю. Да се променя начинът на мислене.

— За промяната, да. А имаш ли представа какво визирам, когато говоря за продължителен срок от време?

— За теб, господарю, то трябва да се измерва в хилядолетия.

— Монео, дори моите хиляди години са само незначителен промеждутък, сравнени с вечността.

— Ала твоят поглед във времето, господарю, задължително се различава от моя.

— Когато става дума за безкрая, всеки дългосрочен период от време всъщност е кратък.

— Но в никакъв случай не остава място за правила, господарю! — В гласа на иконома прозвуча истерична нотка.

Лито се усмихна, за да му даде възможност да се отпусне:

— Освен за едно. Обикновено решенията, взети за по-кратък период от време, се оказват неправилни в дългосрочен аспект.

Монео завъртя глава, обзет от пълно объркване:

— Но, господарю, твоята перспектива е…

— Времето изтича за наблюдателя, поставен в дадени граници. Не съществуват затворени системи. Дори само поразтеглям очертанията на вече заложен модел.

Мъжът под него отклони за миг вниманието си от лицето му и се загледа в просторните коридори на подземния мавзолей. И аз ще остана тук някой ден — помисли Монео. — Златната Пътека ще продължи, но аз ще свърша. Разбира се, това не беше важно. Единствено Златната Пътека, която той самият долавяше като непрекъсваема продължителност, единствено тя имаше смисъл. Отново съсредоточи вниманието си в Лито, но не към абсолютната синева на очите му. Наистина, спотайваше ли се хищник в това огромно тяло?

— Така, значи не проумяваш ролята на хищника, а? — каза Лито.

Думите му сякаш бяха току-що прочетена мисъл. Икономът се стресна и срещна неговия поглед.

— С ума си и ти разбираш, че някаква смърт ще споходи дори мен — продължи безизразно. — Но не можеш да го повярваш.

— Как да възприема нещо, което не съм виждал?

Никога не се бе чувствал толкова изоставен и наплашен. Какво целеше Бог-Императора? Слязох тук, за да обсъдя нещата около ритуалното пътуване. Както и да разбера какви са намеренията му за Сиона… Трябва ли сега да мисля, че е решил да се забавлява с мен?

— Да поговорим за Сиона — каза Лито.

Отново четене на мисли!

— Кога ще я подложиш на изпитание, господарю?

През цялото време съзнанието му беше изпълнено с тази мисъл, но след като я изрече, сам се изплаши от нея.

— Скоро.

— Господарю, прости ми, но сигурно знаеш колко много се тревожа за добруването на единственото си дете.

— Монео, и други са оцелявали след теста. Ти също, впрочем.

Икономът преглътна при спомена за прекомерно изострената си чувствителност около Златната Пътека.

— Майка ми ме беше подготвила, а Сиона няма майка.

— Да, но има Говорещите с риби. Има и теб.

— Злополуките не са изключени, повелителю.

Сълзи изпълниха очите на Монео.

Лито отмести погледа си от него и помисли: Раздира го предаността му към мен и любовта към дъщеря му. Колко затрогваща е грижата за потомството. А защо не може да проумее, че целият човешки род е моето единствено дете!

Обърнал се отново към него, каза:

— Правилно е наблюдението ти, че дори в моя свят стават нещастни случаи. Това не ти ли говори нещо?

— Господарю, не би ли могъл само този път…

— Монео! Нали не искаш от мен да облека във власт слабоволен ръководител?

Икономът отстъпи крачка назад.

— Не, господарю. В никакъв случай.

— Тогава имай доверие в силата на Сиона.

Човекът под него изпъна рамене.

— Ще сторя, каквото съм длъжен.

— Тя трябва да осъзнае задълженията си като една от атреидите.

— Да, господарю, разбира се.

— А това, Монео, не се ли отнася и за нас?

— Не го отричам, господарю. Кога ще я представиш на новия Дънкан?

— Най-напред е изпитанието.

Икономът сведе поглед към студения под на криптата.

Много често гледа към пода — помисли Лито. — Какво ли би могъл да вижда там? Дали не са хилядолетните следи, оставени от моята кола? О-о, не — взира се в дълбините на царствата от богатство и тайнственост, в които се надява да отиде скоро.

Монео отново вдигна очи към лицето на Лито.

— Господарю, надявам се, че компанията на новия Дънкан ще й се понрави.

— Бъди напълно сигурен. Тлейлаксианците са ми го изпратили без никакви изменения.

— Звучи успокоително, господарю.

— Със сигурност вече си отбелязал, че генотипът му е удивително привлекателен за жените.

— Забелязал съм, господарю.

— В тези спокойно съзерцаващи очи, в ясно изразените черти на лицето и в неговата коса, също като козината на чер козел, има нещо, което настройва женската психика на положителна реакция.

— Както кажеш, господарю.

— Знаеш ли, че в този момент е с Говорещите с риби?

— Уведомиха ме, повелителю.

Лито се усмихна. Разбира се, той не можеше да не бъде уведомен. После каза:

— Скоро ще го доведат за първото му представяне пред Бог-Императора.

— Господарю, лично проверих стаята за огледа. Всичко е подготвено.

— Понякога си мисля, че искаш да ме размекнеш. Оставяй и за мен някои подробности.

Монео се опита да прикрие бодването на страха. Поклони се и отстъпи заднешком.

— Слушам, господарю, но има неща, които съм длъжен да сторя сам.

Обърна се и бързо се отдалечи. Едва когато подемникът пое нагоре, икономът си даде сметка, че си е тръгнал без разрешение. Не може да не знае колко съм уморен. Ще ми прости.

„Господарят разбира много добре какво е на сърцето ти. Достатъчно е твоята душа да знае, че в този ден ти се търси сметка. Не трябват никакви свидетели. А ти не се вслушвай в душата си, но следи гласа на гнева и на беса си.“

Повелителят Лито към каещ се грешник из Устната История

Следващата оценка на състоянието на Империята в 3508-а година от царуването на повелителя Лито е взета от Съкратеното издание Велбек. Оригиналът се намира в архива на Управителното тяло на бин-джезъритския Орден. Сравнението показва, че заличаванията не отнемат съществени моменти в точността на самия отчет.

В името на нашия Свещен Орден и на неговото несломимо Сестринство, отчетеното в настоящето е прието за надеждно и заслужаващо да намери мястото си в архива на Управителното тяло.

Сестрите Ченои и Тоосуоко се завърнаха невредими от Аракис и потвърдиха в доклада си отдавнашното ни подозрение за екзекуцията на деветимата историци, които изчезнаха в Цитаделата през 2116 година от царуването на господаря Лито. Сестрите докладваха, че деветимата са били доведени до състояние на безсъзнание, след което са били изгорени на погребални клади, състоящи се от собствените им публикувани трудове. Разказът им съвпада точно с историите, които обикаляха Империята преди години. Говори се, че описанията за онова време са били създадени от самия повелител Лито.

Сестрите Ченои и Тоосуоко донесоха ръкопис на свидетел, чул лично отговора на господаря Лито, отправен към други историци, които потърсили словото на изчезналите си колеги:

„Те бяха унищожени, тъй като лицемерно лъжеха. Не се страхувайте от моя гняв заради невинните си грешки. Аз не обичам да създавам мъченици. При мъчениците се наблюдава тенденция да приемат за драматични събитията, заложени в отношенията между хората. А самата драма е една от целите на моето хищничество. Треперете, само ако създавате фалшиви разкази и гордо заставате като паметник върху тяхната основа. Сега си тръгвайте и никъде не говорете за това.“

Верността на ръкописно изготвения документ посочва личността на неговия автор — Икониер, който е иконом на господаря Лито през 2116 година.

Вниманието в случая е привлечено от начина, по който повелителят Лито използва думата хищничество. В голяма степен това е показателно от гледна точка на теориите, създадени от светата майка Сиакса, според която Бог-Императора сам гледа на себе си като на хищник в естествения смисъл на думата.

Сестра Ченои е била поканена да придружи Говорещите с риби в една свита, съпътствала господаря Лито в необичайно пътуване. Подобни събития са се случвали от време на време. В определен момент са я подканили почти да подтичва, вървейки пешком до Царската кола, докато разговаря със самия повелител Лито. Ето какво разказва тя за разговора.

Господарят Лито казал:

— Тук, на Царския друм, понякога чувствам себе си сякаш съм на парапет на бойна кула и се предпазвам от нападатели.

Сестра Ченои отговорила:

— Господарю, никой не ви напада.

Повелителят Лито рекъл:

— Вие, от „Бин Джезърит“, ме атакувате от всички страни. Ето, и ти сега търсиш как да повлияеш на моите Говорещи с риби.

Сестра Ченои разказва, че успяла да събере смелост, приготвяйки се да посрещне смъртта, но Бог-Императора само спрял колата си и погледнал над нея към своята свита. Тя казва още, че всички спрели и зачакали на пътя с добре оттренирана безучастност, спазвайки дължимата уважителна дистанция.

Повелителят Лито отбелязал:

— Ето го там моето мъничко множество и то ми докладва всичко за случая. Не отричай правотата на обвинението ми.

Сестра Ченои рекла:

— Не я отричам.

Тогава господарят Лито я погледнал и казал:

— Не се бой за себе си. Моето желание е да докладваш Думите ми на своя Дом на Ордена.

Според сестра Ченои, тя веднага осъзнала, че повелителят Лито знае всичко за нея, за нейната мисия и за подготовката й да изпълни ролята на живо звукозаписно приспособление.

— Той беше като същинска света майка — твърди тя. — Не можех да скрия нищо от него.

После господарят Лито й наредил:

— Погледни към моя Празничен град и ми кажи какво виждаш.

Сестра Ченой изпълнила заръката и отговорила:

— Виждам града в далечината. Хубав е в утринната светлина. Има толкова много зеленина в него, че мога да разказвам за нея през целия ден. Вляво и около целия град са къщите и градините на вашите служители и слуги. Някои от тях говорят за голямо богатство, а други за крайна бедност.

Повелителят Лито казал:

— Претрупахме този пейзаж. Всичко се задръсти. Къщи, градини… Никаква загадъчна новост не може да зарадва окото ти в подобна обстановка.

Сестра Ченои, окуражена от уверенията на господаря Лито, попитала:

— Повелителю, наистина ли имате потребност от загадъчни неща?

Той казал:

— В такъв пейзаж няма никаква външна духовна свобода. Не го ли долавяш? Липсват открити пространства, на които да се зарадваш. Всичко се затваря — врати, ключалки, катинари!

Сестра Ченои попитала:

— Нима хората вече не се нуждаят от усамотение и закрила?

Господарят Лито рекъл:

— Когато се върнеш, кажи на сестрите си, че аз ще възстановя гледката на откритата свобода. Подобна обстановка принуждава човека да се обръща към себе си и да търси там храна за своя дух. Повечето човешки същества обаче не могат да намерят и подобие на някаква свобода, тъй като не са достатъчно силни за тази цел.

— Господарю, ще предам точно вашите думи — казала сестра Ченои.

Повелителят Лито добавил:

— Длъжна си да го сториш. Освен това кажи на сестрите си, че „Бин Джезърит“ би трябвало да знае по-добре от всички останали какви са опасностите, съпътстващи целенасоченото търсене и създаване на дадена характерна черта, както и на определена генетично заложена цел.

Сестра Ченои твърди, че веднага доловила очевидната връзка с Пол Атреидски — бащата на господаря Лито. Нека бъде отбелязано, че нашата програма за целенасочено размножаване е създала Куизъц Хадерах(*) едно поколение по-рано. Превръщайки се в Муад’Диб, водачът на свободните, именуван Пол Атреидски, се изплъзна от наш контрол. Не остава място за никакво съмнение, че той е мъжки индивид, притежаващ абсолютно всички способности и силата на света майка, както и останалите достойнства, за които човешкият род продължава все още да плаща висока цена. Или, както казва повелителят Лито:

„Достигнахте до неочакваното. Създадохте мен — възможно най-голямата досега чудатост. А аз успях да създам Сиона.“

Господарят Лито отказва да ни даде повече подробности във връзка с дъщерята на своя иконом Монео. Въпросът е предмет на допълнително обследване.

По други проблеми, имащи важност за Дома на Ордена на Сестринството, нашите съгледвачи предоставят следната информация.

ГОВОРЕЩИТЕ С РИБИ: Женските легиони на повелителя Лито са подбрали свои представителки за участие в Празничния ден на Аракис, който се организира всяка десета година. От всички планетни гарнизони ще има по три участнички. (Вж. приложения списък на подбраните.) Както е обичайно, няма да присъства нито един мъж, дори съпрузите на офицерския състав на Говорещите. През отчетния период са настъпили незначителни промени в списъка на тези съпрузи. Допълнихме новите имена със съответната родословна информация, където я имаше. Обърнете внимание, че само две от тях могат да бъдат отбелязани като наследници на голите Дънкан Айдахо. Не разполагаме с нищо ново, достойно за отбелязване към съществуващите наши предположения и хипотези за използването на голи в програмата за целенасочено размножаване.

През този период не бе постигнат успех в усилията ни да установим някакво единение между Говорещите с риби и „Бин Джезърит“. Господарят Лито продължава да увеличава обхвата на отделни гарнизони. Освен това той търси алтернативни форми на заетостта на Говорещите, постепенно отнемайки основното военно предназначение на този женски състав. Както и е редно да се очаква, забелязва се нарастващо местно задоволство, респект и благодарност за присъствието на гарнизони на Говорещите с риби. (Вж. приложения списък на гарнизоните с увеличен състав. Забележка на редактора: Единствените гарнизони, които стриктно изпълняват възложената им мисия, се намират на планетите-домове на „Бин Джезърит“, иксианците, и тлейлаксианците. Броят на бойните кораби на Космическото сдружение не е увеличен.)

ЖРЕЧЕСТВО: С изключение на няколко случая на естествена смърт и смени, които са отбелязани в приложенията, не са настъпили значителни промени. Съпрузите и служителите, на които са делегирани права за изпълнение на ритуални функции, остават малко на брой, като правомощията им са все така ограничени заради изискванията за консултации с Аракис преди започването на каквато и да е дейност от важно естество. Според светата майка Сиакса и неколцина други, религиозната характеристика на Говорещите с риби постепенно дегенерира.

ПРОГРАМА ЗА ЦЕЛЕНАСОЧЕНО РАЗМНОЖАВАНЕ: С изключение на неочаквано установената връзка по отношение на Сиона и неуспеха с нейния баща, не съществува нещо значително за добавяне към непрекъснатото ни наблюдение и контрол над програмата за размножаване на господаря Лито. Налице е доказателство за известна случайност в неговия план, което впрочем се подсилва и от собственото му изявление относно генетичните цели, но не можем да твърдим със сигурност, че е говорил истината със сестра Ченои. Призоваваме ви да обърнете внимание на множеството случаи, когато или е лъгал, или без предупреждение рязко и драматично е променял предварително набелязани ходове.

Господарят Лито продължава да не дава път на евентуалното ни участие в програмата му за целенасочено размножаване. Съветниците му от нашия гарнизон на Говорещите с риби остават непреклонни в „плевенето“ на набелязаните от нас раждания, на които те се противопоставят. Благодарение единствено на най-строг контрол ние все още поддържаме на необходимото ниво броя на светите майки през подотчетния период. Протестите ни остават без последствия. В отговор на пряк въпрос от сестра Ченои повелителят Лито казал:

„Благодарете за това, което все пак имате.“

Взехме си съответната бележка от неговото предупреждение. Изпратихме изискано благодарствено писмо на господаря Лито.

ИКОНОМИКА: Домът на Ордена продължава да поддържа своята платежоспособност, но ограниченията и рестриктивните мерки остават в сила. Нещо повече. През следващия отчетен период като превантивно предпазно средство ще бъдат въведени и някои нови ограничения. Те включват както намаляване на използването на мелиндж за ритуални цели, така и нарастване на ставката за вашите обичайни услуги. Очакваме например удвояване на таксата за обучение на женския състав от Големите династии през следващите четири отчетни периода. С настоящото ви призоваваме да чувствате като свое задължение началото на подготовката на доводите ви в защита на това действие.

Повелителят Лито отказа да отговори на молбата за увеличаване на нашия дял от мелинджа. Не последва никакво обяснение.

Взаимните ни връзки с ПОСИТ(*) продължават на здрава основа. През предшестващия период Съюзът завърши окончателно един регионален картел на Стар Джуълс; от реализацията на този проект бяхме облагодетелствани с чувствителна възвращаемост на извършената от нас дейност като консултанти и посредници. Нарастващите печалби от изпълнението на спогодбата не само ще компенсират загубите ни, свързани с Гайъди Прайм, но и ще донесат приходи. Свързаните с Гайъди Прайм инвестиции обаче трябва да се считат за невъзвратими.

ГОЛЕМИТЕ ДИНАСТИИ: Трийсет и една от бившите Големи династии бяха поразени от икономически срив. Само шест съумяха да запазят статута на Малки династии(*). (Вж. приложения списък.) Посоченото продължава общата тенденция, забелязана през последното хилядолетие, когато предишните Големи династии постепенно се смалиха до общия невзрачен фон. Освен това следва да се отбележи, че шестте, спасили се от икономически погром, до една бяха крупни вложители в ПОСИТ, а пет от същите тези шест династии бяха сериозно ангажирани с проекта на Стар Джуълс. Единствената, която се оказа изключение, разполагаше с портфейл от разнообразни ценни книжа, включително и значителни инвестиции в древна китова кожа от Каладън.

Запасите от ориз нараснаха двукратно през настоящия период за сметка на авоарите ни от китова кожа. Причините за вземането на такова решение от наша страна ще бъдат разгледани в следващия отчет.

СЕМЕЕН ЖИВОТ: Както отбелязаха изследователите, през последните две хиляди години семейният живот върви към уеднаквяване. Изключенията са лесно предсказуеми: Сдружението, Говорещите с риби, придворните, променящите формите си лицетанцьори от Тлейлакс (които въпреки всички усилия продължават да бъдат инатливи хибриди) и наша милост, разбира се.

Следва да се отбележи, че условията на семейния живот непрестанно се хомогенизират, независимо от обитаваната планета, а това обстоятелство не може да бъде приписано на случайността. В тази особеност виждаме проявата на част от големия проект на господаря Лито. Да, и най-бедните семейства се хранят добре, но нещата, свързани с всекидневния живот, придобиват все по-статичен характер.

Припомняме ви едно становище на повелителя Лито, зафиксирано преди около осем поколения:

„Аз съм единственото представление в Империята, което си струва да бъде гледано.“

Светата майка Сиакса предложи свое теоретично обяснение на посочената тенденция, споделяно вече от мнозина сред нас. Св. м. Сиакса приписва на повелителя Лито мотив, основаващ се върху концепцията за хидравличното деспотство. Както добре знаете, свързаният с водата деспотизъм е възможен само когато дадено вещество или условие определя изцяло опазването на живота и същото то се намира в ръцете на относително малка и централизирана сила. Тази концепция за хидравличното деспотство е възникнала по времето, когато дебитът на водата за напояване довежда увеличеното местно население до исканото ниво на абсолютна зависимост. При затваряне на кранчето измират огромни маси хора.

Явлението се е повтаряло многократно в човешката история, като са се използвали не само водата и продуктите на обработваемата земя, но и въглеводородни горива от типа на нефта и въглищата, чието крайно потребление се е контролирало посредством тръбопроводи и други разпределителни системи. По времето, когато снабдяването с електроенергия се е извършвало с помощта на сложна плетеница от жици, увиснали в околния пейзаж, и този енергиен източник е изпълнявал ролята на хидро-деспот.

Според Св. м. Сиакса господарят Лито води Империята към все по-голяма повсеместна зависимост от мелинджа. Струва си да се отбележи, че процесът на стареене може да се нарече болест, за която подправката е специфичен начин на лечение, макар и неводещ до оздравяване. Св. м. Сиакса изказва предположението, че господарят Лито може да стигне дори до изобретяването на ново заболяване, единственият път, за чието забавяне е мелинджът. Дори да изглежда прекалено и пресилено, това не бива да се изключва. И в миналото са се случвали странни неща. Например, не е редно да се пренебрегва ролята на сифилиса в ранната човешка история.

ТРАНСПОРТ/СДРУЖЕНИЕ: Тристранната транспортна система, определена някога като типична за Аракис, а именно: по суша с тежки товари, носени от суспенсорни(*) приспособления, по въздуха с помощта на орнитоптери(*), и извън планетата с транспортните средства на Космическото сдружение, се превръща в основна и определяща за все по-голям брой планети в Империята. Икс е изключение.

Смятаме, че отчасти този факт се дължи на общопланетна дегенерация в смисъл на връщане назад към заседнал и статичен начин на живот. Донякъде това обстоятелство е резултат и на опитите да се копира модела на Аракис. За наблюдаваната тенденция немалка е ролята да повсеместната неприязън към иксианските изобретения. И — не на последно място — Говорещите с риби пускат в рекламирано обръщение модела на намаляващата им дейност в поддържането и опазването на обществения ред.

От дела на Сдружението в посочената тенденция най-голямо значение има абсолютната зависимост на навигаторите от мелинджа. От своя страна, ние следим отблизо съвместните усилия на Сдружението и на Икс за разработването на механичен заместител на ясновидските способности. Защото без мелиндж или друго средство за предварително определяне на курса на хайлайнерите(*) всяко пътуване с отвъдсветлинна скорост е почти сигурна катастрофа. Макар и да не сме прекалени оптимисти по отношение на този съвместен проект на Сдружението и на иксианците, винаги съществува възможност да направим отчет за състоянието на нещата тогава, когато обстоятелствата го наложат.

БОГ-ИМПЕРАТОРА: Ако не вземем предвид незначително увеличеното тегло, промяната в телесната структура на повелителя Лито е малка. Слуховете за отвращение към водата не са потвърдени, въпреки че в нашите архиви има достатъчно документация за ползването й като бариера срещу изначалните пясъчни червеи на Дюн, както и за водната смърт, практикувана от свободните за убиване на малки червеи, от които те извличали екстракт от подправка за своите оргии.

Събрани са достатъчно доказателства, подкрепящи убеждението, че господарят Лито е засилил наблюденията си над Икс, по всяка вероятност поради наличието на съвместен проект на Сдружението и иксианците. Несъмнено е, че успешното завършване на този проект ще намали силата на властта му в Империята.

Той продължава своите делови отношения с Икс и като поръчва резервни части за царската си кола.

Тлейлаксианците изпратиха на господаря Лито новия гола Дънкан Айдахо. Това е безспорно потвърждение за смъртта на предишния, макар и да не се знае как е загинал. Обърнете специално внимание на предходните нишки, указващи собственоръчното убийство на някои голи от господаря Лито.

Продължават да се натрупват и доказателства в потвърждение на факта, че господарят Лито си служи с компютри. Ако се окаже вярно — в разрез със собствените му забрани и с генералното обявяване на подобни машини извън закона след Бътлъровия джихад — наличието на сигурни данни за използването на компютри би засилило нашето влияние над него, дори до възможност за извършване на съвместни начинания, които отдавна са влезли в плановете ни. Пълновластният контрол над програмата за целенасочено размножаване например продължава да има първостепенна важност. Ние не ще прекратим изследванията си, но при следното условие:

Както във всеки от досегашните отчети, да взимаме под внимание и способността на повелителя Лито да вижда в бъдното. Няма място за съмнение във връзка с неговата дарба да предрича определени събития; тази даденост на прорицател е много по-мощна в сравнение с който и да е от предшествениците му и тя все още е фундамент на политическата му власт.

Ние не я оспорваме!

Имаме твърдата увереност, че той знае за всяко наше важно начинание много преди извършването му. Следователно длъжни сме да планираме действията си, водени от правилото, че никога няма да заплашваме съзнателно личността му или някой негов важен план, който сме в състояние да прозрем. И ще продължаваме да се обръщаме към Бог-Императора както следва:

„Кажи ни, ако те заплашваме с нещо, за да се въздържим.“

И още:

„Кажи ни какво важно дело си решил да сториш, за да ти помогнем.“

През настоящия период не е дошъл отговор на никоя от тези две молби-послания.

ИКСИАНЦИТЕ: Изключвайки проекта на Сдружението и Икс, няма почти нищо важно за отбелязване. Икс праща нова посланичка при двора на повелителя Лито; нарича се Хви Нории и е племенница на Малки, за когото някога се говореше като за веселяк и ползващ се с предимство компаньон на Бог-Императора. Не се знае каква е причината за тази смяна, макар и да има известни данни, че Хви Нории е била специално подготвян обект, предназначен за иксиански представител при императорския двор. Съществуват основания да вярваме, че и Малки е бил генетично подготвен за целта.

Изследванията ни продължават.

МУЗЕЙНИТЕ СВОБОДНИ: Тези дегенерирали останки от някогашните горди воини продължават да бъдат наш основен източник на надеждна информация за състоянието на нещата на Аракис. Те представляват основното перо в нашия бюджет за следващия подотчетен период, тъй като настояванията им за по-високо заплащане не спират, а ние не искаме да ги предизвикваме с отказ.

Интересно е да обърнем внимание на факта, че въпреки почти пълното разминаване с начина, по който са живели техните предшественици, изпълненията на ритуалите, както и способността им да наподобяват някогашния тукашен живот са безпогрешни. Отдаваме го на влиянието, което оказват Говорещите с риби върху подготовката им.

ТЛЕЙЛАКСИАНЦИТЕ: Не очакваме никакви изненади от страна на новия гола Дънкан Айдахо. Тлейлаксианците продължават да са твърде сдържани след някогашната реакция на повелителя Лито по отношение на техния единствен опит да внесат промени в клетъчната материя и душевното устройство на оригинала.

Неотдавна нов дипломатически пратеник от Тлейлакс поднови опитите относно получаване на нашето съгласие за съвместна дейност, чиято открито заявена цел е създаването на напълно феминистко общество без потребност от мъжки индивиди. По очевидни причини, включително и недоверие към всичко тлейлаксианско, отговорихме с обичайния си учтив и отрицателен коментар. Официалната ни делегация по случай Десетгодишния празник ще направи пълен доклад пред господаря Лито.

Предоставено с уважение:

свети майки Сиакса, Ийтоб, Мамулут, Екнекоск и Акели

„Колкото и странно да ви изглежда, големите битки като тази, за каквато може да приемете описваната в моите дневници, невинаги са зрително осезаеми за участниците в нея. Твърде много зависи от бляновете на хората в най-потайните кътчета на душите им. Винаги съм се интересувал в еднаква степен от създаването на мечтите и от оформянето на действията. Между редовете на дневниците трябва да се почувства борбата с личното мнение на човечеството за самото себе си — една морна битка на бойно поле, където мотиви от най-тъмното наше минало могат да излязат от извънсъзнателния резервоар и да се превърнат в събития, с които сме длъжни не само да живеем, но и да се сражаваме. Това е чудовище с глава на хидра, дето винаги напада изотзад. Така че аз се моля за вас, за да можете, след като сте изминали моя дял от Златната Пътека, да не бъдете вече невинни деца, танцуващи под звуците на музика, която не са в състояние да чуят.“

Откраднатите Дневници

Найла се движеше с бавна и равномерна крачка, изкачвайки витите стъпала, водещи до залата за аудиенции на Бог-Императора, на самия връх на южната кула в Цитаделата. При всяко прекосяване на югоизточната арка на кулата, през тесните отвори на прозорците я пресрещаха златисти лъчи, пресичащи пътя й. Тя знаеше, че в централната част на стената има асансьорна шахта за измайсторения от иксианците подемник, достатъчно голям, за да изкачва до върха огромното тяло на господаря, така че не съществуваше проблем за нейната значително по-скромна фигура. Но не се чувстваше засегната от факта, че е длъжна да се задоволи със стълбището.

Ветрецът, преминаващ през тесните отвори на прозорците, донасяше мирис на опален кремък и пясък. Ниско полегналото слънце разпалваше по вътрешната стена петънца, подобни на отблясъци от изкопана руда, които просветваха като рубини. От време на време изкачващата се хвърляше поглед през тесните отвори към дюните. Но не спря нито веднъж, за да се наслади на околния пейзаж отвисоко.

„Найла, търпението ти е героично“ — бе й казал веднъж господарят Лито.

И сега тя усети топлинка при спомена за думите му.

Лито следеше изкачването й по дългата стълба, която се виеше около тръбообразната асансьорна шахта, сътворена от иксианците. Наблюдаваше Найла с помощта на иксианско приспособление, показващо нейния приближаващ се образ в част от обхвата на триизмерното изображение пред погледа му.

С каква точност се движи — помисли той.

Знаеше, че тази прецизност идва от една пламенна и искрена непринуденост.

Младата беше облечена в синьото униформено одеяние на Говорещите с риби и късо наметало без ястреба отляво. След като мина покрай часовата будка в подножието на кулата, тя смъкна безформената маска, която носеше по личното му нареждане при посещенията си. Нейното едро мускулесто тяло не се различаваше от телата на много други от състава на гвардията, но лицето й не му напомняше на никое в паметта му — почти правоъгълно, с уста, която сякаш прекосяваше и двете бузи, като причината за подобна илюзия бяха дълбоките раздалечени гънки в ъгълчетата й. Найла имаше светло-зелени очи, а плътно стегнатата коса беше с цвета на слонова кост. Челото й подсилваше представата за правоъгълно лице, защото се спускаше почти отвесно; светлите й вежди често оставаха незабележими поради непреодолимата острота на погледа. Носът й напомняше тясна неизпъкнала линия, завършваща близо до устата с тънки устни.

Когато говореше, големите й челюсти се отваряха и затваряха също като на някой праисторически звяр. Силата й, позната на малцина извън корпуса на Говорещите с риби, беше направо легендарна. Лито бе виждал как вдига с една ръка стокилограмов мъж. Присъствието й на Аракис бе уредено без намесата на Монео, макар икономът да знаеше, че господарят използва своите Говорещи с риби за тайни агенти.

Той отклони погледа си от бавно пристъпващото изображение и го насочи към широко открилото се свободно пространство на пустинята в южна посока. Цветовете на далечните зъбери затанцуваха пред вътрешния му поглед — кафяво, златисто и тъмно-кехлибарено. На далечната огромна острозъба скала се виждаше розова ивица, подобна на отсенката върху перата на бяла чапла. Белите чапли вече ги нямаше никъде, освен в паметта му; достатъчно беше само да изтегли пред вътрешния си поглед светлия пастел на каменна ивица, наподобяваща панделка, и изчезналата отдавна птица прелиташе покрай него.

Той знаеше, че продължителното изкачване ще надвие дори Найла. И наистина тя най-после спря, за да почине там, където винаги спираше — на две стъпала след означението за три четвърти от дължината на цялата стълба. Това също бе част от пословичната й прецизност — една от причините, поради които я бе повикал обратно от далечния гарнизон на Сепрек.

Някакъв ястреб, останал от времената на Дюн, прелетя покрай отвора само на няколко разтега, с крила до стената на кулата. Птицата бе приковала вниманието си в сенчестия участък при основата на Цитаделата. Лито знаеше, че там изскачат дребни животинки. Отвъд линията, очертана от ястреба, далеко на хоризонта се надигаха облаци.

Колко странно бе всичко това за старите свободни, събрани в него — облаци, дъжд и открити водни пространства на Аракис!

С изключение на този последен къс от пустинята — моята Сарийър — премоделирането на Дюн в днешната потънала в зеленина Аракис продължи без сянка от пощада още от първите дни на моето царуване — напомни той на вътрешните гласове.

Помисли, че влиянието на географията върху историята остава почти незабележимо. Човешките същества определено обръщаха по-голямо внимание на влиянието на историята върху географията.

Кой притежава тази течаща река? Тази злачна долина? А полуострова? А планетата?

Нито един от нас.

Найла отново тръгна нагоре, приковала погледа си в оставащата част от стълбата. Мислите на Лито се върнаха към нея.

В много отношения тя е най-полезният помощник, когото съм имал. Аз съм нейният Бог. Тя ме боготвори, без да се замисля. Дори когато на шега поставям под съмнение нейната преданост, приема го като обичайно изпитание. Защото знае, че може да премине през всички изпитания.

Когато я изпрати при заговорниците и й нареди да изпълнява заповедите на Сиона, Найла не попита за нищо. При някакво съмнение от нейна страна, дори изречено на глас, мислите й бяха достатъчни, за да възвърне вярата си. Ала последните й послания недвусмислено показваха, че се нуждае от Свещеното Присъствие, за да възстанови отново вътрешната си сила.

Спомни си първия разговор с нея, когато жената буквално трепереше, разтърсвана от желанието си да угоди:

— Дори ако те прати да ме убиеш, трябва да се подчиниш. Тя никога не бива да научи, че служиш на мен.

— Повелителю, никой не може да те убие.

— Но ти трябва да изпълниш заповедта на Сиона.

— Разбира се, господарю. Изпълнявам това, което наредиш.

— Длъжна си да й се подчиняваш за всичко.

— Ще бъде изпълнено, господарю.

Ето още едно изпитание. Найла не подлага на съмнение моите проверки. За нея те са като ухапвания на бълха. Господарят нарежда, така ли? Тя се подчинява и изпълнява. Не бива да има никаква промяна в това отношение по моя вина.

„В старите времена от нея щеше да излезе превъзходна шейдаут(*)“ — помисли Лито. Поради тази именно причина бе й дал кристален нож, автентичен и запазен още от Сийч Табър.

Някога бе принадлежал на една от жените на Стилгар. Найла го носеше скрит в калъфка под горните си дрехи по-скоро като талисман, отколкото като оръжие. Връчи й ножа съгласно правилата на древния ритуал, но самата церемония го изненада, защото събуди в него спомен за емоции, които смяташе за забравени отколе и завинаги.

— Това е зъбът на Шай-хулуд.

Бе й подал острието със собствените си ръце, покрити със сребриста кожа.

— Вземи го, за да станеш част от миналото и от бъдещето. Но ако го опетниш, миналото няма да остави за теб никакво бъдеще.

Найла взе ножа, а след него и калъфката.

— Пусни малко кръв от върха на пръста си — нареди й той.

Тя се подчини.

— А сега го прибери. И никога не вади ножа, без да пуснеш кръв с него.

Найла изпълни и второто му нареждане.

Докато следеше приближаващото й изображение, той долови отсенка на скръбно чувство в мислите си, предизвикано от спомена за церемонията. Ако не е било обработено и фиксирано по способа на свободните, острието прогресивно се превръщаше в чуплива и безполезна вещ. Щеше да се съхрани като кристален нож докато Найла е жива и малко време след това.

Захвърлих късче от миналото.

Тъжно е, че някогашната шейдаут се бе превърнала в днешна Говореща с риби. И един истински кристален нож беше използван, за да привърже още по-здраво служителя към неговия господар. Той знаеше, че според някои, неговите Говорещи с риби всъщност са жрици — вариант на отговора, който самият Бог-Император бе дал на светите майки.

Създава друга религия — мълвяха в „Бин Джезърит“.

Пълна глупост! Не съм създал религия. Аз съм религията!

Найла влезе в светилището на кулата и застана на три крачки от колата на Лито, без да поглежда нагоре като израз на пълно подчинение.

Все още в плен на спомените си, Лито каза:

— Погледни ме, жено!

Тя изпълни заповедта.

— Създадох една свещена, но крайно отблъскваща действителност! — поде той. — Религията, витаеща около моята личност, ме изпълва с отвращение!

— Тъй вярно, господарю.

Зелените очи на Найла, разположени над златистите възглавнички на бузите й, се бяха взрели в него без въпроси, без разбиране, без интерес към някакъв отговор.

Ако я изпратя навън да ми събере звезди, тя ще отиде и ще се опита да го направи. Сега е решила, че я подлагам на ново изпитание. Мисля, че би могла и да ме мрази истински.

— Тази проклета религия ще свърши с мен! — изкрещя той. — Защо би трябвало да искам стоварването на друга вяра върху моя народ? Религиите рухват от само себе си, също като империите и отделните личности! Абсолютно едно и също е.

— Да, господарю.

— Религиите създават радикали и фанатици, подобни на теб!

— Благодаря, повелителю.

Мимолетното подобие на гняв се скри, потъвайки в дълбините на морето от памети. Върху коравата повърхност на вярата на Найла не бе останала дори драскотина.

— Топри ми прати отчет с посредничеството на Монео — продължи Лито. — Разкажи ми нещо повече за този Топри.

— Топри е червей.

— Нали така наричаш и мен, когато си със заговорниците?

— Подчинявам се на всичко, казано от моя повелител.

Едно на нула.

— Значи, той не заслужава никакви грижи, така ли?

— Сиона го оцени съвсем точно. Груб е и непохватен. Казва неща, които другите ще повторят, и по този начин излага себе си на показ. Само секунди след първите думи на Кобат тя вече знаеше, че Топри е шпионирал.

Всички говорят едно и също, дори Монео — помисли Лито. — Явно не е добър агент.

Постигнатото съгласие го развесели. Дребните машинацийки размътваха водата, но за него тя оставаше напълно прозрачна. А изпълнителите все още отговаряха на замисъла на проектите му.

— Сиона не те ли подозира? — попита той.

— Не съм непохватна.

— Знаеш ли защо те повиках?

— За да изпиташ верността ми.

Еех, Найла. Колко малко знаеш ти за изпитанията.

— Искам да чуя твоето мнение за Сиона. Желая да го видя изписано на лицето ти, да го проследя в движенията ти и да го доловя в гласа ти. Готова ли е тя?

— Господарю, Говорещите с риби имат нужда точно от такъв човек. Защо рискуваш подобна загуба?

— Форсирането на нещата е най-сигурният начин да изгубя онова, което ценя у нея. Трябва да дойде при мен с непокътнати сили.

Найла сведе поглед и изрече:

— Както нареди моят господар.

Лито добре познаваше този отговор — недвусмислена реакция в случаите, когато тя бе пропуснала да разбере смисъла на казаното.

— Найла, а ще оцелее ли Сиона след теста?

— Както го представяте… — Жената повдигна поглед към лицето му и сви рамене. — Не знам, господарю. Тя безспорно е силна и издръжлива. Единствена оцеля след гонитбата с вълците Но я движи омраза.

— Напълно естествено. Кажи ми, какво смята да прави тя: нещата, които ми открадна?

— Топри не ви ли е уведомил за книгите, в които се твърди, че съдържат вашите Свети Слова?

Учудващо е как може да извлича полза от думите, служейки си само с гласа — помисли той и заговори отсечено:

— Да, да. Иксианците също имат екземпляр, а не след дълго Сдружението и Сестринството ще залегнат здравата над тях.

— Какви са тези книги, господарю?

— Мои думи, предназначени за моя народ. Искам да бъдат прочетени. Трябва също да знам какво е казала Сиона за картите на Цитаделата, които взе.

— Повелителю, според нея под вашата Цитадела се намира огромно хранилище на мелиндж, а картите ще й помогнат да го открие.

— Те не могат да й помогнат. Тунел ли ще прекопава?

— Търси иксиански инструменти и приспособления за целта.

— Икс няма да й ги осигури.

— Господарю, има ли го хранилището на подправка? — Да.

— Разказват се много истории за защитата на вашето хранилище. Вярно ли е, господарю, че Аракис ще бъде разрушена, ако някой се опита да открадне подправката?

— Това ще срути Империята. Нищо няма да оцелее — нито Сдружението и Сестринството, нито Икс и Тлейлакс, нито дори Говорещите с риби.

Тя потръпна и каза:

— Няма да позволя на Сиона да прави каквито и да са опити за кражба на вашата подправка.

— Найла! Заповядвам ти да се подчиняваш за всичко на нея. Така ли ми служиш?

— Какво да сторя, повелителю?

Стоеше, подгонена от страх пред гнева му, може би за първи път тъй близко до състоянието да изгуби вярата си в него. Бе предизвикал тази криза, знаейки какъв ще е краят. Ето, жената постепенно се отпусна. Успяваше да следи мисълта й, сякаш я беше изписала със светещи букви. Върховното изпитание!

— Връщаш се при Сиона и пазиш живота й със своя собствен — каза той. — Това е задачата, която подготвих за теб и ти я прие. Ето защо бе избрана. Затуй имаш и нож от домакинството на Стилгар.

Дясната й ръка се спусна до кристалното острие, скрито под връхната дреха.

Колко точно е наблюдението — помисли Лито, — че оръжието поставя човека в предсказуем модел на поведение.

Погледна с възхита якото тяло на Найла. В очите й не се виждаше нищо друго, освен обожание.

Максималният риторичен деспотизъм. Как го презирам…!

— Тръгвай тогава! — гръмко се окашля той. Найла се обърна и напусна Свещеното Присъствие. Струваше ли си всичко това!

Но тя му бе казала, което искаше да знае. Тя беше подновила вярата си и разкрила със съвършена точност нещо, което Бог-Императора не можеше да забележи в избледняващия образ на бунтарката. Трябваше да се вярва на инстинктите на Найла.

Сиона е достигнала до искания от мен момент на взрива.

„Дънкановците винаги намират за странно решението ми да комплектувам бойни сили от жени, но моите Говорещи с риби са съвременна армия в пълния смисъл на думата. Макар че могат да бъдат сприхави и порочни, жените се различават коренно от мъжете, когато се посветят на бойното изкуство. Люлката на животосъздаването безспорно ги предразполага към поведение, целящо полагането на по-големи грижи за опазване на същия този живот. Те доказаха, че са най-добрите пазителки на Златната Пътека. Подсилих тази важна особеност в моя план относно тяхната подготовка и обучение. За известно време те биват отделяни от рутинните си задължения. Предоставям им специален жизнен модел, за който да си спомнят с удоволствие до края на дните си. Обучаваните достигат до определена възраст в компанията на свои сестри и се подготвят за събития със знаменателен характер, но трудни за рационално разбиране. Споделеното в такава среда винаги намеква за неща от по-висш порядък. Омарата на носталгията обвива годините, прекарани с техните сестри, превръщайки ги в нещо различно от предишното. Ето как днешният ден изменя историята. Съвременниците като цяло не обитават едно и също време. Миналото винаги се променя, но малцина осъзнават това.“

Откраднатите Дневници.

След като изпрати парола на Говорещите с риби, Лито се спусна в криптата късно вечерта. Бе преценил, че е най-добре да започне първия разговор с новия Дънкан Айдахо на тъмно, за да може голата да чуе собственото му описание, преди да види тялото на предчервея. Встрани от централната ротонда на криптата се намираше малка зала, издълбана в черния камък, съвсем подходяща за случая. Помещението беше достатъчно просторно, за да побере Лито и Царската кола, но таванът падаше ниско. Осветяваха го скрити светоглобуси, чиято сила можеше да се регулира. Имаше само една врата, състояща се от два дяла: единият се завърташе нашироко, за да пропусне колата, а другият бе достатъчен за нормалните човешки размери.

Лито влезе с превозното си средство в заличката, застопори големия портал и отвори малкия. После насочи съзнанието си към предстоящото изпитание.

Постепенно обземащата го досада се превръщаше в сериозен проблем. Голите от Тлейлакс започваха да се повтарят до втръсване. Един път дори стигна дотам, че изпрати на Тлейлакс нареждане да не му пращат Дънкановци, макар онези добре да знаеха, че по подобен въпрос могат да не го послушат.

Понякога си мисля, че го правят само и само за да поддържат непокорството живо!

Тлейлаксианците разчитаха на особено важен фактор, защото знаеха, че именно той се явява в тяхна защита при други случаи.

Присъствието на някой Дънкан се нрави на Пол Атреидски в мен.

Ето как Лито го бе обяснил на Монео още през първите дни на иконома в Цитаделата:

„Дънкановците трябва да идват тук с много повече, отколкото им дава тлейлаксианската подготовка. Следва да се погрижиш моите хурии да ги опитомяват, като в допълнение отговарят на някои техни въпроси.“

„На какви въпроси да отговарят, господарю?“

„Те знаят.“

Разбира се, с годините Монео бе научил всичко за въпросната процедура.

Лито чу гласа му извън смрачената зала, тихия шум от ескорта на Говорещите с риби и колебливите, но ясно долавящи се стъпки на новия гола.

— През тази врата — каза икономът. — Вътре ще бъде тъмно и ще я затворим след теб. Спри и чакай господаря Лито да заговори.

— А защо ще бъде тъмно? — прозвуча гласът на Дънкан, пълен с агресивност и опасения.

— Ще ти се обясни.

Айдахо бе тласнат в залата и вратата се затвори плътно зад него.

Лито знаеше какво вижда голата: смесващи се сенки и тъмнина, в която не можеше да се разбере дори откъде идват думите му. Както постъпваше винаги досега, той си послужи с гласа на Пол Муад’Диб:

— Приятно ми е да те видя отново, Дънкан.

— Но аз не те виждам!

Айдахо бе воин, а воинът атакува. Фактът убеди Лито, че голата е напълно възстановеният оригинал/Традиционното моралите[4], с което тлейлаксианците повторно събуждаха предсмъртните му спомени, винаги оставяше известна несигурност в неговото мисловно съзнание. Някои от Дънкановците вярваха, че някога са заплашвали един истински Муад’Диб. И този бе в плен на същата илюзия.

— Чувам гласа на Пол, но не го виждам — каза Айдахо.

Не се опитваше да скрие обзелото го чувство на смут и безсилие, а буквално го изля с гласа си.

Защо един атреид разиграва подобна глупава игра? Пол наистина загина много отдавна, а това е Лито, който пренася възкръсналите спомени от паметта му, както и от паметите на мнозина други, ако може да се вярва на приказките на тлейлаксианците.

— Обяснили са ти, че си само последният в дълга редица от копия — каза Лито.

— Не си спомням нищо подобно.

Долови истеричните нотки в гласа на Дънкан, едва-едва прикрити с перченето на воина. Тази проклета реставрационна тактика на тлейлаксианците, прилагана след изваждането от аксолотловите резервоари, и сега бе довела до обичайния мисловен хаос. Настоящият Дънкан бе пристигнал в почти шоково състояние, изпълнен със силно подозрение, че не е с ума си. Лито знаеше, че трябва да прибегне към най-фини средства, за да вдъхне доверие и успокои клетника. Щеше да бъде от полза и за двамата.

— Дънкан, много неща се промениха — каза той. — Но едно си е останало същото. Аз и сега съм Атреидски.

— Разправят, че тялото ти…

— Да, то наистина се е променило.

— Гадни тлейлаксианци! Опитаха се да ме подготвят да убия някого, подобен на тебе… Внезапно си спомних кой съм, а после се появи… Може ли да е бил гола на Муад’Диб?

— Не. Бил е имитатор-лицетанцьор, уверявам те.

— Говореше и приличаше толкова много на… Сигурен ли си?

— Актьор, нищо повече. Оцеля ли?

— Разбира се. По този начин разбудиха спомените ми. Обясниха ми цялата проклетия. Вярно ли е?

— Вярно е, Дънкан. Направо ми е отвратително, но си позволявам да го направя заради удоволствието, което изпитвам, когато сме заедно.

Потенциалните жертви винаги оцеляват — помисли Лито. — Поне Дънкановците, както виждам. Ставаха и провали: цбит фалшив Пол и прахосани голи. Но под ръка имаше достатъчно много клетки, запазени грижливо от оригинала.

— А как стоят нещата с твоето тяло? — попита Айдахо.

Сега Муад’Диб можеше да се оттегли; заговори с обичайния си глас:

— Приех пясъчните твари като своя собствена кожа. Оттогава те ме променят.

— Защо?

— Ще ти обясня, когато трябва.

— Тлейлаксианците казват, че приличаш на пясъчен червей.

— А какво е мнението на моите Говорещи с риби?

— Те твърдят, че си Бог. Защо ги наричаш така?

— Заради едно старо, но остроумно хрумване. Първите жрици говореха в сънищата си с риби. По този начин са научили ценни неща.

— Откъде знаеш?

— Аз съм онези жени, както и всичко, дошло преди и след тях.

Дочу трудното преглъщане на Айдахо.

— Сега разбирам защо е тъмно. Даваш ми възможност да се адаптирам.

— Дънкан, винаги си бил бързак.

Освен когато си досадно бавен.

— Откога се променяш?

— Повече от три хиляди и петстотин години.

— Значи е вярно казаното ми от тлейлаксианците.

— Вече рядко се опитват да лъжат.

— Това е много време.

— Твърде много.

— А тлейлаксианците… Много пъти ли са ме копирали?

— Да.

Сега ще ме попиташ колко пъти.

— Колко?

— Бих ти предоставил документацията за самостоятелно ползване.

И така, почва се — помисли Лито.

Този момент от разговора изглежда винаги задоволяваше интереса на Дънкановците, също както те неизменно задаваха въпроса: „Колко като мен?“

Не се различаваха с нищо по отношение на плътта, а между голите с общ произход не преминаваха общи възпоминания.

— Спомням си своята смърт — каза Айдахо. — Мечовете на харконите, много от които се опитват да стигнат до теб и Джесика.

Лито си послужи отново с гласа на Муад’Диб:

— Бях там, Дънкан.

— Аз съм заместник, нали? — попита Айдахо.

— Така е.

— А как другите… Искам да попитам, как умря той?

— Всяка плът се износва. Отбелязано е в записките.

Лито зачака търпеливо, питайки се колко време ще бъде необходимо, докато отдавна омръзналата му история престане да задоволява любопитството и на този гола.

— Как изглеждаш всъщност? — запита Айдахо. — За какво тяло на червей разказват тлейлаксианците?

— Някой ден от него наистина ще тръгнат определен вид червеи. Метаморфозата е доста напреднала.

— Как да разбирам това определен вид?

— Създанието ще притежава повече нервни възли и разклонения. Ще може да осъзнава.

— Не би ли светнал? Искам да те видя.

Лито включи прожекторите. Блестяща светлина заля залата. Черните стени и осветителната система бяха замислени така, че да е максимално фокусирана в Лито, всеки детайл от тялото, на когото се виждаше напълно отчетливо.

Погледът на Айдахо опипа мигновено сякаш шлифованото сребристосиво туловище, отбеляза началото на пръстеновидните секции на пясъчния червей, змиевидните извивки, както и малките изпъкнали места, които някога са били крака и стъпала, а сега едното бе като че ли по-късо от другото. После вниманието му се върна към ръцете и китките, които не бяха загубили нищо от предишната си форма, докато най-сетне се прикова върху закачуленото лице с розова кожа, почти скрито в огромната, сякаш безкрайна маса и абсурдно напомнящо вулканичен разлив.

— Е, Дънкан — рече Лито, — беше предупреден.

Айдахо посочи мълчаливо тялото в предходна форма на червей.

Лито запита вместо него:

— Защо, нали?

Голата кимна.

— Дънкан, аз все още съм Атреидски и твърдя пред теб с цялата чест на това име, че причините бяха от непреодолимо естество.

— Какво би могло…

— Постепенно ще разбереш.

Айдахо само поклати глава с отрицаващ жест.

— Стигането до истината не е приятно — каза Лито. — Налага се първо да научиш други неща. Вярвай на думата на един Атреидски.

С течение на вековете той бе открил, че призивът му за искрена преданост на Айдахо към всичко, свързано с атреидите, неизменно успокоява буйния извор на въпроси от лично естество. Формулата отново сработи.

— Изглежда, че трябва да служа отново на атреидите — рече Айдахо. — Звучи ми познато. Така ли е?

— В много отношения е така, стари приятелю.

— Може би стар за теб, но не и за мене. Каква ще бъде службата ми?

— Говорещите с риби не ти ли казаха?

— Обясниха ми, че ще съм командир на твоята елитна гвардия, подбрана измежду тях. Не го разбирам. Армия от жени?

— Трябва ми доверен другар, който може да води моята гвардия. Възразяваш ли?

— А защо от жени?

— Съществуват някои различия в поведението на двата пола, които превръщат жените в особено ценен субект за въпросната роля.

— Не отговори на въпроса ми.

— Мислиш, че са неподходящи ли?

— Някои от тях са доста ячки и твърди, но…

— Нима други са били, хм, меки с тебе?

Айдахо пламна.

За Лито поведението му беше очарователно. Дънкановците бяха измежду малцината човешки същества, които днес можеха да го направят. Съвсем разбираема реакция, защото оставаше продукт на тяхната ранна подготовка, на чувството им за лична чест — истинска постъпка на рицар.

— Не разбирам как се доверяваш на жени, за да те защитават — отбеляза най-сетне Айдахо. Червенината бавно се оцеждаше от бузите му. Той отново погледна към Лито.

— Винаги съм им вярвал така, както вярвам и на теб, а залогът е моят живот.

— Ние от какво те защитаваме всъщност?

— Монео и Говорещите с риби ще те въведат в нещата.

Айдахо пристъпваше от крак на крак и тялото му сякаш се поклащаше в такта на сърдечния ритъм. Огледа малката зала, без да концентрира никъде погледа си. После рязко, воден от внезапно взето решение, се втренчи в Лито.

— Как да се обръщам към теб? Това беше очакваният знак на приемането.

— Господарю Лито, става ли?

— Да… господарю — Айдахо впи погледа си право в наситено сините му очи на свободен. — Вярно ли е, както казват Говорещите с риби, че в теб са спомените на…

— Дънкан, тук сме всички — обади се той с гласа на дядо си по бащина линия.

А след него:

— Е, Дънкан, дори жените са тук — чу се гласът на Джесика, баба му по същата линия.

— Познаваш ги добре — каза Лито, — а и те също те знаят.

Айдахо бавно и накъсано си пое дъх.

— Ще ми трябва малко време да посвикна.

— Моята първоначална реакция беше същата.

Голата внезапно се разтърси от гръмък смях; според Лито безобидната шега не го заслужаваше, но той търпеливо запази мълчание. Айдахо попита:

— Твоите Говорещи с риби трябваше да се погрижат за доброто ми настроение, нали?

— Успяха ли?

Мъжът се взря в лицето на Лито, разпознавайки отличителните черти на атреидите.

— Вие винаги знаете всичко за мен — рече той.

— Така е по-добре — отбеляза Лито. — Вече започваш за възприемаш, че аз не съм само един Атреидски. А всичките взети заедно.

— Веднъж и Пол го каза.

— Така беше! — отговори Муад’Диб, доколкото първообразът можеше да бъде предаден с гласа и акцента.

Айдахо преглътна и отклони погледа си към вратата на залата.

— Ти отне нещо от нас — смутолеви той. — Усещам го. Тези жени… После и Монео…

Ние срещу теб — помисли Лито. — Дънкановците винаги взимат страната на хората.

Другият отново съсредоточи вниманието си върху неговото лице:

— А какво ни даде в замяна?

— Мира на Лито! В цялата Империя.

— Да, виждам, че всички до един са върховно щастливи! Поради тази причина ли ти трябва лична гвардия?

Лито се засмя.

— В действителност моят мир е наложено спокойствие. А човешкият род има дълга история на активни действия срещу спокойствието.

— И затова ни предоставяш Говорещите с риби.

— Както и една йерархия, в която няма как и кого да объркаш.

— Женска армия — тихо повтори Айдахо.

— Висшата сила, която укротява мъжа — вметна Лито. — Сексът винаги е бил средство за възпиране на агресивния мъжкар.

— И с това ли се занимаваш?

— Те предвардват или омекотяват крайните изблици, които могат да причинят още по-болезнено насилие.

— И ги караш да вярват, че си бог. Не мисля, че това ми харесва.

— Проклятието на самотата е също така болезнено за мен, както и за теб!

Айдахо потръпна. Не това бе отговорът, който очакваше.

— Що за игра играеш, господарю Лито?

— Много стара, но с нови правила.

— Твоите правила!

— А може би трябва да върна всичко обратно на ПОСИТ, Ландсрада и Големите династии, така ли?

— Тлейлаксианците казват, че вече няма нищо, подобно на Ландсрада. Защото не разрешаваш самоуправление с действителна стойност.

— Е, добре. Бих могъл да отстъпя за „Бин Джезърит“. Или пък за иксианците или тлейлаксианците, а? А може би искаш да изнамеря някой нов барон Харконен, който да поеме властта над цялата Империя? Дънкан, кажи само една дума и аз ще абдикирам!

Погълнат от лавината на различни по смисъл значения, Айдахо отново поклати глава с отрицаващ жест.

— Поставена в неподходящи ръце — каза Лито, — монолитната централизирана власт се превръща в опасно и променящо с лекота характера си средство.

— А твоите ръце подходящи ли са?

— Не съм сигурен за своите ръце, Дънкан, но ще ти кажа, че съм напълно сигурен за ръцете на онези, които си отидоха преди мен. Защото ги познават.

Айдахо се обърна с гръб към Лито.

Какъв очарователен, типично човешки жест — помисли той. — Отказ, съчетан с приемане на собствената си уязвимост. Заговори на обърналия гърба си.

— С немалко право възразяваш на факта, че си служа с хората, без те напълно да го осъзнават и приемат.

Сега мъжът се извърна в профил, после завъртя глава, за да срещне погледа на закачуленото по-горе лице, и накрая се изпъна малко напред, втренчвайки се в наситено сините очи.

Изучава ме — помисли Лито, — но за мярка разполага само с лицето.

Атреидите бяха обучавали своите хора да четат фините сигнали на тялото и Айдахо беше добър в тази област, но видяното сега бе извън неговите възможности; той просто не достигаше дъното.

Голата се окашля:

— Кое е най-лошото, което би поискал от мене? Колко характерно за един Дънкан — помисли Лито.

Този се оказа истинска класика. Щеше да засвидетелства предаността си към Атреидски, комуто е дал клетва, но винаги ще извести, че няма да премине през личната граница на своя собствен морал.

— От теб ще бъде поискано да ме защитаваш от всичко, което може да ме застраши, а така също и да пазиш моята тайна.

— Каква тайна?

— Че имам уязвимо място.

— Че не си Бог?

— Не в този върховен смисъл.

— Твоите Говорещи с риби разказват за бунтовници.

— Които са реалност.

— Защо?

— Защото са млади и не съм успял да ги убедя, че моят път е за предпочитане. Много трудно е да убеждаваш младите, независимо за какво. Те се раждат, знаещи всичко.

— Досега не съм чувал никой Атреидски да се отнася така подигравателно към младите.

— Може би, защото съм невероятно стар — старост върху много още старост. И задачата ми става все по-трудна с всяко отминало поколение.

— Каква е задачата ти?

— Ще започнеш да я разбираш, докато двамата вървим по-нататък.

— Какво ще стане, ако те подведа? Твоите жени поемат ли моята роля?

— Опитвам се да не товаря с грях Говорещите с риби.

— В такъв случай ще натовариш мен, нали?

— Ако приемеш.

— Но ако видя, че си по-лош от харконите, ще се обърна срещу ти.

Колко характерно за един Дънкан. Те съизмерват злото единствено с харконите. Твърде малко знаят за него.

— Баронът поглъщаше цели планети, Дънкан — каза Лито. — Какво по-лошо от това?

— Да погълне Империята.

— В мен е моята Империя. Аз съм бременен с нея. Ще умра, когато я родя.

— Ако можех да повярвам…

— Ще поемеш ли командването на личната ми гвардия?

— Защо аз?

— Ти си най-добрият.

— Опасно дело, бих казал. От същата работа ли умряха моите предшественици?

— Някои.

— Бих искал да знам спомените на останалите!

— Не можеш да разполагаш с тях и да бъдеш самият ти.

— Все пак искам да се запозная…

— Ще стане.

— Значи, атреидите все още имат нужда от остър нож, така ли?

— Възлагат ти се задължения, подходящи само за Дънкан Айдахо.

— Каза, че ние… — Мъжът преглътна думите си и погледна към вратата, а после отново срещна погледа му.

Лито заговори, както би го сторил Муад’Диб, но със собствения си глас:

— Когато за последен път се изкачихме заедно до Сийч Табър, взаимната ни преданост беше пълна. Оттогава нищо не се е променило, съвършено нищо.

— Там беше баща ти.

— Бях самият аз!

Заповядващият глас на Пол Муад’Диб, идващ от грамадата памети на Лито, винаги хвърляше голите в трепет. Айдахо пошепна:

— Всички вие, събрани… В едно тяло… — Не довърши думите си.

Лито замълча. Решителният момент бе дошъл. Айдахо се усмихна с така добре познатото му изражение „Каквото ще да става!“ и отсече:

— Тогава ще говоря на първия Лито и на Пол, дето най-добре ме познават. Послужете си хубаво с мен, защото наистина ви обичах.

Лито затвори очи. Такива думи винаги го натъжаваха. Знаеше, че най-слабото му място беше обичта.

Монео, заслушан в разговора, се притече на помощ. Той влезе и попита:

— Господарю, да отведа ли Дънкан Айдахо при гвардията, която ще командва?

— Да.

Оказа се единствената произнесена от него дума.

Икономът хвана Айдахо за ръката и го изведе.

Добрият Монео — помисли Лито. — Толкова е отзивчив. Познава ме напълно, но все повече губя надежда, че някога ще ме разбере.

„Познавам злината на своите предходници, защото аз съм тези хора. Равновесието е изключително деликатно. Знам, че само малцина от четящите тези редове са мислили някога по същия начин за своите предшественици. Дори не им е хрумвало, че е възможно те да са успели да се съхранят. А опазването на живота само по себе си понякога предполага взимането на жестоки решения, както и безпричинна бруталност, срещу които цивилизованото човечество работи с безподобна настойчивост. Каква цена сте готови да заплатите за това ограничаване и сподавяне? Готови ли сте да приемете собственото си изчезване!“

Откраднатите Дневници

Сутринта, обличайки се, за да поеме за първи път командването на Говорещите с риби, Айдахо се опитваше да отпъди мисълта за кошмара. Беше го разбудил на два пъти през нощта; и двата пъти той излиза на балкона и гледаше към звездите, докато сънят продължаваше да вилнее в главата му.

Жени… Жени без оръжие е черни доспехи, втурнали се към него с прегракналата от рев оглупяла тълпа… Размахваха ръце, почервенели от кръв… А когато налетяха върху му, устните им се отвориха и оголиха ужасни кучешки зъби!

В същия миг се събуди.

Утринният светлик не бе успял да разпръсне следите от кошмара.

Бяха му подготвили стая в северната кула. Балконът гледаше към широко отворено пространство, изпълнено с дюни, което се простираше до далечната грамада на острозъбо подобие на скала, приличащо в основата си на село от пръстени жилища.

Закопчавайки куртката си, Айдахо съзерцаваше открилата се пред него гледка.

Защо Лито подбира само жени за своята армия!

Няколко миловидни Говорещи с риби бяха предложили да прекарат нощта с новия си командир, но той им отказа.

Не подхождаше на атреидите да си служат със секса като средство за убеждаване!

Погледна новото си одеяние — черна униформа със златен кант и червен ястреб на лявата гръд. Поне това бе познато. Никакви отличителни знаци за чин.

— Те познават лицето ти — бе казал икономът. Монео, какво странно човече.

Внезапно дошлата мисъл го накара да преосмисли подробно фактите. Монео в никакъв случай не бе нещо незначително. Да, много е овладян, а й по ръст сме еднакви. Оставяше впечатление за прибрана в себе си, съсредоточена личност…

Айдахо огледа стаята, подредена съзнателно с вкус към разкош и представа за удобство — меки възглавници и различни уреди и приспособления, скрити зад пана от оцветено в кафяво полирано дърво. Банята, подходящо покрита с пастелно сини плочки, разполагаше с комбинация от душ и вана, в която поне шест души можеха да се къпят едновременно. Обстановката като цяло подканяше към самоугаждане и задоволяване на различни страсти. Накратко — жилище, предразполагащо към отпускане и наслада от припомнени някогашни удоволствия.

„Умно измислено и добре направено“ — каза си той.

Внимателно почукване по вратата, последвано от думи, изречени от женски глас:

— Командире? Дойде Монео.

Айдахо погледна към прегорелите от слънцето цветове на далечната островърха скална грамада.

— Командире? — настоя малко по-високо гласът.

— Влизай! — извика той.

Монео влезе и затвори вратата след себе си. Беше облечен в кител и панталони с ослепително бял цвят, който сякаш караше очите да се съсредоточат в лицето му. Икономът обиколи с поглед стаята.

— Значи, тук са те настанили. Пустите му жени! Предполагам, че са се представили като много мили, макар че не бива да го правят.

— Откъде знаеш какво ми харесва? — попита Айдахо и още в същия миг си даде сметка за глупостта на своя въпрос.

Не съм първият Дънкан Айдахо, видян от Монео.

Икономът се позасмя и сви рамене.

— Не исках да те обиждам, командире. Е, ще останеш ли тук?

— Гледката ми допада.

— Но не и мебелировката. — Изразеното становище отново бе ясно до категоричност.

— Може да се подмени — каза Айдахо.

— Ще се погрижа.

— Идваш, за да ми обясниш моите задължения, нали?

— Доколкото съм в състояние. Знам как странно ти изглежда всичко. Тукашната цивилизация е твърде различна от познаваната от теб.

— Мога да го преценя. Как е умрял моят предшественик?

Монео отново сви рамене. Очевидно този жест беше стандартна реакция, макар в него да не се долавяше нищо обезличаващо.

— Не се оказа достатъчно бърз, за да избегне последствията от едно взето решение.

— По-точно.

Монео въздъхна. Дънкановците винаги бяха такива — твърде взискателни.

— Уби го бунтарството му. Желаеш ли повече подробности?

— Ще ми помогнат ли с нещо?

— Не.

— Още днес искам подробен отчет за бунта, но преди това ми кажи защо няма мъже в армията на Лито?

— Нали ти си тук.

— Знаеш какво имам предвид.

— Създал си е любопитна теория за армиите. Много пъти съм я обсъждал с него. Но няма ли да закусиш, преди да ти я обясня?

— Не може ли двете неща едновременно?

Монео се обърна към вратата и кратко извика:

— Хайде!

Резултатът беше незабавен и очарова Айдахо. Групичка от млади Говорещи с риби влетя в стаята. Две от тях извадиха иззад едно пано сгъваема масичка и столове и ги поставиха на балкона. Други поставиха на масата посуда за двама. Трети внесоха храна — пресни плодове, топли кифлички и димяща напитка, от която се носеше лека миризма на подправка и кофеин. Всичко бе направено бързо, тихо и ефектно, а това говореше за продължителна практика. После излязоха, както бяха влезли — без нито една дума.

Минута след началото на любопитната сцена Айдахо се видя седнал срещу Монео на масата.

— Всяка сутрин ли е така? — попита той.

— Само ако го искаш.

Опита напитката, която се оказа смес от мелиндж и кафе. Позна плода по вкуса му — мек пъпеш от Каладън, наричан парадай. Предпочитаният от мен.

— Много добре ме познавате — промърмори Айдахо.

Икономът се усмихна.

— Имаме известна практика. А сега, на въпроса ти.

— За любопитната теория на Лито.

— Да. Той твърди, че изключително мъжкият състав на армията я превръща в оръжие, прекалено опасно за поддържащата я гражданска база.

— Щура идея! Без армия няма да има…

— Познавам доводите против. Но той казва, че мъжката армия се състои от оцелелите след операция за пресяване на мъжките индивиди, които не оставят потомство, както е било в праисторическата човешка глутница. Според него прекалено любопитен е фактът, че винаги по-възрастните мъже са изпращали по-младите в боя.

— Какво означава терминът „операция за пресяване“?

— В нея са включени тези, които пресичат опасната граница, защищаваща мъжете за разплод, жените и най-младите. Които първи пресрещат хищника.

— И какво застрашава цивилните?

Айдахо вкуси от пъпеша, който се оказа великолепно узрял.

— Господарят Лито казва, че при липса на външен враг изградената само от мъже армия винаги се обръща срещу собственото си население. Без изключение.

— В битка за женските индивиди, така ли?

— Възможно е. Обаче, очевидно, той не приема нещата за толкова прости.

— Мисля, че теорията не е странна.

— Не си я чул цялата.

— Има ли още?

— О, да. Той твърди, че в армия само от мъже винаги се долавя ясно изразена тенденция към хомосексуална активност.

Дънкан напрегнато погледна през масата към него и каза:

— Аз никога…

— Не, разбира се. Той говори за идеализирано възвисяване, за неправилно насочени енергии и за всичко останало по въпроса.

— Останало от кое? — Айдахо настръхна от гняв срещу възможното покушение към собствената му представа за мъжественост.

— Младежки начин на мислене, събрани вкупом пораснали момчета, нарочно изречени и сторени шеги с единствената цел да причинят болка, вярност само към другите членове на ордата, такива ми ти работи…

Голата запита с хладен тон:

— А ти какво мислиш?

— Спомням си… — Монео се обърна към балкона и заговори сякаш на гледката навън — …нещо, което той каза, и знам, че е вярно. Бил е всеки войник в човешката история. Предложи ми поредица от примери за прочути воини, замръзнали навеки в своята младост. Отказах. Внимателно съм чел собствената си история и сам стигнах до това заключение.

Икономът се обърна и се вгледа право в очите му.

— Помисли за това, командире.

Дънкан естествено се гордееше с честността към себе си и почти се докачи от казаното. Съхранени култове към младостта и младежките години в армията? Да, имаше нещо вярно. Имаше примери и в собствения си опит…

Монео кимна утвърдително:

— Хомосексуалният — потенциален или практикуващ — който поддържа текущото си състояние поради причини, определени от чисто психологически подбуди, проявява в поведението си склонност към задоволяване посредством отреагиране на причиняващи болка стимули… като едновременно търси подходящи възможности за себе си и ги налага на другите. Повелителят Лито твърди, че това състояние на нещата води началото си от изпитанията, на които се е подлагало поведението в праисторическата орда.

— Вярваш ли му?

— Да.

Айдахо хапна от пъпеша, Сладостта му се бе загубила някъде. Преглътна и остави лъжицата.

— Ще трябва да помисля по въпроса — каза той.

— Разбира се.

— Защо не ядеш? — попита голата.

— Станах преди зазоряване и тогава хапнах — Монео побутна блюдото си. — Жените не спират с опитите да ме изкушават.

— Случва ли се да успеят?

— Понякога.

— Прав си. Теорията е наистина любопитна. Има ли още от нея?

— Ами, казва още, че когато преодолее младежко-хомосексуалните си задръжки, армията от мъже се превръща в изнасилвач. Нерядко изнасилването приключва с убийство, а това не е поведение, чиято цел е оцеляването.

Айдахо се намръщи.

Пестелива усмивчица прелетя по устните на иконома, преди да добави:

— Господарят Лито твърди, че само присъщата на атреидите дисциплина и моралните им задръжки са действали превантивно срещу крайностите по ваше време.

Айдахо въздъхна тежко.

Монео се облегна, спомнил си нещо, което Бог-Императора веднъж бе казал:

„Независимо от упорството в търсенето на истината, самоосъзнаването често пъти е неприятно. Ето защо сме зле настроени към Прорицателя.“

— Проклети атреиди! — възкликна Айдахо.

— И аз съм Атреидски — меко каза Монео.

— Какво? — стъписа се голата.

— Благодарение на неговата програма за целенасочено размножаване — обясни икономът. — Сигурен съм, че тлейлаксианците не са пропуснали да го отбележат. Аз съм пряк потомък от чифтосването на сестра му и Харк ал-Ада.

Айдахо се наклони към него и процеди:

— Е, Атреидски, обясни ми тогава с какво жените се изявяват като по-добри войници от мъжете?

— Те се развиват по-лесно, достигайки завършен вид.

Обърканият Дънкан поклати глава.

— Непреодолима е силата на физическия закон, с помощта, на който жените преминават от младенческа в зряла възраст — добави Монео. — Както казва господарят Лито: „Износи девет месеца едно бебе и вече няма да си същият.“

Айдахо също се облегна на стола си и попита:

— Какво може да знае той по въпроса?

Другият само сведе поглед, изчаквайки го да се досети за двойствената природа на Лито — мъжка и женска едновременно. Осъзна този факт внезапно и напълно. Монео забеляза реакцията му, припомняйки си една сентенция на Бог-Императора: „Думите ти придават на човека вида, който ти искаш да има.“

Мълчанието продължи доста дълго и икономът се окашля. После каза:

— Безкраят на паметите, събрани в повелителя Лито, връзва и моя език.

— Честно ли се отнася с нас? — попита Айдахо. — Аз му вярвам. Но той извършва толкова… Имам предвид тази програма за размножаване. Откога е започнал?

— От самото начало. В деня, в който я отне от „Бин Джезърит“.

— Какво иска да постигне с нея?

— Много бих искал да знам.

— Но ти си…

— Един Атреидски е главен негов помощник, да.

— Не успя да, ме убедиш, че армията с женски състав е възможно най-добрата.

— Работата по подобряване на вида продължава.

Най-сетне гневът и чувството на неудовлетвореност на Айдахо намериха целта си:

— Това ли съм правил с тях през първата си нощ тук? Размножаване?!

— Възможно е. Говорещите с риби не взимат предпазни мерки срещу забременяване.

— Проклетник такъв! Да не би да съм животно, та да ме мести от обор на обор като…

— Жребец ли?

— Да!

— Но господарят Лито отказва да си служи с модела на тлейлаксианците, включващ генно инженерство и изкуствено оплождане.

— Какво пък са решили тлейлаксианците, че…

— Те са направо жалки и смешни. Дори аз го разбирам. Техните лицетанцьори са същински хибриди, по-скоро организми-колонии, отколкото човешки същества.

— Другите като мен били ли са негови… жребци?

— Някои от тях. Имаш и наследници.

— Кои са?

— Единият съм аз.

Айдахо се вторачи в очите на Монео, внезапно захвърлен в плетеницата на всевъзможни взаимни връзки. За него те се оказваха напълно неразбираеми. Очевидно икономът беше много по-възрастен от… Но нали съм. Кой от двамата бе наистина по-възрастният? Кой беше предшественик, кой — наследник?

— Понякога и самият аз се затруднявам — внимателно поде Монео. — Ако един факт може да ти помогне с нещо — господарят Лито ме уверява, че ти не си мой наследник, поне в естествения смисъл на това понятие. От друга страна обаче много добре се вместваш като баща на някои от моите наследници.

Айдахо завъртя глава с отрицаващ жест.

— Понякога мисля, че само Бог-Императора може да разбере истинското състояние на нещата — примирително рече Монео.

— Това е съвсем отделен въпрос! — възкликна Айдахо.

— Цялата каша с бога…

— Повелителят казва, че е създал свещено неприличие.

Айдахо не очакваше подобен отговор. А какво всъщност исках да чуя? Може би защитна реч в полза на господаря Лито, така ли!

— Свещено неприличие — повтори Монео.

Думите се откъснаха от устата му със странен привкус на злорадство.

Дънкан фокусира опипващия си поглед върху иконома. Той мрази своя Бог-Император! Не… Страхува се от него. Но нима не мразим винаги онова, от което се страхуваме?

— А защо му вярваш? — запита Айдахо.

— Питаш ме дали споделям общоприетата религия, така ли?

— Не това! Той вярва ли ти?

— Така мисля.

— Защо? Защо го мислиш?

— Защото твърди, че не желае да се създават повече лицетанцьори. И много държи на следното: веднъж разделен на двойки, неговият човешки род да се плоди така, както го е правел винаги.

— По дяволите, какво общо има тук плоденето?

— Пожела да научиш в какво вярва той. Мисля, че вярва в свещения случай. Според мен това е неговият Бог.

— Същинско суеверие!

— Имайки предвид обстановката в Империята, може да се каже, че е дръзко суеверие.

Айдахо закова погледа си в иконома.

— Проклети атреиди — измърмори той, — вие, които дръзнахте всичко!

Монео не пропусна обстоятелството, че неприязънта в гласа му бе примесена с възхищение. Дънкановците винаги започват по този начин.

„Каква е най-голямата разлика между вас и мен? Вече я знаете. Това са събраните наследени спомени. Моето съзнание се залива от тяхната ярка светлина. Докато вашето работи слепешката. Някои го наричат инстинкт или пък съдба. Спомените оказват своето силно влияние върху всеки от нас и върху всичко, което мислим и вършим. Вие си представяте, че не сте подвластни на тяхното влияние, така ли? Аз съм Галилей. Изправям се тук и ви казвам: «И все пак тя се върти.» Това, което се движи, може да упражни сила по начин, на който не би дръзнало да се противопостави нищо смъртно. А аз съм тук, за да го сторя.“

Откраднатите Дневници

— Когато беше дете, тя ме наблюдаваше, спомняш ли си? Щом мислеше, че не я забелязвам, следеше ме като пустинен ястреб, кръжащ над леговището на набелязаната жертва. Сам си ми го казвал.

Докато говореше, Лито полуизвръщаше тялото си. Така закачуленото му лице се доближаваше до Монео, който леко подтичваше край колата.

Наскоро бе съмнало над пустинния път, който следваше извивките на високия изкуствен хребет от Цитаделата в Сарийър до Празничния град. Пътят беше изтеглен като лазерен лъч през пустинята, докато достигнеше това място, където описваше широки дъги и се спускаше по терасираните каньони, преди да пресече река Айдахо. Въздухът беше изпълнен с плътна мъглявинна влага, рееща се на парцали край далечната река. Лито бе отворил кълбообразното покривало, което инак обхващаше плътно челната част на колата му. Влагата караше неговото тяло да тръпне от смътно осъзната опасност, макар да долавяше още мириса на ласкавата пустиня в мъглата и човешките му ноздри й се наслаждаваха. Нареди на тържественото шествие да спре.

— Защо спираме, господарю? — запита Монео.

Той не отговори. Колата изскърца, когато вдигна огромната си маса, подобно на дъга, при което главата му остана на високо, така че да може да погледне над Забранената Гора до Морето на Кайнс, блестящо далече вдясно. Обърна се и на другата страна, за да види останките от Защитната стена(*), които се виеха като сянка в утринната светлина. Хребетът беше издигнат на височина от почти две хиляди метра, за да затвори Сарийър и прегради пътя на влагата. От наблюдателната си позиция Лито успя да забележи отдалечената клисура, където по негово нареждане бе построен Празничният град Онн.

— Нещо ми хрумна и то ме спря — каза той.

— Няма ли да прекосим моста, преди да си отпочинем? — попита икономът.

— Аз не почивам.

Отново погледна напред. След поредица от остри завои, които оттук приличаха на виещ се червей, главният път пресичаше реката по плетеницата на моста, изкачваше се до буферен превал и след това се спускаше към града, напомнящ наниз от блестящи върхове в далечината.

— Дънкан ми се струва потиснат — каза Лито. — Проведе ли с него дългия си разговор?

— Точно както поиска ти, господарю.

— Добре, минали са само четири дни. Обикновено им трябва повечко време, за да се съвземат.

— Господарю, той беше зает с твоята гвардия. Отново излязоха навън през последната нощ.

— Дънкановците не обичат да вървят по открити пространства. Те мислят за всичко, което може да бъде използвано за евентуалнана атака срещу мен.

— Знам, господарю. Лито се обърна и погледна иконома си в упор. Монео носеше зелено наметало върху бялата униформа. Бе застанал до отвореното кълбообразно покривало, точно както го изискваха правилата на службата му при подобни пътувания.

— Ти си много изпълнителен, Монео — каза Бог-Императора.

— Благодаря, господарю.

Стражите и царедворците стояха на почтително разстояние зад колата. Повечето от тях се стараеха да бъде избягнато дори и най-слабото подозрение за подслушване на разговора между иконома и господаря Лито. Но не и Айдахо. Той бе разставил на равни разстояния част от гвардията на Говорещите с риби от двете страни на царския път. Сега стоеше наблизо и гледаше към колата.

Носеше черна униформа с бял кант, подарена от Говорещите с риби, както му бе обяснил Монео.

— Този много го харесват. Бива го за това, което върши.

— А какво върши?

— Пази личността ти, господарю.

Всички гвардейки имаха плътно опънати по тялото зелени униформи, с по един червен ястреб на атреидите на лявата гръд.

— Много внимателно го наблюдават — отбеляза Лито.

— Да, обучава ги на разговора с ръцете. Казва, че е способ на атреидите.

— Съвършено точно. Чудно, защо предишният Айдахо не го правеше.

— Господарю, ако не знаеш…

— Шегувам се, Монео. Предишният Дънкан не се чувстваше застрашен, докато не стана прекалено късно. Този възприе ли нашите обяснения?

— Така ми беше съобщено, господарю. Добре започва службата си при теб.

— Защо носи само нож на колана?

— Жените го убедиха, че единствено специално подготвените измежду тях трябва да носят лазестрели.

— Монео, предпазливостта ти е безпочвена. Кажи им, че е прекалено рано да се боим от него.

— Както нареди господарят.

Лито много добре виждаше, че новият командир на гвардията му недолюбва присъствието на царедворците. Стоеше твърде далече от тях. Повечето, както му бяха казали, изпълнявали цивилни функции. За днешния ден, когато можеха да демонстрират цялата си сила в присъствието на Бог-Императора, те се бяха нагиздили и окичили с най-фините си и лъскави труфила. Разбираше колко смехотворни изглеждаха на Айдахо. Но същевременно можеше да си припомни далеч по-глуповати лъскавотии и затова реши, че този ден би могъл да се приеме за стъпчица към доброто.

— Представи ли го на Сиона?

При споменаването на нейното име веждите на Монео замръзнаха и цялото му лице се смръщи.

— Успокой се — рече Лито. — Дори когато ме шпионира, аз високо я ценя и се грижа за нея.

— Господарю, подушвам опасността, стаена в дъщеря ми. Понякога ми се струва, че тя се взира и в най-потайните ми планове.

— Умното дете познава баща си.

— Не се шегувам, господарю.

— Да, виждам го. А ти забелязваш ли, че Дънкан става все по-нетърпелив?

— Те обходиха предварително пътя до самия мост…

— И какво откриха?

— Същото, което намерих и аз — неколцина от музейните свободни.

— Следващата петиция, така ли?

— Не се гневи, господарю.

Лито отново се взря напред. Задължителният показ на открито, дългото и тържествено пътуване с ритуалните изисквания за осигуряване на безопасността, за която бдяха Говорещите с риби — всичко това го безпокоеше. А сега — още една делегация с прошение!

Айдахо приближи с широка крачка и застана зад Монео.

В движенията на голата се долавяше заплаха. Нима толкова скоро — помисли Лито.

— Защо спираме, гос’дарю? — попита Айдахо.

— Често спирам тук — отвърна той.

Беше самата истина. Обърна се и погледна отвъд приказната плетеница на моста. Пътят се извиваше надолу извън висините на каньона към Забранената Гора, след което продължаваше през полетата покрай реката. Неведнъж бе стоял на това място, за да наблюдава изгрева. Ала в днешното утро, когато слънцето заливаше със светлина познатия пейзаж, имаше нещо, което раздвижи спомените от миналото…

Полята на царските плантации се простираха далеко зад гората, а когато слънцето се вдигна над далечната криволица на хоризонта, меките вълни на нивите сякаш, пламнаха в искрящо злато. Зърното им напомни на Лито за пясъка и за бързо движещите се дюни, които някога напредваха неуморно по същата тази земя.

И отново ще напредват.

Житното зърно не приличаше напълно на светлокехлибарените песъчинки от извиканата в спомените му пустиня. Лито обърна погледа си назад към заключените със скални грамади далечни пространства на неговата Сарийър — светилището на минатото му. Цветовете видимо се различаваха. Въпреки всичко, когато отново върна погледа си към Празничния град, заболя го заради множеството от души, което още веднъж преобразуваше себе си в бавния преход към нещо, дълбоко разминаващо се с познатото и по-скоро враждебно.

Какво толкова има в утрото, та ме кара да мисля за своята изгубена човешка същност! — удиви се той.

Знаеше, че е единственият от цялата царствена свита, загледана в познатата сцена на хлебните нивя и гората, който все още мисли за пейзажа на бахр бела ма — океана без вода.

— Дънкан, виждаш ли онова място в края, близо до града? — рече Лито. — Там беше Танзеруф.

— Земята на Ужаса, така ли? — не можа да преглътне изненадата си Айдахо, след бързия поглед към Онн. После отново се взря в Бог-Императора.

— Бахр бела ма — каза Лито. — Беше скрит под тучна растителност в течение на повече от три хиляди години. От всички днешни обитатели на Аракис само ние двамата сме виждали истинското лице на пустинята.

Айдахо отново се загледа към Онн и попита:

— Къде е Защитната стена?

— Проходът на Муад’Диб е точно там, където вдигнахме града.

— Онази поредица от ниски хълми, това ли…? Какво е станало с нея?

— Стъпил си отгоре й.

Голата спря погледа си на Лито, след това отново го сведе към пътя и всичко наоколо.

— Господарю, ще тръгваме ли? — попита Монео.

Този човек с неспирно цъкащия часовник в гърдите си е истински камшик на дълга — помисли Лито. Трябваше да се срещне с именити посетители, а го очакваха и други въпроси от първостепенна важност. Времето го притискаше. Пък и не му се нравеха разговорите на Бог-Императора с Дънкановците за отдавна отминати епохи.

Изведнъж си даде сметка, че стои на същото място много повече от всеки друг път. Царедворците и стражата почти зъзнеха в утринния въздух след бързото им придвижване насам. Дрехите на някои подхождаха повече за парад, отколкото да ги пазят от студа.

Значи отново — помисли Лито — маскарадът може би е форма на защита.

— Имаше дюни — обади се Айдахо.

— Разтеглени на хиляди километри — съгласи се той.

Мислите на, Монео не спираха своя бяг. Познаваше много добре начина на говорене на Бог-Императора, ала днес в него се долавяше отсенка на тъга. Може би заради неотдавнашната смърт на предишния Дънкан. Понякога, бидейки тъжен, Лито не обръщаше внимание на важни обстоятелства. Естествено, не трябваше да се обсъждат настроенията или прищевките на Бог-Императора, но и те можеха да бъдат използвани.

Ще трябва да предупредя Сиона — помисли Монео. — Ако младото глупаче реши да ме послуша!

Тя се бе оказала много по-непокорна от него. Много по-голям бунтар. Явно Лито го беше опитомил, настройвайки чувствителността му към Златната Пътека и към изискванията на дълга, за които и бе подготвян, но използваните методи нямаше да дадат същия резултат в случая със Сиона. В своите наблюдения на стореното дотук икономът бе научил неща за собствената си подготовка и обучение, за които не бе и подозирал.

— По нищо не може да се познае — бе казал Айдахо.

— Ето там — посочи Лито, — където свършва гората. Там беше пътят към Разделената скала.

Монео изключи гласовете им. Безкрайно удивително е как Бог-Императора съумя в крайна сметка да ме подчини. Може би, защото винаги внасяше изненада и удивление. Действията му не подлежаха на сигурна прогноза. Внимателно, почти крадешком той се вгледа в профила на Бог-Императора. Какво ли ще излезе накрая!

По време на част от по-раншните си занимания бе чел подробно тайните архиви на Цитаделата, които щяха да останат в историята като описание на процеса около трансформацията на Лито. Но симбиозата с пясъчните твари оставаше загадка, дето не успяваха да разкрият дори думите на самия Бог-Император. Ако можеше да се вярва на събраните отчети, ципата на пясъчните твари бе направила тялото му почти неподвластно на времето и физическото насилие. Огромната опръстенена сърцевина можеше да поеме дори пораженията, нанесени с лазестрела!

Отначало пясъчните твари, а след тях и червеят бяха част от гигантския цикъл, от който идваше мелинджът. И този цикъл сега бе стаен в Бог-Императора и отмерваше своето време…

— Продължаваме — рече Лито.

Монео прецени, че е пропуснал нещо. Излезе от обзелата го унесеност и видя усмихнатия Дънкан Айдахо.

— Някога на това му викахме витаене в облаците — строго каза Лито.

— Продължавай, господарю — сконфузи се икономът. — Аз бях…

— Беше тръгнал да събираш вълната на небето, но всичко е наред.

Настроението му се подобри — реши Монео. — Струва ми се, че мога да благодаря на Дънкан.

Лито зае обичайната си позиция в колата и затвори част от кълбообразното покривало, оставяйки само главата си на показ. Царската кола изскриптя по ситните камъчета върху платното на пътя, когато бе приведена в движение.

Айдахо застана рамо до рамо с Монео и пое в бавен бяг до него.

— Има приспособления за движение над повърхността, а той използва колелата — прошепна новият гола. — Защо го прави?

— Господарят Лито ги предпочита пред антигравитацията.

— Какво тогава движи колата? Как я управлява?

— Не си ли го питал?

— Нямаше удобен случай.

— Царската кола е иксианска направа.

— Какво значи това?

— Говори се, че господарят Лито я задвижва и управлява с мисъл, насочена по подходящ начин.

— А ти не знаеш ли как точно?

— Подобни въпроси не му харесват.

Дори за най-приближените до него Бог-Императора си остава загадка.

— Монео! — извика Лито.

— По-добре се върни при стражата — бързо каза икономът, давайки знак на голата да изостане.

— Предпочитам да мина с тях по-напред — отговори също тъй бързо Айдахо.

— Господарят Лито не го иска! А сега се върни.

Монео побърза да заеме мястото си встрани и надалече от лицето на Лито, след като видя, че Айдахо изостана, премина през групата на царедворците и спря при задната редица-пръстен на стражата. Лито погледна към него:

— Е, Монео, струва ми се, че се справи много добре.

— Благодаря, господарю.

— Знаеш ли защо Дънкан иска да бъде пред всички?

— Разбира се, господарю. Там следва да е твоята гвардия.

— А нашият закрилник подушва опасност.

— Господарю, не те разбирам. Не мога да проумея защо постъпваш по този начин.

— Прав си, Монео.

„Женското усещане за участие в общата дейност всъщност е присъствие в основата на семейния живот — грижа за децата, събиране и приготвяне на храна, споделяне на радости, любов и скръб. Погребалните церемонии и воплите на оплаквачките са дело на жените. Религията също е започнала като монопол на женското начало, но е била отнета от тях след като обществената и значимост е станала прекалено голяма. Жените са били първите медицински изследователи и практици. Никога не е съществувало видимо равновесие между половете, тъй като властта възприема определена роля така, както възприема и познанието.“

Откраднатите Дневници

За светата майка Терциус Ейлийн Антеак днешното утро се оказа катастрофално. Тя пристигна на Аракис със своята приятелка — прорицателката Маркус Клер Люсейел; двете слязоха с официалната си свита преди около три часа с първата совалка от хайлайнера на Сдружението, останал в стационарна орбита. Като начало им отредиха стаи в дъното на квартала за посланици в Празничния град. Стаите бяха невзрачни и не добре почистени.

„Още малко и щяхме да се озовем в бедняшките квартали“ — бе отбелязала Люсейел.

На другия ден се разбра, че не са им предоставили никакво средство за комуникация. Всички екрани останаха тъмни, въпреки дългото натискане на превключвателни бутони и въртенето на избирателните шайби.

Антеак ядно се обърна към респектиращата фигура на командира на свитата от Говорещите с риби — жена със заплашителен поглед под смръщените вежди и мускули на тежкофизически работник.

— Искам да се оплача на началника ти!

— По време на Празненствата не са разрешени оплаквания — проскърца гласът на амазонката.

Светата майка вторачи поглед в нея с изражение на лицето, за което се знаеше, че със старческите си черти успява да разчувства дори онези, които добре я познават.

Амазонката само се усмихна и каза:

— Нося съобщение. Длъжна съм да ти известя, че срещата ви с Бог-Императора е преместена на последно място.

Повечето участници в бин-джезъритската група чуха тези думи, чийто смисъл бе разбран и от придружителите с най-скромно положение. Всички полагащи се дялове от подправката щяха да бъдат твърдо заковани или (боговете да ни пазят!) дори прекратени през този период от време.

— Трябваше да сме трети по ред — възрази Антеак, макар и с чувствително по-благ глас.

— Такова е нареждането на Бог-Императора!

Светата майка знаеше какво иска да каже с тона си една Говореща с риби. По-нататъшното противопоставяне вещаеше опасност.

След катастрофалното утро, сега и това!

Тя седна на ниска табуретка в малката, почти празна стая на несъответстващото на ранга им жилище. До нея се намираше сложен в ниското сламеник — не повече от полагащото се на обикновен църковен слуга! Стените бяха в сиво-зеленикав мръсен цвят, а в ъгъла висеше почти изживял дните си светоглобус — толкова повреден, че излъчваше само в жълто. Стаята оставяше впечатлението на изпразнена камера, в която някога се е съхранявало нещо. Долавяше се мирис на мухъл. По черното пластмасово покритие на пода се забелязваха вдлъбнатини и драскотини.

Приглаждайки черната си връхна аба на коленете, Антеак се наклони към послушницата-пратеник, която бе клекнала с наведена глава точно пред светата майка. Пратеничката бе русо създание, с очи на кошута; уплахата и вълнението бяха оросили с пот лицето и врата й. Носеше прашна светлокафява роба, чийто край беше белязан от мръсотията по улиците.

— Сигурна ли си, напълно ли си сигурна? — заговори тихо Алтеак, за да успокои горкото момиче, което не спираше да трепери, съзнавайки важността на своите думи.

— Да, света майко — отговори то, без да вдига очи.

— Повтори още веднъж — настоя Антеак и помисли: Просто печеля време. Чух я съвсем точно.

Носителката на посланието вдигна поглед към нея и се загледа право в плътно поелите синьо очи — така, както бяха научени да постъпват всички послушници и служители на църквата.

— Както ми бе наредено, свързах се с иксианците в тяхното посолство и предадох поздравите ви. После попитах има ли нещо за вас.

— Знам, момиче, знам! Разказвай по същество. Пратеничката преглътна и продължи:

— Говорителят се представи като Отви Иаке, временно завеждащ посолството и заместник на бившия посланик.

— Сигурна ли си, че не е бил лицетанцьор?

— По нищо не личеше, света майко.

— Добре. Познаваме този Иаке. Можеш да продължиш.

— Иаке каза, че очакват пристигането на новия…

— Да, Хви Нории е новата посланичка. Очакват я днес.

Пратеничката навлажни с език устните си. Антеак мислено отбеляза, че се налага да върне бедното създание на програма за по-ниско ниво на обучение. Пратениците трябваше да имат по-ефикасен самоконтрол, въпреки че в конкретния случай причина можеше да бъде и важността на посланието.

— После ми каза да почакам — продължи послушницата. — Излезе от стаята и след малко се върна с тлейлаксианец. Сигурна съм, че беше лицетанцьор. Някои белези…

— Момиче, и аз съм сигурна, че си права — прекъсна я Антеак. — А сега отивай… — Не довърши, защото в стаята влезе Люсейел.

— Какви са тези послания от иксианци и тлейлаксианци, за които чувам? — попита влязлата.

— Пратеничката сега ги повтаря — каза Антеак.

— А защо не бях повикана?

Светата майка погледна нагоре към приятелката си — прорицателка, припомняйки си, че Люсейел може би бе една от най-добрите, практикуващи изкуството, но същевременно отдаваше прекомерно значение на йерархията. Беше млада и притежаваше чувствените овални черти на типа на Джесика, а подобни гени нямаше как да не бележат тенденция към своеволие и упоритост.

Тя меко отвърна:

— Твоята прислужница каза, че медитираш — Люсейел кимна, седна на сламеника и се обърна към пратеничката:

— Продължавай.

— Лицетанцьорът рече, че носи съобщение за светите майки. Използва множествената форма — подчерта момичето.

— Знае, че този път сме две — отбеляза Антеак.

— Всички го знаят — кимна Люсейел.

Антеак съсредоточи цялото си внимание към послушницата.

— Момиче, хайде премини в транс и ни предай буквално думите на лицетанцьора.

Девойката кимна утвърдително, седна, както бе коленичила, на петите си и скръсти ръце в скута. Пое три пъти дълбоко въздух, затвори очи и остави раменете си да провиснат. Когато заговори, гласът й прозвуча пронизително и с носов акцент:

— Предай на светите майки, че през тази нощ Империята ще бъде освободена от Бог-Императора. Ще го поразим днес, още преди да е стигнал до Онн. Не можем да чакаме.

Дълбока въздишка разтърси пратеничката. Очите й се отвориха и тя погледна към Антеак.

— Иксианецът Иаке ми каза да побързам със съобщението до вас. После докосна горната страна на лявата ми ръка по познатия начин, с което допълнително ме убеди, че не е…

— Иаке е един от нашите — потвърди Антеак. — Предай на Люсейел посланието на пръстите.

Пратеничката погледна към другата света майка: „Нападнаха ни лицетанцьори и не можем да мръднем.“

Когато Люсейел се раздвижи и понечи да стане от сламеника, Антеак каза:

— Вече направих необходимото за защита откъм вратите. После се обърна към послушницата:

— Момиче, можеш да си вървиш. Ти изпълни задачата си по подходящ начин.

— Слушам, света майко — момичето-пратеник вдигна почти грациозно гъвкавото си тяло, но движенията му не оставяха никаква следа от съмнение, че е разбрало смисъла на казаното. По подходящ начин не е добре свършено.

Когато девойката излезе, Люсейел каза:

— Трябвало е да намери някакъв претекст, за да огледа посолството и да разбере колцина от иксианците са били заменени.

— Не мисля като теб — възрази Антеак. — Тя се справи горе-долу добре. Но щеше да е още по-добре, ако бе намерила начин да получи по-пълна информация от Иаке. Боя се, че го загубихме.

— Разбира се, очевидна е причината, поради която тлейлаксианците ни пращат съобщението — замислено процеди Люсейел.

— Те наистина ли ще го нападнат?

— Естествено. Само това могат да сторят глупците. Но се питам защо изпратиха посланието до нас.

Антеак се съгласи с кимване и каза:

— Сега мислят, че нямаме друг избор, освен да се присъединим.

— Ако се опитаме да предупредим господаря Лито, тлейлаксианците ще разберат за нашите пратеници и за техните контакти.

— Ами ако тлейлаксианците успеят? — попита Антеак.

— Не се очаква.

— Ние не познаваме истинския им план, а само общото разположение на силите във времето.

— Онова момиче… Сиона. Взима ли участие? — внезапно попита Люсейел.

— Същия въпрос си зададох и аз. Чула ли си пълния отчет от Сдружението?

— Само в резюме. Това достатъчно ли е?

— Да, по всяка вероятност.

— Трябва да внимаваш с изрази от типа на по всяка вероятност — отбеляза Люсейел. — Не бихме искали някой да те вземе за ментат(*).

— Предполагам, че няма да ме жертваш — сухо отвърна Антеак.

— Мислиш ли, че Сдружението има право за Сиона?

— Не разполагам с достатъчно данни. Ако наистина са прави, тя е нещо изключително.

— Също като бащата на господаря Лито, така ли?

— Един навигатор от Сдружението успя да се скрие от оракулското око на бащата на господаря Лито.

— Но не и от самия господар…

— Внимателно прочетох пълния отчет на Космическото сдружение. Впрочем Сиона не прикрива много-много себе си и своите дела…

— Казват, че се губи. Просто изчезва от техния взор.

— Тя единствена — вметна Антеак.

— Както и от взора на господаря Лито. — Те не знаят.

— Имаме ли смелост да се свържем с нея?

— А имаме ли смелост да не го сторим?

— Всичко би могло да е съмнително, ако тлейлаксианците… Антеак, трябва поне да направим опит да го предупредим.

— Нямаме никакви средства за връзка, а на вратата сега варди стража от Говорещите с риби. Те пускат нашите хора да влизат, но не и щом се движат в обратната посока.

— Да поговорим ли с някоя от тях?

— Помислих си го. Винаги можем да се позовем на страха си, че са заместители-лицетанцьори.

— Стражи на вратата — тихо рече Люсейел. — Възможно ли е той да знае?

— Всичко е възможно.

— Когато става дума за господаря Лито, това е единственото, което не подлежи на съмнение — отбеляза Люсейел.

Антеак си позволи тиха въздишка, докато ставаше от столчето без облегалка.

— Как жадувам за отминалите дни, когато разполагахме с толкова подправка, колкото ни трябваше.

— Трябваше е само поредната илюзия — възрази Люсейел. — Вярвам, че добре си научихме урока, независимо от това какво мислят по въпроса тлейлаксианците.

— Ще го сторят непохватно, независимо от крайния резултат — измърмори Антеак. — О, богове! Никъде няма добри убийци.

— Винаги съществуват голите Айдахо — отбеляза Люсейел.

— Какво каза? — Антеак напрегнато се взря в спътницата си.

— Че винаги има…

— Е, и?

— Голите са прекалено бавни в тялото.

— Но не и в главата.

— За какво намекваш?

— Възможно ли е тлейлаксианците… Не, дори те не биха могли да…

— Айдахо, изпълнен от лицетанцьор, а? — пошепна Люсейел.

Антеак мълчаливо кимна.

— Изкарай го от акъла си. Не вярвам да са чак толкова глупави.

— Подобна оценка за тях е твърде опасна — напомни Антеак. — Трябва да се приготвим за най-лошото. Нека повикаме някоя от стражата на Говорещите с риби.

„Непрестанните военни действия пораждат характерни само за тях обществени условия, които са били еднакви във всички времена. Хората се намират постоянно в състояние на изострена бдителност, готови да парират атаките. Възниква абсолютната власт на неограничения диктат. Всичко ново се превръща в опасни погранични райони — нови планети, нови икономически сфери за овладяване и ползване, нови идеи или нови средства, нови посетители — всичко става подозрително, феодалните форми прерастват в силна власт, понякога маскирана като политбюро или друга подобна структура, но винаги присъстваща. Последователността по наследствена линия, определя контурите на властта. Господства кръвта на мощните правоимащи. Заместници на регентите от върховете разпределят и преразпределят богатствата. И те знаят, че са длъжни да контролират хода на наследяването, защото в противен случай мощта им бавно се губи. Е, сега схващате ли смисъла на Мира на Лито!“

Откраднатите Дневници

— В „Бин Джезърит“ уведомени ли са за новия график? — попита Бог-Императора.

Свитата му бе навлязла в плиткия проход, който преливаше в серпантините, виещи се към подстъпа на моста над река Айдахо. Слънцето бе изкачило първата четвъртина от утринния си преход и неколцина от царедворците Вече сваляха наметалата си. Айдахо крачеше с малка група от Говорещите с риби на левия фланг, а по униформите им се забелязваха първите следи от прах и пот. Ходът и бавното подтичване със скоростта на царското тържествено пътуване не беше от лесните дела.

Монео се препъна и съобрази, че не е отговорил на въпроса.

— Да, уведомени са, господарю.

Промяната в програмата се оказа нелека, но икономът бе свикнал с вечната непостоянност и смяната на събитията по време на Празничните дни. Винаги поддържаше готовност за алтернативни планове.

— Все още ли е валидна молбата им за постоянно посолство на Аракис? — попита Лито.

— Да, господарю. Получиха обичайния отговор.

— Простичкото „не“ е напълно достатъчно. Не си струва повече да им се напомня, че ненавиждам техните религиозни преструвки.

— Слушам, господарю.

Монео спазваше точно предписаното разстояние до колата на Бог-Императора. Тази сутрин Червея даваше отчетливи позивни за присъствието си; познаваше добре знаците на тялото му. Несъмнено причината беше влагата във въздуха. Тя винаги предизвикваше неспокойствие у него.

— Религията неизменно води до риторичен деспотизъм — рече Лито. — Преди появата на „Бин Джезърит“ най-добри в този смисъл бяха йезуитите.

— Какви са пък те, господарю?

— Би следвало да ги знаеш от нещата, които си чел.

— Не съм сигурен, господарю. Кога са живели?

— Не е толкова важно. Разбрал си достатъчно за риторичния деспотизъм от проучването на „Бин Джезърит“. Естествено там не започват със самозаблуждаване по въпроса.

Светите майки не дойдоха в подходящ момент — каза си Монео. — Ще ги предизвика с поученията си, които те мразят. А това може да доведе до сериозни затруднения.

— Как реагираха бин-джезъритките? — попита Лито.

— Беше ми предадено за тяхното разочарование, но не са настоявали повече.

Най-добре ще е да ги подготвя за нови разочарования — помисли икономът. — И още, трябва да ги държа на разстояние от делегациите на Икс и Тлейлакс.

Тръсна глава. Обстоятелствата можеха да предизвикат много неприятен обрат. По-добре да се предупреди Дънкан…

— Това води до изява на прорицателски дарби и оправдание за всякакви мръсотии — каза Лито.

— Господарю, а риторичният деспотизъм…?

— Да! Той скрива злото зад самодоволните стени на фарисейщината, непробиваеми за всички доводи срещу него.

Монео внимателно следеше състоянието на тялото на Бог-Императора, отбелязвайки начина, по който ръцете нервно потрепваха — сякаш съвсем случайно — и по който се сгърчваха големите пръстеновидни оребрявания. Какво ще стане с нас, ако Червея изскочи от него точно тук! Пот покри челото му.

— Той се подхранва от умишлено изкривения смисъл на понятията, с цел да се дискредитира противопоставянето — каза Лито.

— Господарю, възможно ли е това?

— Йезуитите го наричат „осигуряване на основните принципи на властта“. То неизменно води към прояви на двуличие, което от своя страна се познава по разминаването между думи и дела. Те просто не се покриват.

— Господарю, трябва по-внимателно да се запозная…

— И в края на краищата се стига до господаруване в грях, тъй като двуличието е предпоставка, поощряваща лова на вещици и търсенето на изкупителни жертви.

— Отвратително, господарю.

Шествието пое по завой, на който скалната преграда бе махната, отваряйки пролука към моста в далечината.

— Монео, следиш ли ме внимателно?

— Да, господарю. Със сигурност, да.

— Обяснявам ти действието на религиозния инструмент за овладяване на основните принципи на властта.

— Не отричам, господарю.

— А защо си така уплашен?

— Господарю, разговорите за религиозната власт винаги ме карат да се чувствам недобре.

— Понеже ти и Говорещите с риби я притежавате в мое име, така ли?

— Разбира се, господарю.

— Основните принципи на властта наистина крият в себе си голяма опасност, тъй като привличат хора с болен разум, които я търсят заради самата нея. Разбираш ли ме?

— Да, господарю. Ето защо ти толкова рядко удовлетворяваш молбите за назначение в органите на твоята власт.

— Отлично казано, Монео!

— Благодаря, господарю.

— В сянката на всяка религия се стаява по някой Торквемада[5]. Знам, че никога не си срещал това име, тъй като наредих то да бъде заличено от всички архиви.

— А защо, господарю?

— Защото е обиждащо с низостта си явление. Превръщал е в живи факли хората, несъгласни с него.

Икономът снижи гласа си:

— Също като историците, които те разгневиха, така ли, господарю?

— Монео, да не би да подлагаш на съмнение моите действия?

— В никакъв случай, господарю.

— Правилно. Историците умряха спокойно и без болка. Никой от тях не почувства пламъците. Докато Торквемада с удоволствие е принасял на своя бог писъците на агонизиращите си жертви.

— Колко ужасно, господарю.

Кортежът мина по друг завой с гледка към моста. Видимо сякаш не бе помръднал от мястото си.

Икономът отново огледа внимателно своя Бог-Император. Червея също бе останал на мястото си. По-точно, не бе дошъл прекалено близо. Едва-едва се чувстваше заплахата на неподлежащо на предсказание присъствие, на едно наистина Свещено Присъствие, което можеше да убива без предупреждение.

Монео потръпна.

Какво се криеше зад тази странна проповед? Той отлично знаеше, че малцина някога са чували Бог-Императора да говори по такъв начин. Случката бе едновременно привилегия и бреме. Беше част от цената, заплатена за Мира на Лито. Поколение след поколение преминаваха в определения за тях ред под върховните повели на този мир. Единствено кръгът на малцина избраници в Цитаделата знаеше всичко за редките пробиви в него — случаите, когато Говорещите с риби биваха изпращани на място, където се очакваше насилие.

Очакване.

Монео погледна към притихналия в момента Лито. Очите на Бог-Императора бяха затворени, мрачно изражение бе покрило лицето му. Още един от сигналите на Червея, но лош сигнал. Той отново потръпна.

Дали самият Лито подозираше за моментите на крайно насилие, упражнявано от него? Именно очакванията пораждаха тръпките на ужас и страх, които от време на време разтърсваха Империята. Бог-Императора знаеше къде да изпрати части от гвардията, за да сподавят някой бързопреходен метеж. Знаеше още преди настъпването му.

Достатъчно бе само да си го помисли и устата на Монео пресъхваше. Той вярваше, че в отделни случаи Бог-Императора може да прочете мислите на всеки човек. Естествено Лито си служеше и с шпиони. Сегиз-тогиз някоя закачулена фигура преминаваше покрай Говорещите с риби и се изкачваше до орловото гнездо на Бог-Императора на върха на кулата, или пък слизаше в подземието. Шпиони, разбира се, но икономът подозираше, че те са ползвани само за да потвърждават онова, което Червея вече знаеше.

Сякаш за да засили страховете, обзели Монео, Лито каза:

— Не се мъчи силом да проумееш как действам. Нека то стане от само себе си.

— Ще се опитам, господарю.

— Не, недей да се опитваш. Вместо това ми кажи дали вече ся известил за липсата на промени при разпределянето на дажбите от подправката?

— Още не, господарю.

— Не бързай с известието. Реших да сторя нещо друго. Ти знаеш, разбира се, че ще има нови предложения за подкупи.

Икономът въздъхна. Сумите, предлагани за подкуп, бяха станали абсурдни. Но господарят му изглежда се забавляваше от неспирното им покачване.

„Предразположи ги — бе казал той по-рано. — Виж докъде ще стигнат. Престори се, че най-сетне можеш да бъдеш подкупен: накарай ги да ти повярват.“

Докато минаваха по друг завой с гледка към моста, Лито попита:

— Династията Корино(*) предлагала ли ти е подкуп?

— Да, господарю.

— Помниш ли мълвата, според която един ден тя ще възстанови някогашната си сила и мощ?

— Спомням си я, господарю.

— Нека Корино загине. Това е задача, достойна за Дънкан. Да го подложим на изпитание.

— Господарю, толкова скоро ли?

— Знае се, че мелинджът може да удължава човешкия живот. Нека също така стане известно, че той може и да скъсява живота.

— Както наредиш, господарю.

Монео скъта добре в себе си смисъла на своя отговор. Така постъпваше в случаите, когато не можеше да даде гласност на възраженията, напиращи в него. Също така наясно бе, че господарят Лито разбира всичко и то го забавлява. Звучеше обидно…

— Монео, не се опитвай да бъдеш нетърпелив с мен — каза Лито.

Икономът потисна горчивината в себе си още по-дълбоко. Тя водеше до язвителност, а сетне и към опасност. Бунтарите бяха язвителни. Дънкановците ставаха злостни, преди да ги стигне смъртта.

— Господарю, времето има различен смисъл за теб и за мен — каза той. — Бих искал да зная какъв е този смисъл…

— Би искал, но няма да стане.

Долови укора в тия думи и млъкна, упорито насочвайки мислите си към затрудненията с мелинджа. Господарят Лито рядко говореше за подправката и обикновено това бяха нареждания за отпускане на дажби или за тяхното отнемане, за използване на определени количества като награда или за изпращане на Говорещите с риби към някое новооткрито хранилище. Монео естествено знаеше, че най-голямото складирано количество подправка е скътано на място, известно единствено на Бог-Императора. Още в първите дни, когато постъпи на тази служба, покриха главата му с качулка и самият господар Лито го поведе по някакви криволичещи коридори. Успя да долови само, че те са дълбоко под повърхността.

Когато свалих качулката, бяхме под земята.

Мястото го бе изпълнило със страхопочитание. В помещение с огромни размери лежаха грамадни сандъци с мелиндж. Хранилището бе изсечено в самородна скала и осветено от светоглобуси със старинна изработка — преплетени орнаменти и спираловидни нарези по тях. Подправката сякаш излъчваше сини отблясъци на тъмносребристия фон на осветлението. Мирисът й не можеше да се обърка — канеленогорчив. Наоколо прокапваше вода. Гласовете отекваха о камъка.

— Някой ден всичко това ще изчезне — бе казал господарят Лито.

Стъписаният Монео бе попитал:

— Тогава какво ще стане със Сдружението и „Бин Джезърит“?

— Каквото става и сега, но ще трябва да се положат много по-големи усилия.

Озъртайки се в гигантската зала с огромното складирано количество подправка, икономът можеше да мисли само за нещата, за които със сигурност знаеше, че в същия миг се извършват в Империята — кървави убийства, пиратски набези, шпионаж и интриги. Бог-Императора бе сложил преграда на най-лошото, но и оставащото беше достатъчно отвратително.

— Съблазънта — бе пошепнал Монео.

— Именно, съблазънта.

— Господарю, никога ли вече няма да има мелиндж?

— Един ден аз ще се върна обратно в пясъка. И тогава подправката ще тръгне от мен.

— От теб ли, господарю?

— И нещо не по-малко чудновато: ще възкръснат пясъчните твари, които са хибридно същество с мощно разплодно действие.

Разтреперан от чутото, Монео не можеше да откъсне поглед от тъмнеещата фигура на Бог-Императора, който говореше за такива чудеса.

— Пясъчните твари — продължаваше господарят Лито — ще се съединят в грамадни живи мехури и ще скрият дълбоко под земята водата на планетата. Както е било във времената на Дюн.

— Всичката вода ли, господарю?

— По-голямата част от нея. В границите на около триста години пясъчният червей отново ще царува по тези места. Това обаче ще бъде нов вид червей, можеш да ми вярваш.

— В какъв смисъл нов, господарю?

— Той ще притежава животински сетива, но и нови умения и хитрост. Издирването и добивът на подправката ще са по-опасни, а съхраняването й още по-рисковано.

Монео бе погледнал към скалния таван на пещерата, докато въображението му се изкачваше през камъка до самата повърхност.

— Господарю, и отново ли всичко ще се превърне в пустиня?

— Водните канали ще се запълнят с пясък. Растенията ще се задушат и загинат. Дърветата също. Пясъчната смърт ще вилнее вредом, докато в безплодните земи не бъде чут тих сигнал.

— Какъв ще е той, господарю?

— Сигналът на следващия цикъл; идването на Твореца, пристигането на Шай-хулуд.

— И това ще бъдеш ти, господарю?

— Да! Огромният пясъчен червей на Дюн ще излезе още веднъж от дълбините. Тази земя отново ще бъде царството на подправката и на Шай-хулуд.

— А хората, господарю? Какво ще стане с тях?

— Повечето ще загинат. Хранителните растения и обилната зеленина ще изсъхнат и изчезнат. Останали без храна, месоядните животни ще умрат.

— Всичко ли ще погине от глад, господарю?

— Недохранването и някогашните болести ще върлуват по земята, докато останат най-издръжливите… И най-жестоките.

— Трябва ли да е така, господарю?

— Другите възможности са още по-лоши.

— Научи ме, за да разбера и тия пътища, господарю.

— С времето ще ги научиш.

Сега, докато се движеше редом с Бог-Императора в утринната свежест по време на тържественото пътуване до Онн, на Монео не му оставаше нищо, освен да признае, че наистина бе разбрал какво представляват другите възможни злини.

Той знаеше, че за повечето покорни поданици на Империята истинното познание, което бе в главата му, лежеше скрито в Устната История, митовете и небивалиците, разказвани от обезумели проповедници, които ненадейно се появяваха на една или друга планета, за да съберат след себе си временни последователи.

Но аз знам какво правят Говорещите с риби.

Знаеше също така и за зли и порочни люде, които не ставаха от мястото си на масата и се тъпчеха до пресищане с редки деликатеси, наблюдавайки мъченията на свои събратя.

До пристигането на Говорещите с риби, когато кръвта заличаваше тези сцени.

— Харесваше ми начинът, по който ме наблюдаваше дъщеря ти — каза Лито. — Така и не разбираше, че аз го зная.

— Господарю, боя се за нея! Тя е моя кръв, моя…

— И моя, Монео. Нима аз не съм Атреидски! Когато се страхуваш обаче, служиш по-добре.

Икономът хвърли боязлив поглед към тялото на Бог-Императора. Белезите, сигнализиращи за присъствието на Червея, бяха твърде близо. Той погледна най-напред към следващото ги шествие, а после и към пътя пред тях. Вече бяха стигнали до мястото на стръмното спускане, където следващите на къси разстояния серпантини се гърчеха във високите стени на отрупаните от хората скални късове на грамадата, която опасваше Сарийър.

— Монео, Сиона не ме дразни, нито засяга.

— Но тя…

— Слушай, Монео! Ето тук, скрита в загадъчната си обвивка, се намира една от най-големите тайни на живота. Защото най-силно желая точно това: да бъда изненадан, да се случи нещо ново пред мен.

— Господарю, аз…

— Ново! Не е ли това сияйна, прекрасна дума?

— Както кажеш, господарю.

Лито беше принуден да си припомни: Монео е мое творение. Аз го създадох.

— Икономе, твоето дете е почти безценно за мен. Отнасяш се с пренебрежение и порицаваш нейните съучастници, но сред тях може би е човекът, когото тя ще обикне.

Монео неволно погледна към Дънкан Айдахо, движещ се в синхрон със стражата. Голата се бе втренчил напред, опипвайки всеки завой, още преди да стигнат до него. Никак не му харесваха високите стени, обграждащи ги отвсякъде — идеално място за нападение. Той бе пратил напред разузнавачи за през нощта, които още се спотайваха по високите места, но пред шествието се точеха и други клисури преди реката. А стражата бе недостатъчна за разстановка по целия път дотам.

„Ще разчитаме и на свободните“ — бе го успокоил Монео.

„Свободните ли?“ — на Айдахо явно никак не се бе понравило онова, което беше чул за живите експонати от Музея.

„Поне ще могат да вдигнат тревога, ако нахлуят похитители“ — бе казал икономът.

„Значи си се виждал, с тях и си поискал да го сторят?“

„Разбира се.“

Монео не беше се осмелил да спомене за Сиона пред Айдахо. Имаше Достатъчно време. Но сега Бог-Императора загатна за нещо обезпокоително. Наистина ли кроеше промяна в плановете си?

Той върна вниманието си към него и снижи глас:

— Господарю, как ще обикне някого от съучастниците си? Нали спомена за Дънкан.

— Казах любов, а не чифтосване!

Монео потръпна, спомняйки си собственото си съешаване и цялата подредба на нещата, а после и откъсването от…

Не! Най-добре да не се връща към тези спомени!

Имаше привързаност, дори истинска обич… Но по-късно, докато в първите дни…

— Ти отново се рееш в облаците.

— Прости ми, господарю, но когато говориш за любов…

— Мислиш, че аз не зная нищо за нежните чувства?

— Не това, господарю, но…

— Смяташ, че в мен няма спомени за любов и любене, така ли? Колата сви към иконома, принуждавайки го да отскочи встрани, уплашен от гневно смръщеното лице на Лито.

— Господарю, моля да ме…

— Това тяло може и да не познава такава нежност, но всичките памети в мен му принадлежат!

Монео забеляза как се засилват белезите за присъствието на Червея и как постепенно взимат превес в туловището на Бог-Императора. Не оставаше място за съмнение относно естеството на обзелото го предчувствие.

Грози ме смъртна опасност. Както и всички останали.

Долавяше и най-слабия звук около себе си — проскърцването на Царската кола, кашлицата и тихия разговор откъм свитата, шума от стъпките по платното на пътя. От Бог-Императора се разнесе мирис на канела, току-що издишан. Въздухът между обградилите ги каменни стени все още не бе изгубил утринния си хлад, а откъм реката идеше влага.

Дали мокротата бе предизвикала неспокойствието на Червея?

— Монео, слушай ме внимателно, все едно, че животът ти зависи от това.

— Да, господарю — пошепна той, много добре разбирайки, че животът му наистина зависи не само от вниманието, с което слуша, но и, с което наблюдава.

— Част от мен обитава завинаги подземните недра без всякаква мисъл. Тази част има своите реакции. Тя прави някои неща без каквото и да е познание или логика.

Монео кимна в знак на съгласие, приковал вниманието си в лицето на Лито. Очите му не бяха ли вече почти оцъклени?

— Аз се оказвам принуден да отстъпя встрани и да наблюдавам събитията, нищо повече. Подобна реакция може да доведе до твоята смърт. Не аз правя избора. Чуваш ли?

— Чувам, господарю — пошепна Монео.

— При такова събитие не остава място за избор! Просто го приемаш. Нищо друго. Ти никога не ще го разбереш или познаеш. Какво искаше да кажеш?

— Страхувам се от непознатото, господарю.

— А аз не се страхувам. Отговори ми защо!

Монео бе очаквал подобна криза и сега, когато тя дойде, я посрещна едва ли не с благодарност. Знаеше, че животът му зависи от неговия отговор. Погледна към Бог-Императора със задъхана от бързане мисъл.

— Господарю, може би заради спомените на всички памети, събрани в тебе…

— Е, и?

Очевидно отговорът се оказа непълен. Отново заложи на думите.

— Ти виждаш всичко, което ние знаем… Всичко, както е било някога — непознато! Изненада за теб… Изненадата просто трябва да бъде нещо ново, което не познаваш, не е ли така?

Говорейки, Монео осъзна, че е поставил предпазлив въпросителен знак на нещо, което би следвало да бъде дръзко заявено; но Бог-Императора само се засмя.

— Заслужаваш дар за мъдростта си. Какво е желанието ти?

Внезапно облекчение отвори път за други страхове. Икономът тихо изрече:

— Може ли да взема Сиона обратно в Цитаделата?

— Това ще ме принуди да я подложа по-скоро на изпитанието.

— Господарю, тя трябва да бъде разделена от съучастниците си.

— Много добре.

— Моят повелител е милостив.

— Не, себичен съм.

Бог-Императора се отвърна от Монео и замълча.

Оглеждайки по дължина разделеното с пръстени тяло, икономът забеляза, че белезите на Червея бяха поотстъпили. Все пак всичко приключи благополучно. Но в същия миг се сети за свободните с тяхната петиция и страховете му се върнаха.

Беше грешка. Само ще го предизвикат отново. Защо ли казах, че могат да връчат молбата си!

Свободните сигурно чакаха някъде напред, построени на отсамната страна на реката, размахали в ръце глупавите си хартийки…

Продължи да крачи мълчаливо, а мрачното му предчувствие се засилваше с всяка следваща стъпка.

„Отсам се носи пясък; и там се носи пясък. Оттатък чака тлъст човек; оттука чакам аз.“

Гласът на Шай-хулуд от Устната История

Отчет на сестра Ченои, намерен сред нейни документи след смъртта и:

Подчинявам се едновременно на догмите на „Бин Джезърит“ и на разпорежданията на Бог-Императора, като изваждам тези слова от моя доклад, прикривайки ги така, че да бъдат намерени след смъртта ми. Тъй като господарят Лито ми каза: „Ще се върнеш при твоите игуменки с посланието ми, но тези думи запази в тайна засега. Ако не постъпиш както ти заповядвам, гневът ми ще връхлети Сестринството.“

Както ме предупреди и светата майка Сиакса, преди да тръгна: „Не бива да правиш нищо, което може да го накара да стовари гнева си върху нас.“

Докато подтичвах до господаря Лито по време на краткото ритуално пътуване, за което вече говорих, реших да го попитам за приликата му със света майка. Казах:

— Господарю, знам по какъв начин светата майка придобива спомени от паметта на своите предшественици, пък и от други памети. Как е станало с Вас?

— В замисъла и неговото изпълнение — отвърна той — бе залегнала нашата генетична история и действието на подправката. Моята сестра-близнак Ганима и аз бяхме разбудени в утробата на майка ни и доведени до осъзнаване преди раждането; в присъствието на спомените на нашите предшественици, запазени в техните памети.

— Господарю… Сестринството ни нарича това абоминация[6].

— С пълно право — рече Бог-Императора. — Делата на нашите предшественици могат да се окажат смайващи. И кой знае предварително каква сила ще дава тон на събраната пасмина — доброто или злото?

— Господарю, как се справихте с тази сила?

— Аз не я преодолях — отговори повелителят Лито. — Но упоритото постоянство в приложението на фараонския модел спаси Гани и мен. Сестра Ченои, запозната ли си с този модел?

— Господарю, ние от Сестринството имаме добра подготовка по история.

— Вярно е, но мислим за това по различен начин. Говоря за едно заболяване на системата за управление, прихванато от гърците и предадено на римляните, които пък го пръснали нашир и длъж така, че то никога повече не е изчезвало напълно.

— Какви са тези гатанки, господарю мой?

— Не са гатанки. Мразя подобни неща, но те ни спасиха. Гани и аз сключихме здрави вътрешни съюзи с нашите предходници, които се съобразяваха с фараонския модел. Те ни помогнаха да създадем смесена идентичност с отдавна заспалата тълпа.

— Господарю, намирам го обезпокоително.

— И добре правиш.

— А защо ми го казвате сега, повелителю? Не сте отговаряли по този начин на никоя от нас поне доколкото зная.

— Сестра Ченои, казвам ти го, защото ти слушаш внимателно, защото ще изпълниш моето нареждане и защото никога вече няма да те видя.

Бог-Императора изрече всички тези чудати неща, а после попита:

— Защо не ми зададеш въпроса кое е това, дето Сестринството ви нарича безумна тирания!

Окуражена от начина, по който разговаряше с мен, осмелих се да кажа:

— Господарю, известни са ни някои от Вашите кървави екзекуции. Безпокоим се от тях.

Тогава той направи нещо необичайно. Затвори очи, докато продължавахме да се движим, и подхвана:

— Понеже съм запознат с твоята предварителна подготовка да записваш точно онова, което чуваш, ще говоря за тебе. Сестра Ченои, все едно, че си страница в един от моите Дневници. Пази добре тези думи, тъй като не искам да бъдат изгубени.

Уверявам моето Сестринство, че по-надолу следва казаното, записано точно с думите, изречени от господаря Лито:

„Със сигурност знам, че когато престана да съществувам с разума си между вас, когато вече ще представлявам само едно страховито създание в пустинята, мнозина люде ще се върнат в спомените си за мен като за тиранин.

Напълно правилно. Бях тираничен.

Тиран, който макар и не напълно човек, не бе изгубил разума си и просто беше друг. Ала дори обикновените тирани имат мотиви и чувства, несъвпадащи с приписваните им от лъжливи историци, така че за мен ще мислят като за голям тиранин. Тоест чувствата и мотивите ми представляват завет, който ще запазя, за да не би историята да го преиначи прекалено много. Защото тя определено притежава способността да възхвалява и преувеличава някои характерни черти, пропускайки други.

Хората ще се опитат да ме разберат и да ме поставят в рамките на своите слова. Те ще търсят истината. Но истината винаги носи двусмислието на думите, използвани за нейното изразяване.

Не ще ме познаете. Колкото повече усилия полагате, толкова повече ще се отдалечавам, докато най-сетне изчезна във вечния мит — Жив Бог!

Това е, разбираш ли ме? Аз не съм водач; камо ли вожд. А Бог, Запомни го. Съвсем различен съм от водачите и вождовете. Боговете не носят отговорност за нищо с изключение на генезиса. Боговете приемат всичко, следователно нищо. Боговете трябва да бъдат идентифицирани, но остават анонимни. Боговете не се нуждаят от духовен свят. Моите духове ме обитават, готови да се отзоват при първо повикване. Споделям го с теб, тъй като ми е приятно да го сторя и да ти разкажа какво научих за тях и с тяхна помощ. Те са моята истина.

Пази се от истината, любезна сестро. Макар и жадно търсена, тя може да се окаже опасна за търсещия. Митовете и вдъхващите вяра лъжи се откриват по-лесно и в тях не е сложно да се повярва. Ако стигнеш до някаква истина, макар и временна, налага се да внесеш болезнени промени. Скривай истините в думи. Тогава естествената неопределеност и двусмислие на нещата ще бъдат в твоя защита. Думите се възприемат много по-лесно от внезапните делфийски болки, причинени от безсловесни знамения. С думите можеш да изпееш като в хор:

«Защо никой не ме предупреди?»

И ето, аз ви предупреждавам. Направих го с пример, не с думи.

Неизбежно е, но и моите слова са много повече от необходимите. Сега ти ги записваш в превъзходната си памет. Някой ден Дневниците ще бъдат открити. Е, и? Още думи! Предупреждавам те, че ако ги четеш, правиш го на свой риск. Безсловесното движение на страховити събития лежи непосредствено под повърхността им. Оглушей! Не бива да чуваш, а ако си чула, не трябва да запомняш. Колко облекчаващо е да забравиш… И колко опасно!

Думи като моите отдавна са обвити от тайнствена сила. Съществува едно скрито за хората познание, което може да се използва за господство над забравящите. Моите истини представляват съществената част на митовете и лъжите, на които тираните винаги са разчитали, за да постигнат с хитрост и интриги егоистичните си цели за сметка на масите.

Разбираш ли? А сега споделям и най-голямата загадка на всички времена — тази, с която внасям ред и спокойствие в собствения си живот. Ето, разкривам ти я:

— Единственото оцеляло от миналото почива в тебе, неизразимо с думи.“

После Бог-Императора замълча. Осмелих се да попитам:

— Това ли е всичко, което моят господар иска да запазя?

— Да, това са думите — каза той.

Стори ми се уморен и обезверен. Гласът му звучеше като на човек, изричащ завещание. Припомних си предупреждението му, че повече никога няма да ме види; обзе ме страх, но бях благодарна на своите учители, че уплахата не се почувства в гласа ми.

— Господарю Лито — рекох аз, — за кого са писани дневниците, които споменавате?

— За потомството след хилядолетия. Сестра Ченои, сега докосвам онези смътни читатели в бъдещето. Мисля за тях като за далечни братовчеди, изпълнени със семейна любознателност. Те са петимни да стигнат до дъното на драмите, които само аз зная да разказвам. Те искат да установят лични връзки със собствените си животи. Те искат да научат смисъла на словата, истината.

— Господарю, но вие сам ни предупредихте да внимаваме с истината — рекох аз.

— Съвършено вярно! Всичко в историята е послушен инструмент в ръцете ми. О, струпал съм цялото минало и притежавам всеки факт; и въпреки че фактите са на мое разположение, за да ги използвам както намеря за добре, дори когато си служа с тях правдиво, аз ги променям. За какво говоря сега? Какво е дневникът или записаните преживявания? Думи.

Господарят Лито отново потъна в мълчание. Аз прецених внимателно важността на неговото предзнаменование, съпоставих го с предупреждението на светата майка Сиакса и отново го преосмислих с казаното ми от Бог-Императора по-рано. Той ме определи за свой пратеник, така че се почувствах под негова защита, която ми даваше по-голяма свобода в сравнение с тази на останалите. Тогава дръзнах да го попитам:

— Господарю Лито, споменахте, че повече няма да ме видите Да разбирам ли, че скоро ще умрете?

Заклевам се, че моят разказ е истинен и че господарят Лито се разсмя. После ми рече:

— Не, мила ми сестро, ти ще умреш. Няма да доживееш до света майка. Но не се натъжавай, защото присъствието ти днес тук, както и фактът, че се връщаш с моето послание при Сестринството, запазвайки тайната на думите ми, те превръща в личност придобила много голяма важност. Ти ставаш неделима част от мита за мене. Нашите далечни братовчеди ще те умоляват да бъдеш техен застъпник пред Бог-Императора!

Господарят Лито пак се засмя, но благосклонно, поглеждайки ме сърдечно. Изпитвам затруднение да предам описваната случка с точността, която си налагам за всеки отчет от подобно естество, но в мига, когато господарят Лито ми наговори тези силни думи, почувствах дълбоко приятелско единение, сякаш нещо почти материално се настани между нас, обвързвайки ни по начин, който не мога да предам точно. Едва сега разбирам вложения от него смисъл в безсловесната истина. Да, случи се, и все пак не мога да го опиша.

ЗАБЕЛЕЖКА НА АРХИВИСТА: По силата на настъпилите междувременно събития намирането на този отчет не бива да се разглежда като повече от бележка под линия в историята, любопитна най-вече поради факта, че в него се съхранява една от най-ранните отпратки към тайните Дневници на Бог-Императора. За проявяващите интерес към по-нататъшно изследване на въпросния отчет, може да се направи справка в масива на Архивните Записи по подзаглавия както следва: Ченои, Света Сестра Куинтиниус Виолет; Отчет на Ченои; Отхвърляне на подправка, медицински аспекти. (Бележка под линия: Сестра Куинтиниус Виолет Ченои почина в петдесет и третата година от своето сестринство, като за причина се посочва несъвместимост с мелиндж при опит да придобие статут на света майка.)

„Наш предшественик, наричан Асур-назир-апли, известен като най-жесток от жестоките, овладя трона с убийството на собствения си баща и постави началото на царството на меча. Неговите завоевания включват и района на езерото Урумия, който му отвори път към Комаген и Хабур. Синът му получаваше данъкът Шуитес от Тир, Сидон, Гебел, а дори и от Йеху — син на Омри, само споменаването на чието име хвърля огромна маса хора в ужас. Завоеванията, започнали с Асур-назир-апли, пренесоха победоносното ни оръжие в Мидия, а по-късно в Израел, Дамаск, Едом, Арпад, Вавилон и Умлиас. Помни ли някой днес тези имена и места? Дадох ви множество следи: опитайте се да назовете планетата.“

Откраднатите Дневници

Въздухът сякаш не помръдваше в изсечения в скалите главен царски път, спускащ се към равния подстъп до моста през река Айдахо. Пътят завиваше надясно, загърбвайки сътворената от човека безкрайна грамада от камък и земна маса. Вървящият до Царската кола Монео някак неочаквано зърна павираната ивица, водеща от тесния край на хребета до металопластовата плетеница, изтеглила моста на километър разстояние.

Реката, все още в пропастта, се извиваше към него навътре и вдясно, след което се спускаше през каскада от стъпала към далечния край на Забранената Гора, където усмирителните стени слизаха почти до равнището й. Там, в околностите на Онн, се намираха овощните и зеленчуковите градини, предназначени за изхранването на града.

Взрял се в далечния отрязък от реката, Монео съзерцаваше окъпания в светлина връх на каньона, докато водата долу течеше в сенчести тонове, накъсани единствено от слабите сребристи просветвания в поредицата стъпала на каскадата.

Право пред него пътят до моста блестеше на слънчевата светлина, белязан от тъмните, издълбани от ерозията дерета край двете му страни, които подобно на стрелки указваха точното място за преминаване. Изгряващото слънце вече го бе сгорещило. Въздухът над пътя започваше едва-едва да трепти като предупреждение за настъпващия ден.

Ще стигнем читави в града, преди да ни захлупи най-страшната жега — помисли икономът.

Той почти подтичваше, ядосан от отегчителното търпение, което винаги го навестяваше на това място; погледът му беше прикован напред в очакване да зърне ония молители — свободните от Музея. Знаеше, че те ще се появят от някое от деретата. Някъде тук, от тази страна на моста. Уговорил го беше предварително. Нямаше никаква възможност да бъдат спрени. А знаците, свидетелстващи за присъствието на Червея, все още се забелязваха по тялото на Бог-Императора.

Лито долови присъствието на свободните преди още някой от свитата му да ги бе зърнал или дочул.

— Чакайте! — извика той.

Монео целият се превърна в слух.

Лито претърколи тялото си на колата, повдигна предния край на кълбообразното покривало и се вторачи пред себе си.

Икономът добре познаваше това негово състояние. Бог-Императора явно бе обезпокоен от нещо пред тях. Свободните бяха тръгнали. Той отстъпи крачка и продължи да се движи около границата на полагаемата му се позиция. Най-после дочу шума.

Беше звук от разпиляван чакъл.

Първите музейни свободни се появиха, излизайки от издълбаните от ерозията дерета от двете страни на пътя на не повече от стотина метра пред царското шествие.

Дънкан Айдахо се стрелна напред, а после забави хода си, подтичвайки до Монео.

— Това те ли са? — попита Айдахо.

— Да — отговори икономът, следейки неотклонно Бог-Императора, положил отново туловището си върху колата.

Свободните от Музея се събраха на пътя и хвърлиха горните си роби, под които бяха скрити облеклата им в червено и лилаво. Монео направо зяпна. Бяха се издокарали като поклонници в черни одежди под цветните си горни дрехи. Намиращите се най-отпред размахаха свитъци хартия, а цялата група започна да пее и танцува, приближавайки към царската свита.

— Петиция, господарю — извикаха първите. — Чуйте нашата молба!

— Дънкан! — изкрещя Лито. — Разпръсни ги!

Още при вика на своя господар Говорещите с риби се втурнаха през тълпата на царедворците. Айдахо им махна да се отдръпнат и рязко се затича към наближаващите. Гвардията образува фаланга, чието острие беше самият той.

Лито рязко затвори кълбообразното покривало на колата си, увеличи скоростта и отново изкрещя:

— Разпръсни ги! Разпръсни ги!

Музейните свободни, след като видяха втурналата се напред гвардия и увеличилата скоростта си кола, направиха движение встрани, сякаш отварят пътека в средата на пътя. Монео, който беше принуден да тича, за да не изостане, дочу бягащите стъпки на царедворците след себе си в мига, когато забеляза неочакваната промяна в програмата на свободните.

Като един човек пеещите хвърляха наметалата на поклонници, под които се оказаха с черни униформи, идентични с носената от Айдахо.

Какви ги вършат! — недоумяваше Монео.

Още неотговорил на мълчаливия си въпрос, той видя как приближаващите лица се смесиха и преляха в подигравателни изражения, като всяко от тях беше почти еднакво с това на Дънкан Айдахо.

— Лицетанцьори! — изпищя някой.

Самият Лито се оказа доста объркан от светкавичния развой на събитията, шума от множеството бягащи крака и отривистите команди откъм формиралата се фаланга на Говорещите с риби. Той бе ускорил колата, преодолявайки разстоянието между себе си и стражите, като междувременно включи сигналната камбана и специалната система за звуково въздействие. Бял шум заля всичко наоколо, изваждайки от ориентация дори неколцина от Говорещите с риби, макар и предварително подготвени за него.

В същия момент просителите бяха хвърлили наметалата на поклонници, преминавайки към процедурата на трансформация, при която образи на Дънкан Айдахо се замяркаха навсякъде. Лито чу писъка: „Лицетанцьори!“ и разпозна източника — чиновник от царското счетоводство, придружаващ свитата.

Първоначалната реакция на Бог-Императора беше близка до забавление.

Стражата и лицетанцьорите се сблъскаха. Лито разпозна бойните тлейлаксиански заповеди. Плътна група от Говорещите с риби наобиколи облечения в черно свой командир. Гвардейките просто изпълняваха често повтаряното указание да защитават началника си.

Но как ще го различават от останалите?

Лито почти спря колата си. Видя отляво как Говорещите с риби размахват зашеметяващите палки. Слънчева светлина проблесна в изтеглените ножове. После се чу приглушеното жужене на лазестрелите — звук, който баба му веднъж бе описала като „най-ужасния в целия свят“. Откъм челния отряд се носеха поредни вълни на дрезгави викове и писъци.

Лито реагира още с първия шум, идващ от лазестрелите. Той завъртя вдясно Царската кола, превключи от колела на суспенсорни(*) приспособления и насочи возилото си обратно като боен таран в скупчените лицетанцьори, които се опитваха да влязат в мелето откъм неговата страна. Описвайки къса дъга, нанесе удар от срещуположната посока и почувства сблъсъка на плът с металопласт; плисна червена кръв, а колата се отби от пътя в едно от страничните дерета, издълбани от дъждовната вода. Край него свистяха отрязани кафяви стени. Той се устреми нагоре и прелетя над речния каньон до високо, опасано със скали място, далеч над царския път, удобно за наблюдателен пункт. Тук спря и се озърна, вече извън обсега на ръчните лазестрели.

Ама че изненада!

Почти се разсмя, а от огромното му тяло се разнесе сумтене, съпроводено с леки гърчове. Полека-лека забавното настроение го напускаше.

От удобната си позиция виждаше моста и мястото на атаката. Из цялото бойно поле и в страничните канали безпорядъчно се търкаляха тела. Разпозна фините наметала на царедворци, униформите на Говорещите с риби и окървавените черни одежди на предрешени лицетанцьори. Оцелелите от свитата му се тълпяха в дъното на полесражението, докато гвардейките бързаха между падналите и нанасяха рязък удар с нож в тялото на всеки от тях, за да бъдат сигурни, че няма да оживее.

Той обиколи с бърз поглед мястото на битката, търсейки черната униформа на своя Дънкан. Нито една такава не се виждаше върху изправен човек. Нито една!

Тъкмо сподавяше внезапно бликналата вълна на смущение, когато зърна плътничка група от Говорещите с риби, останала сред царедворците и заобиколила някаква гола фигура…

Наистина гола!

Това бе Дънкан! Гол! Но да! Дънкан Айдахо без униформа не можеше да бъде лицетанцьор.

Отново го напуши смях. Отвсякъде изненади. Какъв ли шок са преживели нападателите. Явно не се бяха подготвили за подобна реакция.

Той се спусна към главния път, превключи отново на колела и се отправи към моста. Прекоси го с усещането за нещо deja vu, давайки си сметка за безчислените бродове на събраните в него памети и за тяхното преминаване през последиците от поредната битка. Когато излезе извън обсега на моста, Айдахо се откъсна от групата на стражите и се затича към него, като рязко заобикаляше телата на падналите. Лито спря колата и се загледа в голия бегач. Приличаше на гръцки воин-вестоносец, втурнал се към своя предводител, за да му съобщи за изхода от битката. Сгъстените бои на историята мигом заляха съзнанието му.

Дънкан се приближи, плъзна стъпалото на единия си крак о земята и спря до колата. Лито отвори кълбообразното покривало.

— Лицетанцьори, да са проклети до един! — задъхано рече Айдахо.

Без да се опитва да скрие обзелата го веселост, Лито възкликна:

— Що за хрумване да си свалиш униформата!

— Коя, моята ли? Те не ме оставиха да се бия!

Монео тичешком приближи с група от стражата. Една от Говорещите с риби подхвърли синьо гвардейско наметало на Айдахо с думите:

— Опитваме се да скалъпим цяла униформа от падналите.

— Моята собственоръчно я разкъсах — кимна Айдахо.

— Избяга ли някой от лицетанцьорите? — попита Монео.

— Нито един — отговори голата. — Признавам, твоите жени са добри бойци, но защо не ме оставиха да вляза…

— Защото са получили указания да те пазят — прекъсна го Лито. — Те винаги пазят най-доброто…

— Четири от тях умряха, за да ме спасят!

— Господарю, загубихме общо повече от трийсет души — обади се икономът. — Все още ги броим.

— Колко са лицетанцьорите? — попита Лито.

— Изглеждат най-малко петдесет, господарю — отговори Монео с тих глас и покрусено изражение на лицето.

Лито се позасмя.

— Защо се смееш? — попита Айдахо, — Повече от трийсет наши хора…

— Тлейлаксианците се оказаха толкова вързани в ръцете! Не си ли даваш сметка, че само преди петстотин години щяха да бъдат много по-ловки и опасни. Виж какъв глупав маскарад са тръгнали да правят! Без да очакват твоята блестяща ответна реакция!

— Но имаха лазестрели — каза Айдахо.

Лито изви грамадата на тялото си откъм предните пръстенообразни ребра и посочи една дупка, прогорена в навеса по средата на колата. Следи от разтопен металопласт ограждаха отвора.

— Удариха на още няколко места отдолу — каза той. — За щастие, не повредиха нито суспенсорно устройство, нито колело.

Айдахо се загледа в дупката, направена в покривалото, отбелязвайки, че е разположена на височината на тялото на Бог-Императора.

— Не те ли уцелиха? — попита той.

— О, да — нехайно каза Лито.

— Не си ли ранен?

— Лазестрелите не са опасни за мен — излъга, без да му мигне окото. — Когато имаме време, ще ти покажа.

— Но за мен са — натърти Айдахо. — Както и за твоите стражи. Всеки от нас трябва да има защитен пояс.

— Защитните приспособления са забранени в цялата Империя — напомни Лито. — Носенето на защитен пояс е престъпление, което се наказва със смърт.

— Така, ето че стана дума и за защитите — вмъкна се в разговора Монео.

Айдахо помисли, че той иска да му обяснят нещо около защитните устройства и започна:

— Поясите са източник на силово поле, което отблъсква всички предмети, опитващи се да проникнат с опасна скорост. Те имат само един недостатък. Ако силовото поле бъде пресечено с лъч от лазестрел, като резултат произтича експлозия, чиято мощ съперничи на тази на голяма термоядрена бомба. Нападател и нападнат си отиват заедно.

Икономът сепнато погледна към Айдахо, който кимна потвърждаващо.

— Ясно е защо бяха забранени — продължи той. — Нали Великото Споразумение срещу ядрените оръжия е все още в действие и резултатите от него са добри?

— Дори са по-добри, след като иззехме всички атомни играчки от династиите и ги прибрахме на сигурно място — обади се Лито. — Но сега не е място и време да обсъждаме подобни въпроси.

— Можем обаче да разгледаме друго — рече Айдахо. — Много опасно е да се върви през открити пространства. Би трябвало да…

— Така изисква традицията и ние ще я спазим — настоя Лито.

Монео се наведе близо до ухото на Айдахо.

— Безпокоиш господаря — каза той.

— Но…

— Не си ли забелязал колко по-лесно е да се държи под контрол нещо, което се движи по дадена заповед? — попита Монео.

Айдахо буквално подскочи и се обърна, взирайки се в очите на иконома, с внезапно появило се прозрение. Лито се възползва от възможността и започна да дава нареждания:

— Монео, погрижи се да не остане никакъв знак от нападението: било петно от кръв, било откъснато парче от дреха, нищо…

— Да, господарю.

Айдахо се обърна при шума на приближаващите около него хора и видя, че всички оцелели, дори ранените с набързо стъкмени превръзки, се тълпят, обзети от желание да чуят словата на Бог-Императора.

— Всички вие — каза Лито, обръщайки се към тълпата, заобиколила колата му, — не казвайте нито дума за случилото се. Нека тлейлаксианцнте се тревожат.

После се обърна към Айдахо:

— Дънкан, как лицетанцьорите успяха да проникнат в район, където само на музейните свободни е разрешено да се движат?

Айдахо неволно погледна към Монео.

— Господарю, грешката е моя — рече икономът. — Аз сам препоръчах на свободните това място за връчване на тяхната молба. Дори успокоих Дънкан Айдахо, че няма да се случи нищо лошо.

— Спомням си, че ми съобщи за петицията — каза Лито.

— Господарю, мислех си, че идеята ще те позабавлява.

— Тъжбите и прошенията не забавляват, а отегчават. Особено ми дотягат молбите на хора, чиято единствена цел е чрез промени да бъдат запазени старите форми.

— Господарю, ти говори много пъти за скуката, съпътстваща тези пътувания към…

— Но не съм тук, за да спасявам от скука другите!

— Не разбирам, господарю.

— Музейните свободни нямат дори понятие от някогашния начин на живот. Бива ги единствено да повтарят заучени движения.

Естествено то понякога им доскучава и започват да настояват за въвеждане на промени. Именно това ме отегчава и дразни. Няма да позволя никакви промени. А сега кажи ми откъде научи за предполагаемата петиция?

— От самите свободни — отвърна Монео. — Делега… — Той сам прекъсна обясненията си и се намръщи.

— Знаеше ли кои са членове на тази делегация?

— Разбира се, господарю. В противен случай не бих…

— Но те са мъртви — вметна Айдахо.

Монео го погледна, без да разбере смисъла на думите му.

— Твоите познати са били убити и заменени с възприели образа им лицетанцьори — поясни голата.

— Проявих небрежност — каза Лито. — Трябваше да те науча на всичко необходимо за изобличаване на лицетанцьорите. Е, необходимата корекция ще бъде внесена, след като дързостта им вече започва да граничи с глупостта.

— Защо ли са толкова дръзки? — попита Айдахо.

— Може би се опитват да отвлекат вниманието ни от нещо друго — предположи Монео.

Лито се усмихна на иконома си. Силно смутен от опасността за лична заплаха, умът му явно работеше добре. Бе подвел своя господар, приемайки мимиците-лицетанцьори за свободни. И сега си даваше сметка, че продължителността на службата му може да се окаже в съдбоносна зависимост от способностите, заради които Бог-Императора някога спря избора си на него.

— Имаме време да се подготвим — рече Лито.

— И от какво би трябвало да отклоним вниманието си? — попита Айдахо.

— От друг заговор, в който те също участват — отвърна Лито. — Сега мислят, че ще ги накажа сурово за станалото, но отношенията ни с тлейлаксианците ще се запазят заради теб, Дънкан.

— Не предполагаха, че тук няма да успеят — слабо възрази Айдахо.

— Бяха го заложили като непредвиденост, за която обаче се усещаха подготвени — уточни Монео.

— Вярват, че няма да ги унищожа, тъй като разполагат с оригиналните клетки на Дънкан Айдахо — разсече възела на догадките Лито. — Разбираш ли, гола?

— Е, прави ли са? — попита споменатият.

— На път са да сбъркат.

Лито тръсна глава и се обърна към Монео:

— Нищо от случилото се не бива да стигне с нас до Онн. Да се осигурят нови униформи и нови стражи да заменят мъртвите и ранените… Всичко да бъде, както е било.

— Господарю, има и мъртви царедворци — каза икономът.

— Попълни ги с други.

Монео се поклони.

— Да, господарю.

— И нареди да се донесе ново покривало за колата ми!

— Както заповяда господарят.

Лито върна колата няколко крачки встрани, обърна я в посока към моста и повика Айдахо:

— Дънкан, идваш с мене.

Първоначално бавно и с подчертана неохота, долавяща се във всяко негово движение, голата се отдалечи от другите; после ускори крачката си, изравни се с отвореното кълбообразно покривало на Царската кола и тръгна редом, без да откъсва погледа си от Лито.

— Дънкан, какво те притеснява?

— Наистина ли мислиш за мен като за твоя Айдахо?

— Разбира се. По същия начин, по който ти мислиш за мен като за твоя Лито.

— Тогава защо не знаеше за предстоящото нападение?

— Имаш предвид моето прехвалено умение да виждам в бъдещето?

— Да!

— Лицетанцьорите отдавна не бяха влизали в обсега на вниманието ми — каза Лито.

— Предполагам, че вече е настъпила промяна.

— В неголяма степен.

— А защо?

— Защото Монео беше прав. Не бива да позволяваме нещо да отвлича вниманието ни.

— Можеха ли наистина да те убият там?

— С голяма вероятност. Дънкан, знаеш ли, че малцина си дават сметка каква трагедия ще бъде моята смърт.

— Какво мислиш, че кроят тлейлаксианците?

— Предполагам, някакъв капан. С хубава примамка. Те вече ми дадоха знак.

— Какъв знак?

— Налице е нова ескалация на безразсъдните мотиви, които движат някои от моите поданици.

Бяха преминали по моста и започваха да се изкачват към наблюдателната позиция на Бог-Императора. Айдахо вървеше, обзет от мълчалива възбуда.

Когато стигнаха до върха, Лито вдигна поглед към далечните острозъби скални грамади и безплодните земи на Сарийър.

На полесражението отвъд моста се чуваха продължаващите скръбни вопли на загубилите свои близки хора. С острия си слух Лито долови гласа на Монео, който ги предупреждаваше, че времето за оплакване е съкратено. В Цитаделата те имаха и други любими същества, а всички добре познават гнева на Бог-Императора…

Сълзите им ще пресъхнат и на лицата им ще цъфнат усмивки, когато стигнем до Онн — каза си Лито. — Мислят, че се отнасям с презрение към тях! Какво значение има това? Някаква си мигновено чезнеща неприятност сред кратко живеещите и кратко спомнящите си за своя живот хора.

Гледката на пустинята го успокои. Оттук не можеше да види реката в клисурата, без да се обърне в противоположната посока и да погледне към Празничния град. Дънкан остана състрадателно мълчалив до колата. Премествайки леко погледа си вляво, Лито видя един от краищата на Забранената Гора. На фона на пейзажа, потънал в сочна зеленина, той внезапно си спомни за Сарийър като за съвсем незначителна останка от огромната като планета пустиня, някога толкова могъща, че всички хора се бояха от нея — дори и дивите свободни, които бродеха там.

Реката е причината — помисли Лито. — Ако се обърна, ще видя сътвореното от мен.

Пресечената от човешка ръка клисура, през която се мяташе река Айдахо, беше продължение на прореза, с който Пол Муад’Диб прогори Защитната стена, за да преминат неговите легиони, яхнали пясъчни червеи. През мястото, където сега течеше вода, Муад’Диб бе извел своите свободни от кориолната буря(*) и ураганния й прах, за да влязат направо в историята и във всичко това…

Лито чу познатите стъпки на иконома и шума, вдигнат от него, докато с мъка се катереше към наблюдателната позиция. Монео се изкачи и застана до Айдахо, изчаквайки за миг, за да си поеме дъх.

— След колко време ще можем да продължим? — попита голата.

Монео му направи знак с ръка да замълчи и се обърна към Лито:

— Господарю, получихме съобщение от Онн. От „Бин Джезърит“ ни уведомяват, че тлейлаксианците ще ни нападнат преди моста.

Айдахо изсумтя:

— Не са ли позакъснели?

— Не е по тяхна вина — сви рамене Монео. — Но капитанът на Говорещите с риби няма как да го повярва.

И други участници в свитата на Лито запристигаха бавно, преодолявайки височината до наблюдателната позиция. Някои сякаш бяха поели наркотик и все още се намираха в шоково състояние. Говорещите с риби пъргаво се движеха сред тях, налагайки ведро разположение на духа.

— Снеми охраната от посолството на „Бин Джезърит“ — нареди Лито. — Прати им съобщение, че ще ги приема последни, но не бива да се опасяват от този факт. И още, кажи им, че последните ще бъдат първи. Те ще разберат смисъла на думите ми.

— Какво ще наредиш за тлейлаксианците? — попита Айдахо.

Лито не отместваше погледа си от Монео.

— Да, тлейлаксианците. Ще им подадем сигнал.

— Какъв, господарю?

— Когато ти наредя, но не по-рано, ще направиш необходимото за публично бичуване и изгонване на тлейлаксианския посланик.

— Господарю!

— Какво, не си ли съгласен?

— Ако трябва всичко да остане в тайна… — икономът погледна през рамо към другите присъстващи, — как ще обясниш налагането с камшици?

— Няма да обяснявам нищо.

— Някаква причина все пак?

— Никаква.

— Господарю, но ще тръгнат слухове и при…

— Монео, просто отвръщам на удара им! Нека почувстват невидимата моя част, която действа без знанието ми, тъй като то не може да разтълкува нещата.

— Но, господарю, голям страх ще налегне всички.

Айдахо избухна в дрезгав смях. Той пристъпи, за да застане между Монео и Царската кола, след което каза:

— Напротив, много милостиво подхождаш към посланика! Някога имаше владетели, които щяха да опекат този глупак на бавен огън.

Икономът направи опит да поясни през рамото му:

— Господарю, подобна постъпка ще е потвърждение за тлейлаксианците, че си бил нападнат.

— Те вече го знаят — отвърна Лито. — Но не ще могат да разпространяват мълвата.

— И когато никой от нападателите не се завърне — вметна Айдахо.

— Схващаш ли, Монео? — нетърпеливо каза Лито. — Когато стигнем читави в Онн, тлейлаксианците ще разберат, че са претърпели пълно поражение.

Икономът погледна към Говорещите с риби и царедворците, които смаяни слушаха техния разговор. Рядко някой от тях бе присъствал на подобна размяна на мисли и обяснения между Бог-Императора и най-близките му помощници.

— Кога господарят ще даде сигнал за наказанието на посланика? — попита Монео.

— По време на приема.

Лито долови бръмченето на идващите топтери, зърна отблясъците слънчева светлина от крилете и перките им, а след като присви очи, успя да различи и новия навес за колата, висящ под една от машините.

— Разпореди се да върнат повредения в Цитаделата и да го поправят — каза той, все още взрян в наближаващите летателни устройства. — Ако има любопитни, придружителите да информират, че това е обичайна поправка на покривалото, износено от веещия пясък.

— Да, господарю — въздъхна икономът. — Ще бъде, както заповядаш.

— Хайде, Монео — подкани го Лито. — Не унивай. Ела, ще продължим заедно.

После се обърна към Айдахо и тихо му нареди:

— Вземи неколцина от стражата и огледайте пътя напред.

— Мислиш ли, че ще има друга атака? — попита голата.

— Не, но охраната не бива да стои без работа. И си намери нова униформа. Не искам да носиш каквото и да е, оцапано от мръсните тлейлаксианци.

Айдахо чинно се отправи да изпълни заповедта.

Лито даде на Монео знак да дойде съвсем близо до него. Когато икономът се наведе над колата и лицето му се озова на по-малко от метър от това на господаря му, Бог-Императора снижи още повече гласа си и каза:

— Ето и за теб един специален урок, Монео.

— Да, повелителю, трябваше да предвидя опасността от лице…

— Не, не става дума за лицетанцъорите! Урокът е за дъщеря ти!

— За Сиона ли? Тя какво би могла…

— Кажи й следното: макар и в по-деликатен вариант, тя е също като онази сила в мен, която действа, без да го съзнава. Благодарение на нея аз мога да си спомня какво е да бъдеш човешко същество. И да обичаш…

Икономът буквално зяпна, без да разбира нищо.

— Само й предай това, което ти казах — повтори Лито. — Не се опитвай да го тълкуваш. Просто й повтори моите думи.

Монео се отдръпна с обичайното:

— Както наредиш, господарю.

Лито затвори кълбообразния похлупак, превръщайки навеса и покривалото в едно цяло, готово да бъде заменено от екипажите на приближаващите топтери.

Мъжът до него се обърна и огледа хората, застанали в очакване край площадката на избраната от Бог-Императора наблюдателна позиция. И тогава забеляза нещо, което не беше открил по-рано, очевидно поради суматохата. Някои царедворци бяха накичени с фини приспособления за усилване на слуха. Подслушвали са! А слухови апарати можеха да дойдат само от Икс.

Ще трябва да предупредя Дънкан и гвардията — помисли Монео.

Възприе току-що установения факт като симптом на деморализация. Как можеха да забраняват подобни неща, когато повечето от царедворците и от Говорещите с риби знаеха, или най-малкото подозираха, че Бог-Императора ги купува от иксианците?

„Започвам да мразя водата. Кожата на пясъчните твари, която движи и направлява протичащата с мен метаморфоза, вече е овладяла прекалената чувствителност на червея. Монео и мнозина от гвардията знаят за моето отвращение. Но само икономът подозира истината: този факт представлява важен ориентир за изминатото разстояние по поетия път. Вече мога да чувствам наближаването на края му, който няма да дойде така бързо, както тече времето за хората, но ще настъпи в достатъчно кратък срок, сравнен с изтърпяното от мен. Водата гъмжеше от пясъчни твари по времето на Дюн и това действително беше проблем в ранните етапи на нашата симбиоза. Тогава поривът бе държан под контрол благодарение на волевото ми усилие, докато успяхме да стигнем до момента на необходимото равновесие. Сега съм длъжен да избягвам водата, тъй като вече няма пясъчни твари, а само полузаспали създания, представляващи моята кожа: Без тях, които единствени могат отново да върнат пустинята, няма как да се появи и Шай-хулуд, защото пясъчният червей ще дойде само когато земята изсъхне достатъчно. Аз съм единствената му надежда.“

Откраднатите Дневници

Пладне преполови, преди императорският кортеж да се спусне по последния склон в покрайнините на Празничния град. Тълпата, опасала улиците, за да го поздрави, бе удържана на място от стегнати редици на Говорещите с риби, носещи зелените си атреидски униформи и кръстосали в плътна ограда зашеметяващите си палки.

С наближаването на царската свита викащата тълпа буквално подлудя. Тогава гвардейките започнаха да повтарят:

— Сайънок! Сайънок! Сайънок!

Ехото от монотонно изричалата дума се замята напред-назад между сградите, оказвайки странно въздействие върху тълпата, явно непосветена в нейния смисъл. Вълна на мълчание заля претъпканите широки улици, докато стражата продължаваше да я повтаря. Хората гледаха със страхопочитание въоръжените с палки жени, опънали защитен кордон около преминаващото величие, неспирно произнасящи непознатата дума и впили погледите си в Бог-Императора.

Айдахо, влязъл в крачка с маршируващите стражи от Говорещите с риби зад Царската кола, чу за първи път монотонното повтаряне и почувства как космите на врата му щръкват.

Монео също крачеше до колата, без да поглежда вляво или вдясно. Веднъж, доста отдавна, той бе попитал господаря Лито за смисъла на думата.

— Предоставил съм на Говорещите с риби един-единствен ритуал — бе казал Бог-Императора. Двамата се намираха в залата му за аудиенции под централния площад на Онн, а Монео беше преуморен от продължителния ден, прекаран в насочване на потока от знаменитости, претъпкали града в чест на десетгодишните празненства.

— Господарю, каква е връзката на ритуала с тази дума?

— Самият той се нарича Сайънок или Празникът на Лито. Представлява обожаване и преклонение пред личността ми в мое присъствие.

— Стар ли е, господарю?

— Свободните го спазваха още преди да станат такива. Но ключовете към тайнствата на празника изчезнаха заедно с някогашните люде. Единствено аз си го спомням. Възстанових го по мой начин, за моя образ и подобие, както и за постигане на поставените лично от мен цели.

— Значи свободните от Музея не си служат с него?

— В никакъв случай. Той е мой и само мой. Държа на това, тъй като всъщност аз съм този ритуал.

— Каква странна дума, господарю. Никога не съм чувал нещо подобно.

— Монео, тя има множество значения. Ако ти ги кажа, ще ги запазиш ли в тайна?

— Да, щом господарят ми го нарежда!

— Никога не го споделяй с другиго, нито пък споменавай пред Говорещите с риби за този наш разговор.

— Заклевам се, господарю.

— Много добре. Сайънок означава отдаване на уважение и почит към някого, който говори истината. Както и почитане на нещата, за който се беседва точно и честно.

— Но, повелителю, нали всъщност откровеността означава, че говорещият вярва в това, което казва?

— Така е. Сайънок обаче съдържа и идеята за светлината, която разкрива действителността. Ти продължаваш да хвърляш светлина върху онова, което виждаш.

— Господарю, думата действителност е много неясна и двусмислена…

— Съвършено вярно! Затуй Сайънок означава още и процеса на ферментация, на кипеж… защото истинността — или вярата, че я познаваш, което е едно и също — винаги въвежда елемент на вълнение и възбуда.

— Господарю, и всичко това е събрано в една дума, така ли?

— И още много неща! Сайънок съдържа също така и призоваването за молитва, както и името на Записващия ангел Сихая, който разпитва новопредставилите се пред него.

— Господарю, какъв голям товар, събран само в една дума!

— Словата могат да носят толкова товар, колкото пожелаем. Единственото изискване е наличието на съответствие и традиция, върху които да продължава съграждането.

— Повелителю, защо да не споменавам за това пред Говорещите с риби?

— Защото думата е запазена само за тях. Те се чувстват обидени, когато я споделя с мъж.

Преминавайки редом с Царската кола през Празничния град, Монео си спомни нещо, което го накара плътно да стисне устните си. Много пъти бе чувал Говорещите с риби да възпяват монотонно Бог-Императора в негово присъствие — след онова първо обяснение на думата, към чийто странен характер той самият неволно бе добавил собствени значения, изхождайки от личния си опит.

Тя има смисъл на тайнство и престиж. Означава власт. Включва и отсечката на молба и призив за разрешение да се действа в името на Бога.

— Сайънок! Сайънок! Сайънок!

Думата оставяше неприятно усещане в ушите му.

Вече бяха влезли навътре в града, почти до централния площад. Светлината на следобедното слънце нахлуваше по царския друм иззад процесията, осветявайки нейния път. Така се засилваше и блясъкът на разноцветните одеяния на събраното гражданство. И още — осветяваха се вдигнатите нагоре лица на Говорещите с риби, изтеглили редиците си от двете страни на шествието.

За първи път неспиращото монотонно повтаряне разбуди тревога у Айдахо, който крачеше до колата с отряд от стражата. Реши да попита гвардейката до себе си за смисъла на тази дума.

— Тя не е за мъже — бе нейният отговор. — Понякога обаче господарят я обяснява на някой Дънкан.

Аха, някой Дънкан! Беше му се случвало да пита и Лито, но в отговор получаваше само загадъчно увъртане:

— Не след много време ще научиш това, което те интересува.

Айдахо препрати монотонния звук към общия фон и се огледа около себе си с любопитството на същински турист. Подготвяйки се за задълженията си като командир на гвардията, той се бе опитал да научи нещо повече за историята на Онн, при което откри, че споделя шеговитото учудване на Лито от факта, че в непосредствена близост течеше река Айдахо.

Тогава бяха в едно от големите открити помещения на Цитаделата — проветриво място, изпълнено с утринна светлина; по широките маси Говорещите с риби служителки от архива бяха разгърнали карти на Сарийър и на Онн. Лито се бе покачил с колата си по наклонена пътека без стъпала и гледаше отвисоко, а Айдахо стоеше срещу него пред маса, отрупана с карти, и проучваше плана на Празничния град.

— Странно е проектиран — отбеляза замислено той.

— И с едно основно предназначение — публичен показ на Бог-Императора.

Айдахо погледна нагоре към опасаното с пръстеновидни ребра тяло върху колата и спря погледа си на закачуленото лице. Недоумяваше дали някога ще съумее да наблюдава без известно притеснение това чудато туловище.

— Но само веднъж на всеки десет години — подхвърли той.

— Да, в Деня на Всеобщото участие и споделяне.

— Затваряш ли го през останалото време?

— Тук са посолствата, представителствата на търговските посредници и комисионери, училищата на Говорещите с риби, кадрите за обслужване и поддръжка, музеите и библиотеките.

— На каква част от общата площ се намират те? — Айдахо почука леко с кокалчетата на пръстите си по картата. — Най-много една десета от града, нали?

— Не, по-малко.

Айдахо замислено зашари с очи по разгърнатия план.

— Гос’дарю, подобно проектиране разчетено ли е и за други цели?

— Преди всичко определяща е била потребността от публичен показ на моята личност.

— Трябва да има чиновници, правителствени служители, дори и общи работници. Къде живеят те?

— Обикновено в предградията.

Айдахо посочи един от краищата на картата:

— В тази ли поредица от жилища?

— Дънкан, обърни внимание на балконите.

— Опасващи площада — кимна той и се наклони, за да ги види по-отблизо. — Че този площад е широк цели два километра!

— Виж как балконите са поставени назад по пръстена на спиралите. Елитът обитава именно тези спирали.

— Значи оттам те гледат в ниското към самия площад, нали?

— Не ти ли се нрави?

— Липсва дори защитна енергийна преграда!

— Що за примамлива цел съм аз?

— Защо го правиш?

— В основата на проекта и изграждането на Онн е заложен един великолепен мит. Лично аз го поддържам и разпространявам. В него се твърди, че някога по тези места са живели хора, чийто владетел е бил длъжен да се разхожда веднъж в годината между тях в пълен мрак без оръжия и броня. Митичният властелин бил облечен в светещ костюм, докато се движел сред потъналите в нощта тълпи от свои поданици. А самите поданици носели тъмни дрехи и никой не ги претърсвал за оръжие.

— Какво общо има това с теб и Онн?

— Ако владетелят останел жив след нощната си разходка, очевидно бил добър господар.

— Ти не претърсваш ли за оръжие?

— Не и открито.

— И мислиш, че хората виждат теб в мита — фразата не бе изказана като въпрос.

— За мнозина е така.

Айдахо се вгледа в лицето на Лито, потънало дълбоко в сивата качулка. Плътно наситените сини очи се взираха на свой ред в него, без да казват нищо.

Мелинджови очи — помисли Айдахо.

Лито бе споделил с него, че вече не поема подправка. Тялото му осигуряваше количеството, на което бе привикнал.

— Не ти харесва моето свещено, но гадно тяло, както и спокойствието, наложено от мен със сила — усмихна се разбиращо той.

— Не ми харесва играта ти на бог!

— Но един бог може да насочва нещата в империята си точно така, както диригентът ръководи изпълнението на някоя симфония със своите движения. Моето изпълнение е ограничено в рамките на Аракис. Длъжен съм да дирижирам симфонията оттук.

Айдахо поклати глава в знак на несъгласие и отново погледна градския план, преди да попита:

— Какви са тези апартаменти в жилищата отвъд спиралите?

— По-семпли места за престой на посетители.

— Но те не могат да виждат площада.

— Не, могат. Иксиански приспособления предават образа ми по стаите.

— Вътрешният пръстен гледа право надолу към теб. Как излизаш на площада?

— В средата се издига сцена, откъдето ме представят на моя народ.

— Хората поздравяват ли те с викове? — Айдахо отново се вгледа в очите на Лито.

— Позволяват им се поздравителни викове.

— Атреидите винаги са считали себе си за част от историята.

— С каква проницателност разбираш смисъла на виковете.

Командирът отново насочи вниманието си към картата на града:

— Тук ли са училищата на Говорещите с риби?

— Да, точно под лявата ти ръка. Там се намира и академичното учебно заведение, където пратиха Сиона. Тогава тя беше на десет години.

— Сиона… Длъжен съм да науча повече неща за нея — замислено изрече голата.

— Уверявам те, че нищо не ще попречи за изпълнението на твоето желание.

Продължавайки да бъде движеща се частица от ритуалното царско странстване, Айдахо излезе от обзелия го унес, осъзнал, че силата на монотонния звук, издаван от Говорещите с риби, беше намаляла. Пред него Царската кола бе започнала да се спуска към камерните помещения под площада по дълга, снижаваща се пътека без стъпала. Айдахо, все още в обсега на слънчевата светлина, погледна нагоре към блесналите редуващи се спирали, за истинския вид, на които картата не го бе подготвила. Хората се трупаха по балконите на големия пръстен, опасващ площада — смълчани, вгледани към шествието.

Привилегированите не го поздравяват с викове — помисли Айдахо. Мълчаливата тълпа по балконите предизвикваше лоши предчувствия.

Той пристъпи в тунела на снижаващата се пътека и скоро горният му край скри площада. Монотонното припяване на Говорещите с риби постепенно заглъхваше при слизането. Но пък звукът от маршируващи нозе около него му се стори странно усилен.

Любопитство замени потискащото го тревожно предчувствие. Айдахо се огледа около себе си. В тръбообразното тяло на тунела с равен под имаше изкуствено осветление, а самото тяло беше много, много широко. Айдахо прецени, че седемдесет души ще са в състояние да вървят рамо до рамо във вътрешността на площада. Тук нямаше поздравяващи тълпи, а кордон от разпръснати на доста голямо разстояние Говорещи с риби, които вече не произнасяха монотонния звук и само следяха неотстъпно с поглед преминаващия свой Бог.

Припомнил си видяното на картите, Айдахо доби впечатление за разположението на този гигантски комплекс под площада — същински затворен град в Града — място, където единствено Бог-Императора, царедворците и Говорещите с риби можеха да се движат без конвой. Ала картите не казваха нищо за дебелите носещи колони, за чувството, породено от огромните охранявани пространства, загадъчното и донякъде зловещо спокойствие на които сега бе нарушавано от тропота на краката и скърцането на Царската кола.

Изведнъж Айдахо погледна към оградилите пътя Говорещи с риби и забеляза, че устните им се движат едновременно, изричайки беззвучно една дума. Той разпозна думата.

Сайънок.

„Толкова скоро ли е следващият Празник?“ — попита господарят Лито.

„Изминаха десет години“ — отвърна майордомът. Мислите ли, че от този разговор може да се съди за непознаване на хода на времето от страна на Бог-Императора?

Устната История

В отрязъка от време за частни приеми, предшестващ самия Празник, мнозина обсъждаха факта, че Бог-Императора е посветил много повече от протоколно допустимите минути на новия иксиански посланик — млада жена, именувана Хви Нории.

Тя бе доведена в средата на предиобеда от две от Говорещите с риби, все още подвластни на възбудата от първия ден. Помещението за частни приеми, намиращо се под площада, беше ярко осветено. Светлината бе заляла зала с дължина петдесет и широчина трийсет и пет метра. Стените бяха декорирани с антични килими на свободните, чийто ярък рисунък бе изработен от драгоценни камъни и благородни метали с втъкани нишки от умопомрачително скъпата подправка. Преобладаваше тъмночервеният цвят, толкова обичан от старите свободни. Подът на помещението беше почти прозрачен и художествено оформен с екзотични риби от хвърлящи лъчи кристали. Отдолу струеше поток от светлосиня вода, чиято влажност беше напълно изолирана от залата за приеми, ала все пак се намираше необичайно близо до Лито, който стоеше на покрита с мека материя платформа, издигната в самия край на залата срещу вратата.

Още първият му поглед към Хви Нории разкри забележителната прилика с нейния вуйчо Малки, но пък сериозната тържественост на движенията и спокойствието на широката й крачка твърде много я различаваха от него. Имаше обаче същата тъмна кожа, както и овалното му лице с правилни черти. Кафявите меки очи устояха на погледа на Лито. Да, за разлика от сивата коса на Малки нейната беше искрящо черна.

Хви Нории излъчваше вътрешно спокойствие, което Лито долови веднага с нейното приближаване. Тя спря на шест крачки под и пред него. От фигурата й струеше класическа уравновесеност, която никак не бе случайна.

Лито почувства с нарастващо вълнение присъствието на типичните за иксианците интриги в новия посланик. Това бе напълно в съгласие със собствената им програма за създаване и подготовка на подбрани индивиди, предназначени за специфични функции. А функцията на Хви Нории беше печално очевидна: да очарова Бог-Императора, търсейки пролука в защитната му броня.

Въпреки това той долови в себе си нарастващо наслаждение от нейната компания в набиращата ход среща. Посланичката бе застанала в неголямо петно от дневна светлина, въведена в залата от система иксиански призми. Светлина изпълваше и отдалечения край, където се намираше Лито, като силата й беше концентрирана върху посетителя, за да загасва постепенно отвъд Бог-Императора, зад когото се различаваше къса редица от Говорещите с риби — стража от дванайсет жени, подбрани специално заради пълната им неспособност да чуват или говорят.

Хви Нории носеше семпла горна дреха в пурпурен цвят, а единственото й украшение беше сребърна огърлица-медальон, с отпечатан символ на Икс. Меки сандали с цвета на дрехата надничаха изпод подгъва, достигащ до самия под.

— Нали знаеш — попита я Лито, — че съм убил един от предшествениците ти?

Тя леко се усмихна и каза:

— Господарю, вуйчо Малки не пропусна да ми го съобщи още при ранната ми подготовка.

Щом заговори, Лито прозря, че част от нейното образование е било дело на „Бин Джезърит“. Бе овладяла техния начин за контрол над реакциите и отговорите, на усет за полутоновете и премълчаването. Въпреки това той разбра, че привнесеният от „Бин Джезърит“ пласт е фин и не е проникнал в естествената ласкавост на нейната природа.

— Освен това са ти казали, че не ще пропусна да спомена за случая — рече той.

— Да, господарю. Знам още, че моят прародител е имал безразсъдството да влезе тук с оръжие и да се опита да ви навреди.

— Както постъпи и непосредственият ти предшественик. Уведомиха ли те вече за случая?

— Господарю, научих веднага, след като пристигнах. Неспасяем глупак. Защо пощадихте живота му?

— Както не постъпих с твоя роднина, нали?

— Да, господарю.

— Предшественикът ти Кобат беше по-ценен за мен като пратеник с послание.

— Значи, казали са ми истината — кимна тя. И пак се усмихна: — Никой не може да разчита сто процента на чутото от своите помощници и началници.

Изводът беше толкова открит, че на Лито не му се удаде да скрие усмивката си. Дори се разсмя с глас, докато си даваше сметка, че младата жена наистина притежава Мисловността на Първоначалното Разбуждане или първичния разум, който идва още с шока на осъзнаване при раждането. Тя бе жива в буквалния смисъл на думата!

— Следователно не ме виниш, че съм премахнал твоя роднина-предшественик? — попита той.

— Но нали се е опитал да ви убие! Господарю, казаха ми, че сте го смазали със собственото си тяло.

— Вярно е.

— А после сте обърнали оръжието към вашата свещена личност, за да покажете, че то не може да ви навреди… Бил е най-добрият лазестрел, който могат да изработят иксианците.

— Свидетелите са докладвали истината — кимна Лито. А в себе си помисли: Което показва доколко може да се разчита на свидетели!

В името на историческата точност той самият знаеше, че бе обърнал лазестрела към оребреното си с пръстени туловище, а не към ръцете, лицето или перките. Тялото му, намиращо се в предчервейна форма, се отличаваше със забележителната си способност да поема силна топлина. Химическата инсталация вътре в него превръщаше тази топлина в кислород.

— Никога не съм се съмнявала в истинността на казаното — рече тя.

— Защо Икс повтори този глупав случай? — попита Лито.

— Не са ми обяснили, господарю. Може би Кобат сам е взел решение да постъпи по такъв начин.

— Не го вярвам. Стигнах до извода, че твоите хора искат само смъртта на подбрания от тях убиец.

— Смъртта на Кобат?

— Не. Смъртта на оня, когото са избрали да си послужи с оръжието.

— Кой е той, господарю? Нищо не са ми казали.

— Не е важно. Спомняш ли си, какво съм изрекъл по времето, когато твоят роднина постъпи като глупак?

— Заплашил си ни с ужасно наказание, ако идеята за насилие влезе в умовете ни.

Тя сведе глава, но не преди Лито да зърне твърдата непоколебимост в очите й. Бе си послужила с най-доброто в себе си, за да притъпи своята ярост.

— Обещавам ти, че нито един от твоите хора няма да избегне гнева ми — каза Лито.

Тя рязко насочи погледа си в лицето му.

— Да, господарю.

Този път нищо не можа да прикрие собствения й страх.

— Никой няма да се изплъзне от моя контрол, дори и онази безполезна колонийка, която наскоро създадохте на… — и той изреди на един дъх стандартните координати на новата колония, която иксианците бяха организирали в пълна тайна, далеко отвъд границите на онова, което те смятаха за крайни предели на неговата Империя.

Хви Нории с нищо не показа, че е била изненадана.

— Господарю, мисля, че бях избрана за посланик тъкмо поради моето предупреждение, че вие не можете да не знаете за случилото се.

Лито се загледа в нея с повишено внимание.

С какво ли сме се сдобили! — запита се той.

Казаното говореше за наблюдателност и прозорливост. Знаеше как иксианците бяха решили, че голямото разстояние и още по-големите транспортни разходи ще осигурят надеждна изолация за новата колония. Хви Нории смяташе, че нещата не стоят по този начин и го бе казала. Но тя вярваше, че нейните началници са я избрали за посланик именно заради предупреждението й, което бе красноречиво свидетелство за тяхното внимание и предпазливост. Иксианците разчитаха, че имат приятел в тукашния двор, който едновременно може да бъде смятан и като приятел на Лито. Кимна утвърдително след подреждането на мозайката в главата си. Малко след като се възкачи на трона, той бе разкрил на хитреците от Икс точното местоположение на предполагаемия им секретен Център — средищната област на технологичната федерация, намираща се под тяхно управление. Според иксианците дотогава тайната им е била запазена, тъй като бяха заплатили гигантски подкупи на Космическото Сдружение. Лито бе успял да ги постави на място с помощта на далновидното наблюдение и последвалите го умозаключения, както и с включване в действие на спомените за местата, където са събрани повече техни жители.

В миналото той ги бе предупредил, че ще ги накаже, ако се осмелят да действат срещу него. Те останаха смаяни и обвиниха Сдружението в предателство. Забавлението за Бог-Императора бе пълно и той избухна в такива залпове от смях, че иксианците ужасно се сконфузиха. А после ги уведоми с хладен и осъдителен тон, че не му се налага да си служи с доносници или шпиони, както и с обичайните приспособления на правителствената власт.

Не повярваха ли, че е Бог?

През определен последващ период от време те зачитаха поставените изисквания. А Лито не злоупотреби нито веднъж със създадените взаимоотношения. Желанията му бяха скромни — някаква машинка или приспособление. Обявяваше своите потребности и иксианците доставяха поредната технологична играчка. Само веднъж се опитаха да пробутат смъртоносен инструмент в една от поръчаните машини. Той унищожи цялата делегация, още преди да успеят да свалят опаковката на вещта.

Хви Нории изчакваше спокойно някакъв знак от размишляващия Лито. С нищо не показваше нетърпение.

Красива е — помисли той.

Свикнал на обичайното продължително общуване с иксианците, сега усещаше как новото развитие на нещата раздвижва енергията в тялото му. Обикновено кризите, страстите и потребностите, които го подтикваха и довеждаха до определено състояние, постепенно отминаваха. Нерядко дори чувстваше, че е надживял отреденото му време. Но сега присъствието на Хви Нории беше свидетелство, че е потребен. Този факт бе приятен за него. Допусна, че иксианците може да са постигнали частичен успех с машината за усилване на линейното прозрение, необходимо за щурманите на Сдружението. Някакво слабо пиукане в потока на протичащите големи събития сигурно е останало извън обсега на вниманието му. Дали наистина биха могли да създадат подобна машина? Какво чудо щеше да е тя! Умишлено се отказа да използва способностите си и за най-незначителното търсене на възможност за нейната реализация.

Искам да ме изненадват!

А сега любезно се усмихна на Хви.

— С какво са те подготвили да ме ухажваш, за да спечелиш благоволението ми?

Тя дори не мигна.

— Предоставиха ми комплект от запаметени отговори за особени случаи. Научих ги и въпреки изискването да си служа с тях, не съм склонна да го сторя.

Точно това, което те искат — помисли Лито.

— Кажи на шефовете си — рече той, — че ти си нужната примамка за мен.

Тя сведе глава с думите:

— Ако това се нрави на моя господар.

— Да, нрави ми се.

После Лито с удоволствие се зае с кратко проучване във времето—с цел да разбере какво ще бъде непосредственото бъдеще на Хви, преплитайки в него нишките от собственото й минало. Бъдещето се оказа с променлив характер — поток, чиито движения бяха подвластни на множество отклонения. Познанството й със Сиона бе следвало да бъде строго официално, освен ако… Разнообразни въпроси заляха съзнанието му. Един щурман от Сдружението бе съветник на иксианците и очевидно бе открил съществуващото във времето смущение около Сиона. Дали щурманът наистина вярваше, че би могъл да си осигури защита срещу способността на Бог-Императора да предвижда нещата?

Темпоралното проучване отне няколко минути, но Хви Нории никак не изглеждаше притеснена. Лито я изучаваше внимателно. Приличаше на човек, неподвластен на времето — извън него по дълбоко миролюбив начин. Никога не бе срещал обикновен смъртен, способен да чака така без каквато и да е проява на нервност.

— Хви, къде си родена? — попита той.

— На самата Икс, господарю.

— Искам да знам подробно за сградата, местоположението й, родителите ти, съседите, приятелите и семейството, училищните години. За всичко.

— Не си спомням моите родители, господарю. Казаха ми, че са умрели, когато съм била съвсем малка.

— Ти повярва ли?

— Разбира се, но само в началото. После започнах да си фантазирам разни неща. Дори си представях, че Малки е баща ми, ала по-късно… — Тя поклати глава с отрицаващ жест.

— Не обичаше ли вуйчо си Малки?

— Напротив. О, аз го обожавах.

— Както и аз — кимна Лито. — Кажи ми сега нещо за приятелите си и за училището.

— Учителите ми бяха специалисти, дори доведоха неколцина бин-джезъритки, за да ме подготвят в овладяването на чувствата ми и способността да наблюдавам както трябва. Малки казваше, че ме очакват велики дела.

— А приятелите ти?

— Не мисля, че съм имала истински приятели, а просто хора, доведени специално, за да общуват с мен поради специфични страни и цели на моето образование.

— Някой говорил ли е с теб за онези велики дела, за които си била предназначена?

— Господарю, Малки казваше, че ме подготвят с цел да ви очаровам.

— На колко години си, Хви?

— Не знам точната си възраст. Предполагам, че съм на около двайсет и шест. Никога не съм празнувала рожден ден. Случайно научих, че има рождени дни от моя учителка, която извини с него отсъствието си. Повече не я видях.

Отговорът й действително го очарова. Наблюденията му го убеждаваха напълно, че тлейлаксианците не са посягали на иксианската й плът. Тя не идваше от техните аксолотлови резервоари. Тогава каква беше причината за цялата тази потайност?

— Вуйчо ти Малки знае ли на колко си години?

— Навярно. Но не съм го виждала от много години насам.

— Никой ли не ти е казвал някога на колко години си?

— Не.

— Предполагаш ли защо е така?

— Може би, защото са мислили, че ще попитам, ако то ме интересува.

— А интересуваше ли те?

— Да.

— Тогава защо не си попитала?

— Отначало мислех, че някъде е било записано. Потърсих. Не открих нищо. И разбрах, че никой няма да отговори на моя въпрос.

— Хви, твърде много ме зарадва отговорът ти и онова, което той казва за тебе. Аз също не знам нищо за твоето минало и произход, но мога да направя осветяващо предположение за родното ти място.

Очите й се приковаха в лицето му с осезаема настойчивост, в която нямаше нищо престорено.

— Родена си в същата машина, която шефовете ти се опитват да усъвършенстват за потребностите на Сдружението. Там си била и зачената. Малки може наистина да е баща ти. Но това няма никакво значение. Хви, знаеш ли нещо за тази машина?

— Господарю, предполага се, че не би трябвало да зная за нея, но…

— Още една липса на дискретност от друга учителка, така ли?

— Този път от самия ми вуйчо.

Лито избухна в гръмогласен смях:

— Какъв мошеник! Какъв очарователен мошеник!

— В смисъл, господарю?

— Така си е отмъстил на твоите наставници. Не му се нравеше идеята за напускането на моя двор. По онова време ми каза, че неговият заместник е неспасяем глупец.

Хви Нории сви рамене.

— Сложна личност е моят вуйчо — отбеляза тя.

— Слушай ме внимателно. Някои от връзките ти тук, на Аракис, могат да се окажат опасни за тебе. Ето защо аз ще те пазя, доколкото ми стигат силите. Разбираш ли ме?

— Така мисля, повелителю. — Тя го гледаше със сериозен израз.

— А ето и посланието към твоите господари. За мен е ясно, че се вслушват в думите на някакъв щурман от Сдружението, както и че по опасен начин са се присъединили към тлейлаксианците. Кажи им от мое име, че целите им са доста прозрачни.

— Господарю, не знам нищо за…

— Хви, известен ми е начинът, по който те използват. Поради тази причина можеш още да кажеш на шефовете си, че ти ще бъдеш постоянен посланик при моя двор. Няма да посрещам други иксианци. И ако господарите ти не обърнат внимание на тези предупреждения и продължат опитите си да оказват влияние върху желанията ми, аз ще ги смажа.

Сълзи наляха очите й и потекоха по бузите, но Лито остана доволен, че тя не си позволи друга форма на проява на чувствата си, като падане на колене например.

— Вече ги предупредих — каза тя. — Наистина го направих. Заявих им, че са длъжни да те слушат.

Видя, че говори истината.

Какво чудесно създание е тази Хви Нории — помисли.

Изглеждаше като същинско въплъщение на добротата, очевидно отгледана и възпитана в притежание на това качество от иксианските си господари, които внимателно бяха пресметнали неговия ефект върху Бог-Императора.

Изхождайки от огромната тълпа на събраните в него спомени, Лито можа да я види като идеализиран образ на монахиня, любезна и самопожертвувателна, образец на самата преданост. Такъв беше изначалният характер на нейната природа и на обитаваното от нея място. Най-лесното за Хви Нории беше да е правдива и открита, но същевременно способна да прикрие дори главното, само и само за да не причини болка на другите. Той определи това й качество като най-дълбоката промяна, която „Бин Джезърит“ е бил в състояние да извърши. Реалният почерк на поведението на Хви бе дружелюбен, чувствителен и изначално благ. Лито почти не съзря манипулативна пресметливост във всичко това. Посланичката се прояви с незабавната си отзивчивост и благоразумие, както и с превъзходната си дарба на слушател (още един успех за „Бин Джезърит“). В нея нямаше нищо открито съблазняващо и този факт също дълбоко го привличаше.

Както веднъж бе обърнал внимание на един от по-ранните Дънкановци при подобна ситуация:

— Трябва да проумееш тази особеност, за която мнозина очевидно подозират! Понякога непреодолимо ме държат в плен въображаеми прояви на чувството, че нейде в моята непрекъснато променяща се външна форма се намира тяло на възрастен човек с всички необходими функции.

— Всички ли, господарю? — бе попитал Дънкан.

— Всички! Чувствам изчезналите си части. Мога да усетя краката си, съвсем обикновени и действителни поне за сетивата ми. Мога да усетя функционирането на своите човешки жлези, някои от които вече не съществуват. Дори мога да почувствам половите си органи, за които по мисловен път знам, че изчезнаха преди векове.

— Разбира се, ако знаеш…

— Познанието не потиска подобни чувства. Изчезналите части все още се намират в личните ми спомени и в многочислената идентичност на всички мои предшественици.

Докато Лито гледаше стоящата пред него Хви, за миг си даде сметка, че той фактически няма череп, а онова, което някога бе негов мозък, сега представляваше масивна плетеница от ганглии, плъзнали из цялата плът на предчервейната форма. Но все още чувстваше болка в мозъка на някогашното му място, все още усещаше кънтящия си череп.

Изправилата се пред него Хви сякаш оплакваше неговото загубено завинаги човешко същество. Мъката се оказа прекомерна и той отчаяно изстена:

— „Защо ме измъчват твоите господари?“

— Не ви разбирам, повелителю.

— Като те изпращат!

— Няма да ви сторя никакво зло, господарю.

— Най-много ме боли от това, че ти съществуваш!

— Не знаех. — Сълзите й не спираха да се стичат от очите. — Никога не са ми обяснявали целта на действията си.

Той си наложи да се успокои и каза тихо:

— А сега си върви, Хви. Заеми се със собствените си дела, но се върни веднага, когато те повикам!

Тя тихомълком си тръгна. Лито видя, че мъката давеше и нея.

Нищо не можеше да скрие силната й болка за лично пожертваната човешка същност. И двамата с Лито знаеха, че при други обстоятелства щяха да бъдат приятели, любовници, както и партньори, споделящи върховните радости на сексуалното общуване. Нейните шефове се бяха погрижили болката на това познание да стигне и до нея.

Жестоки иксианци! — помисли той. — Разбирали са колко болезнено ще бъде и за двамата.

Оттеглянето на Хви събуди в него спомените за вуйчо й Малки. Малки беше жесток човек, но Лито бе по-скоро доволен от неговата компания. Притежаваше всички прилежни добродетели на своя народ, както и достатъчно от пороците, за да бъде пълноценен. В присъствието на Лито той с наслаждение бе назовал Говорещите с риби „твоите хурии“ и от този момент Бог-Императора почти никога не помисляше за тях, без да си послужи с квалификацията, дадена им от иксианеца.

Защо мисля за него точно сега? Не е ли заради Хви? Ще трябва да я попитам с каква задача са я изпратили господарите й.

Едва се удържа да не я повика обратно.

Ако я попитам, тя ще ми каже.

Посланиците на Икс неизменно получаваха нареждане да разберат защо Бог-Императора се отнася благосклонно към тяхната планета. Знаеха още, че не могат да скрият нищо от него. Тогава що за глупост беше опитът им да основат колония отвъд въображаемите — според тях — предели на неговия взор! Дали пък не искаха да проверят докъде стигат възможностите му? Не бяха ли започнали да подозират, че в действителност Лито не се нуждае от техните умения?

Никога не съм скривал мнението си за тях. Казах го и на Малки:

— Създатели на технически иновации? Не! Вие сте престъпниците в науката на моята Империя!

Малки се бе изсмял.

Тогава ядосаният Лито направо го обвини:

— Защо се опитвате да криете секретни лаборатории и производствени предприятия извън пределите на Империята? Нима не знаете, че не можете да ми се изплъзнете?

— Така е, господарю.

И отново смях.

— Разбирам добре какви са намеренията ви: да прецеждате обратно туй-онуй през границите на моята Империя. Да подривате властта ми! Да давате път на съмнения и въпроси!

— Господарю, самият ти си, един от най-добрите ни клиенти!

— Не искам да кажа това и ти много добре го знаеш, ужасно човече!

— А ти, господарю, имаш слабост към мен тъкмо защото съм ужасно човече. И защото ти разказвам нещата, които правим там.

— Известни са ми и без твоите приказки!

— Но някои приказки са за вярване, а други не. Така че аз разсейвам съмненията ти.

— В нищо не се съмнявам!

Отново смехът на Малки.

Ще трябва да продължа да ги толерирам — каза си Лито.

Защото иксианците действаха в неизвестната област на творческата иновация и изобретенията, забранени от Бътлъровия джихад. Те изработваха своите приспособления по подобие на човешкия мозък — обстоятелство, което развихри ужасите и кланетата на джихада. Точно туй правеха на Икс, а на Лито не му оставаше нищо друго, освен да им позволи да продължават.

Нали купувам от тях! Не мога дори да пиша Дневниците си без техните диктатели, които реагират на неизречените мисли. Без Икс няма как да скривам своите Дневници и принтери.

Но трябва да им се напомня за опасните дела, в които се забъркват.

А и на Сдружението не бива да се позволява да забрави. Впрочем това беше по-лесно. Дори когато сдруженците си сътрудничеха с планетата Икс, те страшно се бояха от обитателите й.

Ако новата иксианска машина е сработила, Сдружението губи монопола си върху космическите пътувания!

„От бъркотията на спомените в събраните в мен памети, от които черпя колкото пожелая, изкристализират модели и закономерности. Те са като друг език, в който прозирам без ограничения. Сигналите за обществена тревога, привеждащи тълпите в положение на отбрана или нападение, за мен не са нищо повече от извикани думи. В качеството си на хора вие реагирате на застрашената невинност и на заплахата, грозяща безпомощния младенец. От необясними звуци, видения и миризми у вас настръхва всичко, което сте забравили, че притежавате. При тревога се придържате здраво към родния си език, тъй като думите, структурирани по друг начин, са странни и непонятни за вас. Търсите познатата вече дреха, защото неизвестният досега костюм ви плаши. Това е обратната връзка със системата на възможно най-примитивно равнище. Клетките ви помнят.“

Откраднатите Дневници

Новопросветените от Говорещите с риби, които служеха и като разсилни на входа на приемната зала на Лито, въведоха Дуро Нунепи — посланика на Тлейлакс. Беше още рано за официален прием и Нунепи бе призован извън обявения вече ред, но видимо той бе спокоен, едва-едва загатвайки за приетата без ропот принуда.

Лито мълчаливо чакаше, протегнал тялото си на колата, която се намираше на подиума в края на залата. Наблюдавайки приближаващия посланик, от спомените му изплува подходящо за случая сравнение — подобна на кобра глава на перископ, който оставя почти невидима следа, порейки водата. Споменът извика усмивка на устните му. Да, такъв беше Нунепи — горделив мъж с лице, изсечено като от камък, издигнал се доста високо сред управляващите на Тлейлакс. Самият той не беше лицетанцьор, но всички такива смяташе за лични слуги; те бяха водата, в чиято среда се движеше. Наистина, човек трябваше да е достатъчно опитен, за да съзре пътечката, прокарвана от него. Макар и определено противен, беше твърде вещ в заниманията, оставили диря след нападението на царския път.

Въпреки ранния час, мъжът бе облечен в скъпи одежди, отговарящи на ранга му на посланик — издути черни панталони и черни сандали, гарнирани със златни нишки, осеян с цветни изображения жакет, разтворен на косматите му гърди, едва прикрити от тлейлаксианския герб, изработен от злато и скъпоценни камъни.

Нунепи спря на посоченото в правилника разстояние от десет крачки и хвърли бърз поглед на въоръжените пазачи от Говорещите с риби, извити в дъга около и зад Лито. В сивите му очи просветна едва прикрито любопитство, когато вдигна поглед към своя император и леко се поклони.

В същия миг влезе Айдахо с лазестрел в кобура, провиснал до бедрото, и зае мястото си до закачуленото лице на Бог-Императора.

Нунепи внимателно огледа появилия се, чийто вид явно никак не му хареса.

— Намирам формосменителите за крайно противни — поде Лито.

— Господарю, не съм от тези, които променят формата си — отговори посланика с нисък и овладян глас, в който все пак имаше и едва доловима следа на несигурност.

— Но си техен представител и това те превръща в обезпокоително явление — настоя Лито.

Нунепи бе очаквал открито заявена враждебност, макар такива думи да не присъстваха в езика на дипломацията и го объркваха; въпреки това той си придаде изражение, което според него беше открит и явен изблик на вяра в тлейлаксианската сила.

— Господарю, съхранявайки плътта на оригиналния Дънкан Айдахо и снабдявайки ви с възстановени голи по негов образ и подобие, ние винаги сме предполагали…

— Дънкан! — Лито погледна към Айдахо. — Ако ти заповядам, ще оглавиш ли експедиция за пълното унищожаване на Тлейлакс?

— С удоволствие, гос’дарю.

— Дори ако това означава загуба на оригиналните ти клетки и на всички аксолотлови резервоари?

— Гос’дарю, нямам приятен спомен от резервоарите, а и тези клетки не са моето аз.

— С какво сме ви обидили, повелителю? — попита Нунепи.

Лито се намръщи. Този неловък глупчо изглежда очакваше от Бог-Императора дружеска беседа за скорошното нападение на лицетанцьорите.

— До мен достигна, че ти и твоите хора сте разпространявали лъжи за онова, което наричате мои „отвратителни сексуални навици“.

Нунепи буквално зяпна. Обвинението беше нагла лъжа, но абсолютно неочаквана. В същия момент той съобрази, че дори да я отрече, никой няма да му повярва. Беше изречено от Бог-Императора. Подобна атака придобиваше неподозирани размери. Посланикът заговори, без да сваля поглед от Айдахо:

— Господарю, ако ние…

— Гледай в мен! — заповяда Лито.

Нунепи рязко закова поглед в лицето на Бог-Императора.

— Ще те уведомя само веднъж — каза Лито. — Нямам никакви сексуални навици. Абсолютно никакви.

По лицето на тлейлаксианеца се застича пот. Продължаваше да гледа неотстъпно и напрегнато към Лито като животно, попаднало в капан. Когато способността му да говори се върна, неговият глас вече не беше тихият и овладян до съвършенство инструмент на истински дипломат, а нещо треперливо и Изпълнено със страх.

— Господарю… Трябва да има някаква грешка…

— Замълчи, тлейлаксиански подлец! — изкрещя Лито. — Аз съм вектор-преносител в метаморфозата на свещения пясъчен червей — Шай-хулуд! И съм твоят Бог!

— Простете ни, господарю — прошепна Нунепи.

— Да ви простя ли? — Гласът на Лито внезапно се изпълни с благост. — Разбира се, че ще ти простя. Такава е работата на твоя Бог. Прегрешението ти е простено. Но глупостта ви не може да остане без последствия.

— Господарю, само да можех…

— Не се обаждай! Делът от подправката, полягащ се на Тлейлакс за това десетилетие, се отлага. Няма да получите нищо. Колкото лично до теб, моите Говорещи с риби сега ще те отведат на площада.

Две плещести пазителки пристъпиха и хванаха ръцете на Нунепи. После вдигнаха поглед към Лито в очакване на указания.

— Да се свалят дрехите му и да се бичува публично — петдесет удара с камшик.

Посланикът направи опит да се изтръгне от хватката на стражите, а на лицето му смайването се смеси с гняв.

— Господарю, напомням ви, че съм пратеник на…

— Не си нищо повече от обикновен престъпник и ще получиш това, което заслужаваш. — Лито кимна към стражата, която повлече Нунепи.

— Жалко, че не те убиха! — разбесня се тлейлаксианецът. — Искам…

— Кой? — извика Лито. — Кой трябваше да ме убие? Не знаеш ли, че не мога да бъда убит?

Стражите измъкнаха от залата немлъкващия посланик.

— Невинен съм! Невинен съм! — отекваха протестните му викове.

Айдахо се наведе близо до Бог-Императора.

— Кажи какво има, Дънкан? — попита той.

— Гос’дарю, това ще наплаши всички дипломатически представители.

— Точно така. Давам им урок по поемане на отговорност.

— Не те разбирам, гос’дарю.

— Участието в съзаклятие, също като службата в армията, освобождава хората от чувството за лична отговорност.

— Гос’дарю, това ще причини вълнение. Най-добре е да увелича броя на стражите.

— Нито една в повече!

— Но така предизвикваш…

— Малко предизвикателство към купчинката военни скапаняци.

— Това е, което…

— Дънкан, аз съм учител. Не го забравяй. С повтаряне затвърдявам урока.

— Какъв урок?

— Безгранично самоубийствената природа на военната глупотевина.

— Гос’дарю, пак не те разбирам…

— Помисли за смотания Нунепи. Той е същността на моя урок.

— Прости глупостта ми, гос’дарю, но нищо не схващам от думите ти за военните…

— Те вярват, че рискувайки живота си, вече са платили цената на насилническото поведение към всички врагове по собствен избор. Техният манталитет е на нашественици. Нунепи не смята себе си отговорен за онова, което може да направи срещу чуждите.

Айдахо погледна към портала, през който стражата бе измъкнала посланика.

— Гос’дарю, той опита и изгуби.

— Но се чувства освободен от ограничителните юзди на отминалото и отказва да плати цената.

— Той е патриот в очите на своите.

— Дънкан, как мислиш, че се възприема самият Нунепи? Като оръдие на историята!

Айдахо снижи глас и се наведе по-близо до Лито.

— Защо си толкова различен, гос’дарю?

Лито се разсмя.

— Ох, Дънкан, колко ми харесва твоята схватливост. Вече отбелязах, че съм най-чуждият от чуждите. А не си ли се замислял, че и аз мога да губя?

— Минавало ми е през ума.

— Стари приятелю, дори вечно губещите се загръщат с горделивата мантия на „миналото“.

— Ти и Нунепи приличате ли си по това?

— Войнстващите мисионерски религии винаги споделят илюзията на „гордото минало“, но малцина проумяват крайната опасност, грозяща човечеството — фалшивото чувство за освободеност от отговорността, която всеки трябва да поеме за собствените си действия.

— Гос’дарю, колко странни думи. Какъв е смисълът им?

— Смисълът им е в това, което казват. Не можеш ли да го чуеш?

— Имам уши, гос’дарю!

— Така ли? Не ги виждам.

— Ето ги — тук и тук! — Айдахо посочи двете си уши, докато отговаряше.

— Но не чуваш с тях. Следователно нямаш уши — нито тук, нито тук.

— Подиграваш ли ми се, гос’дарю?

— Да чуваш означава именно да чуваш. Това, което съществува, не може да бъде направено в себе си, тъй като вече го има. Да бъдеш означава да си.

— Отново странните думи…

— Да само думи. Изговарям ги. И те си отиват. Никой не ги е чул, следователно вече не съществуват. А след като вече не съществуват, може би трябва да се появят отново и навярно тогава някой ще ги чуе.

— Гос’дарю, защо ми се присмиваш?

— Не ти се присмивам, а просто те муша с думи. Правя го без да ме е страх, че може да те обидя, тъй като вече научих, че нямаш уши.

— Съвсем не те разбирам, гос’дарю.

— Това е началото на познанието: откриване на нещо, което не разбираме.

Преди Айдахо да се обади, Лито направи знак на най-близката от стражата, която пък махна с ръка към кварцово контролно табло на стената зад подиума, на който се намираше Лито — Бог-Императора. В средата на залата се появи сцената на наказанието на Нунепи в триизмерно изображение.

Айдахо слезе на пода и се вгледа отблизо в картината, предавана от невисока платформа с изглед към площада, който беше изпълнен със звуците на набъбващата тълпа — втурнала се още с първите белези на обхваналата я възбуда.

Двата крака на Нунепи бяха вързани поотделно на тринога, а ръцете му — опънати над тялото и пристегнати в горната й част. Дрехите му бяха смъкнати и лежаха разхвърляни наоколо. Едра маскирана от Говорещите с риби стоеше наблизо с импровизиран камшик от елаково въже, разръфано в единия край на по-тънки, подобни на жици нишки. На Айдахо му се стори, че разпозна в маскираната жена Приятелката от първата им среща.

По сигнал, даден от гвардейски офицер, маскираната пристъпи напред и стовари върху голия гръб на Нунепи влаковия бич, описал преди това стремителна дъга.

Айдахо примигна. Тълпата изпъшка.

На удареното място се появиха следи, но Мъжът запази мълчание.

Бичът отново се спусна. На мястото на втория удар се появи кръв.

И следващият удар опаса гърба на Нунепи. Отново изби кръв.

Нещо далечно натъжи Лито.

Найла влага много жар — помисли той. — Ще го убие, а това ще предизвика проблеми.

— Дънкан! — призова голата.

Айдахо се извърна от гледката, в която бе приковал цялото си внимание, точно когато над тълпата се разнесе гръмък рев, прозвучат след особено силен замах и бликнала кръв.

— Прати някой да спре бичуването след двайсетия удар — каза Лито. — Разпореди се да известят, че великодушният Бог-Император намалява наказанието.

Айдахо вдигна ръка към една от гвардейките, която кимна и тичешком излезе от залата.

— Дънкан, ела тук.

Все още огорчен от мисълта, че господарят му си прави шеги с него, Айдахо се върна на предишното си място.

— Каквото и да сторя — тихо изрече Лито, — то е все преподаване на урок.

Айдахо твърдо си заповяда да не гледа повече към сцената на наказанието на Нунепи. Последният звук не беше ли всъщност стенание? Крясъците на тълпата сякаш пронизваха черепа му. Той вдигна поглед към плътно сините очи над него.

— Наумил си си някакъв въпрос — каза Бог-Императора.

— Не само един, гос’дарю.

— Задай ги.

— Каква е поуката от наказанието на този нещастник? Какво да обясним, когато ни попитат?

— Казваме, че никой няма право да богохулства и ругае Бог-Императора.

— Един кървав урок, гос’дарю.

— Не по-кървав от този, който сам научих.

Айдахо поклати глава в знак на несъгласие и очевиден душевен смут, изричайки:

— Нищо добро няма да излезе от станалото.

— Дори не подозираш колко си прав!

„Сафаритата из паметта на наследените животи ме учат на много неща. Ох, тези модели, структури и закономерности. Либералите-фанатици ме безпокоят най-силно. Съмнявам се в крайностите. Огледай по-добре някоя консервативна личност и тя ще се окаже човек, който предпочита миналото пред бъдещето. Направи същото с либерал и ще откриеш готов аристократ. Вярно е! Либералните правителства винаги се превръщат в аристократични кръгове. Бюрократичните прослойки изменят на искрените стремежи на ония, които формират такава власт. Още от самото начало обикновените хора, създаващи правителствата и другите управленчески институции, обещали да урегулират тежестите за обществото, внезапно се оказват в ръцете на бюрократични аристократи. Разбира се, моделът на всички подобни машини е еднакъв, но какво двуличие е присъствието му дори под разветия флаг на установеното комунистическо управление. Да, така е; ако изобщо съм научил нещо от моделите и закономерностите, то е фактът на тяхното непрестанно повторение. Погледнато откровено, моето потисничество не е по-голямо зло от останалите варианти на гнет, но с негова помощ аз поне преподавам нов урок.“

Откраднатите Дневници

Мракът бе вече почти залял деня, отреден за приеми, преди Лито да е успял да се срещне с делегацията на „Бин Джезърит“. Монео бе подготвил светата майка за закъснението, повтаряйки уверенията на Бог-Императора.

След като докладва за състоянието на нещата, икономът бе подметнал:

— Надяват се на богата компенсация.

— Ще видим — бе отговорил Лито. — Ще видим. А сега ми кажи, за какво те питаше Дънкан, когато ти влезе.

— Поиска да узнае дали друг път си нареждал да бичуват някого.

— Какво му отговори?

— Че няма отбелязан подобен случай, нито пък аз съм присъствал на такова наказание.

— А той какво каза?

— Постъпка, нетипична за атреидите.

— Да не мисли, че съм се побъркал?

— Не го е казал.

— Разговорът ви беше по-дълъг. Какво още безпокои нашия нов Дънкан?

— Господарю, имал е среща с иксианската посланичка. Намира Хви Нории за привлекателна личност. Попита за…

— Това трябва да се предотврати! Вярвам, че ще съумееш да поставиш преграда пред всякаква възможна връзка между Дънкан и Хви.

— Както нареди господарят.

— Именно! А сега отивай да подготвиш нашата среща с жените от „Бин Джезърит“. Ще ги приема в Имитативния сийч.

— Господарю, влагаш ли някакъв смисъл в избора на мястото за тази среща?

— Нищо повече от прищявка. Като излизаш, кажи на Дънкан, че може да вземе отряд гвардейки и да огледа Празничния град за евентуални безредици.

Очаквайки делегацията от „Бин Джезърит“ на мястото-имитация на някогашен сийч, Лито се върна към проведения току-що разговор, в който определено имаше нещо забавно. Представи си реакциите на жителите в Празничния град при обиколката на обезпокоения Дънкан Айдахо, повел отряд от Говорещите с риби.

Също като внезапното млъкване на жаби при приближаване на хищник.

След като бе огледал изкуствения сийч, направеният избор му се понрави. Сграда със свободно избрана форма от различни по големина кубета в окрайнините на Онн, Имитативният сийч бе широк почти километър. Това беше първият дом на свободните от Музея, а после се превърна в тяхно училище, из чиито коридори и стаи патрулираха зорки Говорещи с риби.

Приемната зала, където чакаше Лито, имаше елипсовидна форма и беше дълга двеста метра по големия си диаметър; осветяваха я огромни светоглобуси, плаващи в синьо-зеленикавата си аура на около трийсет метра над пода. Светлината компенсираше тъмната жълто-кафява отсенка на имитация на камък, в която бе издържана цялата конструкция. Лито чакаше на нисък перваз в единия край на залата и гледаше навън през полукръга на прозорец, по-дълъг от тялото му. От прозореца, намиращ се на височината на четириетажна сграда, се отваряше гледка, в която бе включена останала част от древната Защитна стена, запазена заради пещерите по зъбообразната скална грамада, из които много отдавна воини на атреидите бяха избити от нападналите ги харкони. Студената светлина на Първата Луна сребрееше по очертанията на скалистия зъбер, обсипан от отблясъци на огньове, чиито пламъци играеха там, където никой истински свободен не би дръзнал да издаде присъствието си. Пламъците сякаш намигаха на Лито при преминаването на хора пред тях — свободните от Музея упражняваха правото си да обитават свещените окрайнини.

Музейни свободни!

Бяха прости и тесногръди хора, с невероятно ограничен хоризонт.

Но защо да ги съдя! Те са това, което направих от тях.

В този момент чу идващата делегация на бин-джезъритките. Приближавайки, те припяваха монотонен звук в ниска октава, преливаща от гласни.

Монео вървеше пред тях със стражеви наряд, който зае предписаната позиция по перваза, където се намираше Бог-Императора. Икономът се изправи с цял ръст на пода на залата точно под лицето на Лито, след което бързо го погледна и се обърна към разтворената врата.

Жените влязоха наредени по две; бяха десет на брой, водени от две свети майки в традиционните им черни роби.

— Антеак е вляво, а Люсейел отдясно — тихо каза Монео.

Имената припомниха на Лито изречените по-рано слова за светите майки от страна на неговия иконом, който сега ги въведе, развълнуван и недоверчив. Явно никак не долюбваше вещиците.

„И двете са Прорицателки — бе му обяснил Монео. — Антеак е много по-възрастна от Люсейел, но за втората се говори, че е най-добрата ясновидка в «Бин Джезърит». Ето белега на челото на Антеак, чийто произход не можахме да установим. Люсейел е с червена коса и е необичайно млада за онова, което се мълви за способностите й…“

Загледан в приближаващите свети майки и тяхната свита, Лито усети в себе си бързата приливна вълна на спомените. Жените бяха провесили напред качулките си, които скриваха лицата им. Прислужничките и новоприетите вървяха на почтително разстояние отзад. Лика-прилика, също като мъниста… Някои модели не подлежат на промени. Сякаш тези жени влизаха в истински сийч, където се бяха събрали истински свободни, за да им отдадат дължимата почит.

В главите им е скрито това, което телата отричат — помисли той.

С прозиращия си поглед видя раболепното внимание в погледите им, докато те преминаваха с широка крачка през дългата зала, подобно на хора, изпитващи доверие в собствената си религиозна мощ.

Почувства удоволствие от мисълта, че „Бин Джезърит“ притежаваше все пак само толкова сила и власт, колкото им бе дал той. Знаеше причината за тази привилегия. От всички хора в Империята светите майки най-много приличаха на него: ограничени до спомените на предшественичките си от женски пол и едновременно с това идентични със своята женска изява на ритуала на наследяването, макар че всяка от тях съществуваше като частица от някаква обща тълпа.

Те спряха точно на мястото на изискваните десет крачки от перваза на Бог-Императора. Свитата зае местата си от двете им страни.

За Лито беше забавно да поздравява такива делегации с гласа и личността на своята баба Джесика. В „Бин Джезърит“ бяха свикнали с тази формалност и я очакваха, така че не биваше да ги разочарова.

— Добре дошли, сестри — каза той.

Мекият контраалтов глас, досущ в стила на овладения женствен тембър на Джесика, беше белязан с едва забележима подигравателна отсенка, също като онзи, записан и често изучаван в Дома на Ордена на Сестринството.

Още с изричането на поздрава Лито долови заплахата. Светите майки всеки път оставаха недоволни от начина, по който биваха поздравявани, но в сегашната им реакция имаше и по-различни нотки. Монео също ги усети. Той вдигна пръст и стражите заобиколиха малко по-отблизо Лито. Антеак заговори първа:

— Господарю, сутринта гледахме онова представление на площада. Какво печелиш с подобни отживелици?

Аха, значи това е избраният от нас тон — помисли той. После каза със собствения си глас:

— Временно се радвате на моето благоволение. Ще промените ли нещата?

— Господарю — продължи Антеак, — безкрайно сме смутени от начина, по който наказа един посланик. Не виждаме каква е изгодата за теб.

— Никаква. А аз съм посрамен.

Обади се Люсейел:

— Това може само да засили идеята за по-голям гнет.

— Питам се защо са малцина тези, които някога са помисляли за „Бин Джезърит“ като за потисници? — отговори с въпрос Лито.

Антеак се обърна към своята спътница:

— Ако на Бог-Императора се нрави да ни уведоми, той ще го направи. Да се върнем към въпросите за нашето посолство.

Лито се усмихна и каза:

— Вие, двете, минете по-напред. Оставете помощничките си и приближете.

Монео отстъпи две крачки вдясно, докато светите майки приближиха с характерното за тях меко, плавно движение, за да застанат на около три стъпки от перваза.

„Сякаш нямат крака!“ — бе коментирал веднъж Монео.

Спомнил си за случая, Лито наблюдаваше колко внимателно икономът му следи двете жени. В тях действително имаше нещо заплашително, но Монео не се осмели да възрази срещу подобна близост. Беше заповядано от Бог-Императора; значи така и трябваше да бъде.

За миг Лито отклони вниманието си към свитата на помощничките, останали там, където делегацията на „Бин Джезърит“ спря отначало. Младшите посветени носеха черни горни дрехи без качулки. Съзря по тях знаци на забранени ритуали, макар и незначителни — амулет, дребно украшение, цветно крайче на носна кърпа, сгъната така, че да изпъкне пъстрото в нея. Знаеше, че светите майки го допускат, понеже вече не бяха тези, които лично разпределяха подправката, както някога.

Ритуални заместители.

През последните десет години бяха настъпили значителни промени. В мисленето на Сестринството очевидно бе заело място ново схващане по отношение на пестеливостта.

Излизат наяве — каза си Лито. — Някогашните стари мистерии са все още тук.

Древните модели бяха се съхранили като сън в спомените на „Бин Джезърит“ през изминалите хилядолетия.

Сега те се появяват отново. Длъжен съм да предупредя моите Говорещи с риби.

Обърна се към светите майки:

— Имате ли да питате нещо?

— Какво е да бъдеш това, което си ти? — обади се Люсейел.

Лито примигна. Интересна атака. Не бяха я използвали повече от поколение. Добре… Защо пък не?

— Понякога сънищата ми сякаш блокират и се пренасочват към странни места — каза той. — Ако паметта за намиращото се в космоса е паяжина, което вие със сигурност знаете, помислете за размерите на моята паяжина, както и къде могат да ме отведат сънищата и безчислените ми памети.

— Споменаваш това, което със сигурност знаем — рече Антеак. — Защо да не можем най-сетне да обединим силите си? Ние сме повече еднакви, отколкото различаващи се.

— По-скоро бих се свързал с онези дегенерирали Големи династии, оплакващи загубените си богатства от подправка!

Антеак запази мълчание, но Люсейел насочи пръст към него с думите:

— Предлагаме общо дело!

— А аз настоявам за сблъсък, така ли?

Антеак се размърда и каза:

— Отдавна е известен принципът на конфликта, тръгнал от отделната клетка, чийто модел е останал непокътнат.

— Някои неща остават несъвместими — съгласи се Лито.

— Тогава как нашето Сестринство да поддържа своята общност? — попита Люсейел.

Той втвърди гласа си:

— Много добре знаете, че тайната на запазването на дадена общност се корена в потискането на несъвместимостта.

— Сътрудничеството може да допринесе твърде много — каза Антеак.

— За вас, но не и за мене. Светата майка смогна да въздъхне:

— Е, господарю, ще благоволиш ли да ни кажеш нещо за физическите изменения на твоята личност?

— Някои тук не могат да не знаят за тези неща и да не ги записват — добави Люсейел.

— В случай, че с мен се случи нещо страшно, нали? — попита Лито.

— Господарю! — протестира Антеак. — Ние не…

— Правите ми дисекция с думи, макар да бихте предпочели по-остър инструментариум. Лицемерието ме обижда.

— Протестираме, господарю — заяви Антеак.

— Така е. Чувам го.

Люсейел припълзя няколко милиметра по-близо до перваза, което стана причина за мигновено трепване от страна на Монео, взрял се веднага след това в Бог-Императора. С изражението си икономът питаше дали да премине към действие, но Лито не му обърна внимание, любопитен да разбере какви са намеренията на Люсейел. Усещането за някаква заплаха се бе съсредоточило в червенокосата.

Какво всъщност представлява! — помисли той. — Въпреки всичко би ли могла да е лицетанцъор?

Не. Не се виждаше нито един от добре известните му сигнални знаци. Не. Люсейел издаваше с вида си само внимателно постигнато отпускане, а дори и най-незначителният трепет на чертите на лицето й не предизвикваха наблюдателните способности на Бог-Императора.

— Господарю, ще ни разкажеш ли сега за твоите промени във физическо отношение? — попита Антеак.

Отвличане на вниманието! — помисли Лито.

— Мозъкът ми силно нараства — каза той. — По-голямата част от човешкия череп е изчезнала. Няма строги граници за растежа на кората на главния ми мозък и съпътстващата го нервна система.

Монео хвърли смаян поглед към него. Защо Бог-Императора предоставяше такава жизненоважна информация? Тези двете непременно щяха да я пуснат в обръщение.

Светите майки очевидно бяха доволни от последното откровение, колебаейки се единствено накъде би било най-добре да се насочи разговорът.

— Мозъкът ти има ли център? — — попита Люсейел.

— Аз съм центърът — каза Лито.

— С какво местоположение? — поинтересува се Антеак, посочвайки с неопределен жест към него.

Люсейел се плъзна с още няколко милиметра по-близо до перваза.

— Що за значение придавате на нещата, които ви разкривам? — попита Лито.

Изразът на лицата на двете жени не се промени с нищо, което достатъчно ясно ги издаде. Мигновена усмивка прелетя по устните му.

— Видяното на пазарния площад е овладяло мислите ви — каза той. — Дори „Бин Джезърит“ не устоя на манталитета на сука.

— Не заслужаваме обвинението ти — рече Антеак.

— Напротив. Сук-манталитетът господства в моята Империя. Пазарният дух се засили и усъвършенства благодарение на потребностите на времето, в което живеем. Всички ние се превърнахме в търговци.

— И ти ли, господарю? — осмели се Люсейел.

— Предизвикваш ме — каза той. — Нали знаете, че вие сте специалисти в тази област?

— В какъв смисъл специалисти, господарю? — прозвуча спокойният, но прекомерно овладян глас на Люсейел.

— А на специалистите не трябва да се вярва — продължи Лито. — Те са майстори на изключването и върховни експерти в търсенето на стеснения смисъл на понятията.

— Ние се надяваме, че сме архитекти на по-добро бъдеще — отбеляза Антеак.

— В какъв смисъл по-добро? — запита на свой ред Лито. Люсейел се премести с още една миниатюрна стъпчица към него.

— Господарю, надяваме се да заложим нашите стандарти със съдействието на твоята преценка — отвърна Антеак.

— Но вие се представихте като архитекти. Какво, по-високи стени ли ще издигате? Сестри, не забравяйте, че аз ви познавам. Вие сте експертни доставчици на слепци.

— Животът продължава, господарю — многозначително за Антеак.

— Именно! А също и вселената.

Люсейел пристъпи още по-близо, без да се съобразява с прикованото в нея внимание на Монео.

В същия миг Лито долови миризмата и едва не се изсмя на глас.

Екстракт от подправката!

Бяха дошли с концентрирана подправка. Разбира се, те знаеха някогашните приказки за пясъчните червеи и дестилата от мелиндж. Носеше я Люсейел. Според нея тя представляваше специфична отрова за червеи. Нямаше място за съмнение. Архивите на „Бин Джезърит“ и Устната История бяха единодушни по въпроса Концентратът раздробяваше червея, ускоряваше неговото разпадане и в краен резултат (по всяка вероятност) се превръщаше в пясъчни твари, от които щяха да се появят нови червеи — и така нататък, и така нататък…

— Има и друго, което трябва да знаете за мен — каза Лито. — Все още не съм червей. Не напълно. Мислете за Бог-Императора като за нещо, което е по-близо до същество-колония със сензорни изменения.

Лявата ръка на Люсейел едва забележимо се насочи към една гънка на горната й дреха. Монео забеляза жеста и погледна към господаря си за указание, но Лито не сваляше поглед от закачулената Люсейел.

— За кратко време миризмите бяха на мода — каза той.

Ръката на светата майка колебливо трепна.

— Парфюми и есенции — продължи. — Помня ги всичките, дори и модните увлечения по отсъствието на миризми. Хората си служеха със спрейове за подмишници, както и за между краката, за да прикриват естествения си мирис. Знаехте ли го? Разбира се, че да.

Погледът на Антеак потърси Люсейел. Нито една от жените не смееше да заговори.

— Хората инстинктивно разбираха, че феромоните издават присъствието им и говорят за тяхното състояние — каза Лито.

Жените не помръдваха. Явно го бяха чули. Сред всички негови приближени светите майки бяха най-добре подготвени да разбират скритите му послания.

— Искахте да ме раздробите като с бомба само заради богатствата на моята памет, събрала неизброими спомени — додаде Лито с осъдителен глас.

— Завиждаме, господарю — призна Люсейел.

— Зле сте прочели пасажа за дестилата от подправката. Пясъчните твари я усещат само като вода.

— Беше просто проба, господарю — рече Антеак. — Нищо друго.

— Значи, ще ме изпитвате, а?

— Господарю, порицай любопитството ни — отвърна Антеак.

— Аз също съм любопитен. Оставете концентрата от мелиндж на перваза до Монео. Ще го задържа.

Съвсем бавно, подчертавайки със спокойствието на движенията си липса на всякакво намерение за нападение, Люсейел бръкна под робата и извади малко флаконче, излъчващо синкави отблясъци. Внимателно го постави на посоченото място, като абсолютно с нищо не издаде, че може да й хрумне нещо отчаяно.

— Наистина си прорицателка, виждаща истината — каза Лито. Тя го удостои с бегла гримаса, която би могла да мине и за усмивка, след което се отдръпна до Антеак.

— Откъде взехте дестилираната подправка? — попита Лито.

— Купихме я от контрабандисти — отговори Антеак.

— Контрабандисти няма от почти две хиляди и петстотин години.

— Пести, за да ти се намира при нужда — каза светата майка.

— Разбирам. Но сега се налага да направите повторна оценка на онова, за което мислите като за свое собствено търпение и упоритост, нали?

— Господарю, следяхме еволюцията на тялото ти — поде Антеак. — Мислехме…

Тя си позволи да присвие леко рамене — жест на нивото, запазено само за разговор с друга света майка, до което рядко се прибягва.

В отговор Лито сви устни.

— Аз пък не мога да направя това с раменете.

— Ще ни накажеш ли? — попита Люсейел.

— Задето ме забавлявахте ли?

Тя погледна към флакона на перваза.

— Дадох дума да ви възнаградя — каза Лито. — И ще го направя.

— Господарю, предпочитаме да те запазим в нашето общество — рече Антеак.

— Не искайте прекалено голяма награда за това.

Антеак кимна.

— Повелителю, ти имаш сделки с иксианците. Разполагаме с информация, че те ще дръзнат да предприемат покушение срещу тебе.

— От тях се страхувам толкова, колкото и от вас.

— Няма как да не си разбрал какво майсторят иксианците — обади се Люсейел.

— От време на време Монео ми донася по някое копие от съобщенията, разменяни между отделни личности или групи в моята Империя. Научавам доста неща.

— Господарю, говорим за нова абоминация! — възкликна Антеак.

— Значи мислите, че иксианците могат да създадат изкуствен интелект? — попита той. — Чието съзнание да бъде като вашето, така ли?

— Боим се, господарю — кимна светата майка.

— И искате от мен да повярвам, че Бътлъровият джихад продължава да живее в Сестринството?

— Не вярваме на непознатото, което може да се появи с помощта на технологията, въоръжена с творческо въображение — почти издекламира Антеак.

Люсейел леко се наведе към него:

— Господарю, иксианците се хвалят, че тяхната машина ще излиза извън обсега на времето по начина, по който го правиш ти.

— А Сдружението говори за големия темпорален хаос при иксианците — подиграй се Лито. — Е, трябва ли да се страхуваме от всяка съзидателна сила?

Антеак сковано изпъна гръб в знак на възмущение.

— Говоря истината и на двете ви — продължи Лито. — Познавам вашите възможности. Няма ли и вие да отдадете дължимото на моите?

Люсейел кимна отривисто, а после каза:

— Тлейлакс и Икс правят съюз със Сдружението; искат и от нас пълно съдействие.

— А вие се боите най-много от Икс, нали?

— Страхуваме се от всичко, над което нямаме контрол — отвърна Антеак.

— Ето, над мен не упражнявате контрол.

— Ако не съществуваш, хората ще имат нужда от нас! — твърдо заяви Антеак.

— Истината, най-сетне истината! — извика Лито. — Идвате при мен като ваш Оракул и ме молите да ви спася от страховете ви.

Антеак попита с бързо овладян апатичен глас:

— Ще успеят ли с механичния мозък на Икс?

— Мозък ли? Не, разбира се!

Люсейел видимо се отпусна, но другата света майка не показа никаква промяна. Явно не бе доволна от отговора на Оракула.

Защо ли глупостта повтаря себе си с такава монотонна точност! — недоумяваше Лито.

В спомените му се тълпяха безброй подобни сцени — гъстонаселени пещери, изпаднали в свещен екстаз жреци и жрици, преливащи от важност гласове, които изричат грозни предсказания посред дима на светени наркотични средства.

Той погледна към флакончето с преливащи отблясъци на перваза до Монео. Каква ли беше текущата цена на тази играчка? Огромна. Защото представляваше извлек. Многократно концентрирано богатство.

— Вече платихте на Оракула — каза той. — Приятно ми е да ви дам в замяна пълната стойност.

С какво внимание го загледаха жените!

— Слушайте — предупреди ги. — Боите се от нещо, което не е опасно.

Казаното от самия него му хареса. Достатъчно знаменателно и изречено с важност, достойна за всеки Прорицател. Антеак и Люсейел го гледаха с вид на истински покорни молителки. Една от новопосветените зад тях се изкашля.

После ще разберат коя е и ще я накажат — помисли Лито.

Старата света майка бе имала достатъчно време, за да обмисли думите му.

— Неясната истина не е истина — каза тя.

— Но аз дадох правилна насока на мислите ви — възрази Лито.

— Дали не ни съветваш да не се боим от машината на иксианците? — запита Люсейел.

— Достатъчно добре можете да разсъждавате. Защо идвате при мен като молителки?

— Защото не притежаваме твоята мощ и способности — рече Антеак.

— Оплаквате се, че не можете да доловите ефирните вълни на Времето. Не можете да почувствате целостта като мен. И се страхувате от една обикновена машина!

— Значи, решил си да не ни кажеш — отбеляза Антеак.

— Не допускайте грешката да мислите за Бог-Императора като за същество, непознаващо похватите на вашето Сестринство. Вие сте пълни с живот. Сетивата ви са идеално настроени. Аз не слагам преграда, а пък вие няма да успеете.

— Иксианците са царе на автоматиката! — възропта Антеак.

— Отделни детайли, части и блокове с ограничени параметри, свързани помежду си — съгласи се той. — Но след като бъдат приведени в движение, кой би могъл да ги спре?

Люсейел за миг забрави всички претенции за самоконтрол на бин-джезъритките — блестящо потвърждение на верността на нейното признание за мощта и способностите на Лито. Тя едва не изпищя:

— Знаеш ли с какво се хвалят иксианците? Че тяхната машина ще предскаже хода на твоите действия!

— От какво да се страхувам? Колкото повече се доближат до мен, толкова по-голяма ще бъде потребността им да са мои съюзници. Защото те не могат да ме победят, докато аз — мога.

Антеак бе готова да каже нещо, но Люсейел я докосна по ръката.

— Нима вече си съюзник на Икс, господарю? — попита тя. — Дочу се, че си разговарял прекалено дълго с новия им посланик, тази Хви Нории.

— Аз нямам съюзници — каза Лито. — Само слуги, ученици и врагове.

— Означава ли това, че не се боиш от машината на иксианците? — продължи да настоява Антеак.

— Автоматиката синоним ли е на съзнателния разум? — контрира с въпрос той.

Очите на светата майка се разшириха и погледът й се замъгли, когато тя се оттегли в спомените си. Лито почувства овладелия го интерес да разбере какви са срещите й със събраната в самата нея тълпа.

Имаме някои общи спомени в себе си — помисли той.

Долови примамливото влечение към общуване и връзка със светите майки. Щеше да бъде толкова познато и непринудено… И толкова непоносимо.

Антеак отново правеше опит да го прикотка. Тя каза:

— Машината не може да предугади всеки значим за хората проблем. Именно тук е разликата между поредицата от отделни части и непрекъснатата цялост. Ние разполагаме с едното; машините са принудени да се задоволят с другото.

— Все така демонстрираш мощта на правилното мислене — кимна той.

— Споделям мнението ти! — веднага се присъедини Люсейел. Това беше команда, предназначена за Антеак, разкриваща с внезапна и пределна яснота коя е старшата на тази двойка свети майки — по-младата от двете, разбира се. Великолепно сторено — възхити се Лито.

— Интелигентният разум се приспособява — каза Антеак.

Не са особено разточителни на думи — помисли той, без да покаже, че истински се забавлява.

— Интелигентният разум твори — меко възрази Лито. — А това означава, че преди отговор винаги трябва да се прибегне до помощта на въображението. Срещата с новото е задължителна.

— Също като възможността да бъде създадена иксианската машина — каза Антеак, без да вложи и намек за въпрос в гласа си.

— Колко странно — замислено рече Лито, — че не е достатъчно да си безукорна света майка…

Изострените му сетива доловиха чувството на страх, рязко обзело и двете жени. Прорицателки, не ще и дума!

— С право се боите от мен — каза той и попита, извисявайки глас: — А откъде знаете, че все още сте живи?

Подобно на Монео, преживял го много пъти, те доловиха в гласа му страховитите последствия от един неправилен отговор. Особено му се понрави, че и двете погледнаха към иконома, преди някоя от тях да отговори.

— Аз представлявам огледало на самата себе си — рече най-сетне Люсейел, но Лито долови обидна дързост в добре заучения бин-джезъритски отговор.

— А на мен не ми трябват предварително подготвени средства, за да се справям с личните си човешки проблеми — каза Антеак.

— Въпросът ти е за начинаещи ученици!

— Ха-ха-ха! — разсмя се Лито. — Имаш ли нещо против да напуснеш „Бин Джезърит“ и да останеш тук?

Успя да проследи как обмисля предложението и отхвърля, не съумявайки да прикрие, че то я бе развеселило. Той погледна към озадачената Люсейел.

— Ако нещата са извън обсега на твоите мерки и критерии, вниманието ти е било привлечено от разума, а не от автоматиката — каза Лито.

И в същия момент помисли:

Люсейел никога вече няма да вземе връх над дъртата Антеак. По-младата света майка не си направи труд да прикрие гнева си.

— Слуховете говорят, че иксианците те снабдяват с машини, наподобяващи с действията си човешкото мислене. Ако мнението ти за тях действително е толкова лошо, защо…

— Тя не бива да излиза от Дома на Ордена без опекун — рече Лито, обръщайки се към Антеак. — Наистина ли се притеснява да се обърне към събраните в нея спомени?

Люсейел побледня, но не отрони нито дума. Лито я огледа хладно.

— Не мислиш ли, че дълготрайното подсъзнателно общуване на нашите предци с машините все пак трябва да ни е научило на нещо?

Светата майка се задоволи само да го стрелне с поглед, все още колебаеща се дали да рискува живота си в открито противопоставяне на Бог-Императора.

— Не би ли потвърдила, че сега ние поне знаем каква е притегателната сила на машините?

Люсейел кимна в знак на съгласие.

— Добре поддържаната машина може да се окаже по-надеждна от служител с човешки образ — продължи Лито. — Редно е да й вярваме, без да си позволяваме лукса на чувствената разсеяност.

Способността на Люсейел да говори се върна:

— Означава ли това, че възнамеряваш да снемеш Бътлъровата запрета от гадните мислещи машини?

— Заклевам се пред теб — изрече Лито с ледено пренебрежителен тон, — че ако възнамеряваш да продължиш по-нататък с подобни глупости, ще наредя да те екзекутират на публично място. Аз не съм Оракул за твое ползване!

Устата на Люсейел се отвори и затвори, без да изрече нищо.

Антеак докосна ръката на своята спътница, при което тялото на другата потръпна. Старата света майка каза меко и с фино поднесено владеене на Гласа:

— Нашият Бог-Император никога няма да се възпротиви открито на забраните, наложени от Бътлъровия джихад.

Лито я възнагради с блага одобрителна усмивка. Наистина бе приятно да се види подобно майсторско изпълнение.

— Това следва да бъде ясно за всеки овладян разум — каза той. — Съществуват граници и на моите възможности да избирам, както и дела, в които не бих се намесил.

Добре съзря как двете жени поемат многозъбия удар на думите му, претегляйки възможните вложени в тях значения и акценти.

Дали Бог-Императора не ги разсейваше, насочвайки вниманието им върху иксианците, за да прикрие маневрите си, визирайки друга цел? Да не би да намекваше, че е дошло време в „Бин Джезърит“ да обявят позициите си спрямо Икс? Можеше ли думите му да не крият нищо повече от изложените на повърхността им подбуди? Независимо от основанията, тези думи не трябваше да бъдат пренебрегвани. Несъмнено, той беше най-неискреното същество, създадено някога в цялата вселена…

Лито се извърна начумерен към Люсейел, съзнавайки, че с това само засилва нейното объркване:

— Маркус Клер Люсейел, насочвам специално вниманието ти върху един урок за отминалите свръхмеханизирани общества, който ти очевидно не си научила. Самите машини и приспособления принуждават потребителите си да се използват един-друг по същия начин, по който си служат с тях.

После се обърна към иконома.

— Монео?

— Виждам го, господарю.

Беше извил назад глава, за да може да погледне над свитата на „Бин Джезърит“. Дънкан Айдахо току-що бе влязъл през портала в другия край на залата и сега приближаваше с широка крачка към Лито. Монео нито за миг не бе намалил бдителността си и своето недоверие към „Бин Джезърит“, както и не пропусна да отбележи характера на лекцията, изнесена от Бог-Императора. Той винаги подлага на тест, винаги изпитва.

Антеак се изкашля:

— Господарю, какво ще кажеш за нашето възнаграждение?

— Смела си — кимна Лито. — Затова си избрана за тази мисия. Е, добре, през следващото десетилетие ще запазя вашия дял на сегашното му равнище. Колкото до другото, оставям без последствия истинското ви намерение и предназначението на концентрираната подправка. Не съм ли великодушен?

— Премного, господарю — отвърна Антеак без никаква следа от огорчение в гласа си.

Дънкан Айдахо рязко зави покрай жените и спря до Монео с поглед, отправен нагоре към Лито.

— Гос’дарю, има… — той се прекъсна по средата на думата и погледна към светите майки.

— Говори открито.

— Слушам, гос’дарю — неохотата в гласа му продължаваше да се чувства. — Бяхме нападнати в югоизточния край на града. Предполагам, че е било направено, за да отвлекат вниманието ни, защото постъпиха сведения за още насилия в Онн и Забранената Гора от разпръснати бандитски групи.

— Устройват лов на моите хищници — замислено каза Лито. — И в града, и в гората изтребват вълците ми.

Озадаченият Айдахо сви вежди и попита:

— Какви вълци в града, гос’дарю?

— Дали са гризачи-убийци — рече Лито, — или са вълци, за мен е все едно, тъй като няма особена разлика.

Монео неволно бе отворил уста.

Лито му се усмихна, мислейки за красотата на момента при осъзнаването на нещо, когато булото пада от очите и разумът сякаш се разпуква.

— Доведох голяма група от гвардията за местна охрана — поде Айдахо. — Разведени са по постове из…

— Знаех, че ще го сториш — прекъсна го Лито. — А сега внимавай за местата, където ще разположиш останалите според моите нареждания.

Светите майки гледаха и слушаха със страхопочитание обясненията, давани от Бог-Императора на Айдахо за точните координати на засадите, подробните описания на всяка група и дори назначенията на нейните членове, хода на операциите във времето, необходимото оръжие и количественото му разпределение по пунктове. Многообхватната памет на Айдахо въвеждаше като в каталог инструкциите; Голата беше прекалено вглъбен в изложението, за да си позволи някакъв въпрос, но когато Лито млъкна, не успя за скрие страха си, примесен с недоумение.

Бог-Императора сякаш бе надникнал директно в най-дълбокото на съзнанието му, защото с лекота прочете течащите там помисли:

Аз бях верен воин на първия господар Лито — мислеше Айдахо. — Онзи Лито, бащата, ме спаси и ме заведе в дома си като собствен син. И макар че оня Лито съществува по някакъв начин в настоящия, все пак не е той…

— Гос’дарю, за какво съм ти потребен именно аз?

— За издръжливостта и предаността ти.

Айдахо поклати глава със съмнение:

— Но…

— Ти се подчиняваш и изпълняваш — каза Бог-Императора, отбелязвайки в същия миг начина, по който думите му бяха попити без остатък от светите майки. Нямаше място за никакво съмнение, че те са Прорицателки — прозиращи истината.

— Защото дължа нещо на атреидите — покорно рече Айдахо.

— Ето, на това залагаме нашето доверие — натърти Лито. — И… Дънкан!

— Кажи, гос’дарю — гласът на голата не оставяше място за никакво съмнение, че е почувствал достатъчно солидна почва под краката си.

— На всяко от местата се погрижи да има поне по един от оцелелите. В противен случай нашите усилия ще са напразни.

Айдахо кимна кратко само веднъж и си тръгна, преминавайки обратно през залата със същата широка крачка, с която бе дошъл. В същото време Лито помисли как единствено изключително чувствително око би могло да забележи, че си тръгва друг Дънкан, много по-различен от оня, който бе влязъл.

— Причината е бичуването на посланика — обади се Антеак.

— Точно така — съгласи се Лито. — Предай внимателно всичко на своята старша, достойната за уважение света майка Сиакса. Кажи й, че предпочитам компанията на хищниците, а не на тяхната плячка.

После погледна към иконома, цял превърнал се в слух.

— Монео, вълците в гората вече ги няма. Трябва да бъдат заменени с хора-вълци. Погрижи се за това.

„Състоянието на транс, обхванало прорицателя по време на сеанса, не прилича на нищо друго, съпътстващо ясновидството. То не представлява оттегляне от грубото експониране чрез действието на сетивата (което е характерно за повечето подобни състояния), а по-скоро е потапяне в множество от нови движения. Нещата се движат. По същество става дума за върховен прагматизъм в сърцевината на безкрая, за търсещо мислене; докато най-сетне се стигне до непрекъснато действащото осъзнаване, че вселената се намира в състояние на самодвижение, че се променя, че нейните правила също се променят, че нищо не остава абсолютно и постоянно при цялото това движение, че механично дадените обяснения могат да сработят само в строго определени пространства, но когато стените се срутят, старите сентенции също се сриват и изчезват, отнесени от нови. Нещата, които могат да се видят по време на този транс, действат отрезвяващо, други буквално съсипват. Налага се някой да положи максимално усилие, за да запази целостта си, но дори и да го постигне, той излиза от подобно състояние дълбоко променен.“

Откраднатите Дневници

В нощта, последвала Деня за прием, докато другите спяха, воюваха, сънуваха и умираха, Лито остана да почива в самотата на залата за приеми единствено е неколцина доверени от Говорещите с риби на входните двери.

Не заспа. Мислите му бушуваха, обзети от необходими ходове и разочарования.

Хви! Хви!

Вече знаеше, защо са му пратили Хви Нории. Как добре го знаеше сега!

Най-дълбоката от всички мои съкровени тайни е на показ.

Бяха я разкрили: присъствието на Хви го доказваше.

Премисляше отчаяни ходове и обстоятелства. Би ли могла тази безмилостна метаморфоза да се насочи към противоположен край? Можеше ли той самият да се върне към състоянието си на нормално човешко същество?

Не е възможно.

Дори да съществуваше подобна вероятност, процесът би продължил толкова дълго, колкото време бе изминало, за да стигне дотук. Какво щеше да остане от Хви след повече от три хиляди години? Пресъхнала прах и кости в криптата.

Бих могъл да създам нещо подобно на нея и да го подготвя за себе си… Но то няма да бъде моята мила Хви.

И какво щеше да стане със Златната Пътека, ако той си поставеше подобни егоистични цели?

Да върви по дяволите Златната Пътека! Тези сияйни глупци помислиха ли поне веднъж за мене! Никога и нито за миг!

Не, това не бе вярно. Хви мислеше за него. Тя споделяше неговото нечовешко страдание.

Обземаха го отчаяни решения и той се опитваше да избяга от тях, докато сетивата му отбелязваха тихите стъпки на стражата и бягащия поток вода под залата.

Когато направих своя избор, какви бяха моите очаквания!

О, колко много се смя отрупаната в него разнолика сбирщина на този въпрос! Нима не бе си поставил задача, която трябваше да изпълни? Нали точно това беше живецът на споразумението, държащо смирено людското стълпотворение в съзнанието му!

„Длъжен си да следваш приетата задача — казваха те. — Имаш една-единствена цел.“

Но единствената цел е типична за фанатиците, а аз не съм фанатик!

„Трябва да си жесток и циничен. Длъжен си да оправдаеш възложеното ти доверие!“

Защо да съм длъжен!

„А кой се закле? Самият ти. Сам избра посоката.“

Имаше и надежди за бъдното!

„Надеждите, създавани от историята за едно определено поколение, нерядко се разбиват още при следващото. Кой знае по-добре от теб истинското състояние на нещата?“

Да… А разбитите надежди могат да отчуждят и променят облика на цели народи. Самият аз съм цял народ!

„Не забравяй за клетвата си!“

Наистина. Аз съм разрушителната сила, разгърнала се през поредици от векове. Слагам граница на надеждите, включително и на моите… Аз омекотявам хода на махалото.

„А после отново го отпращаш в другата посока. Никога не забравяй това.“

Уморен съм. О, колко много съм уморен. Само ако можех да заспя… Но да заспя истински.

„А и непрекъснато се самосъжаляваш.“

Защо да не го правя? Какво съм аз? Вечният самец-саможивец, принуден непрестанно да гледа онова, което би могъл да бъде. Всеки ден само това правя… А сега и Хви!

„Началният ти великодушен избор вече те изпълва с егоизъм.“

Отвсякъде дебне опасност. Принуден съм да нося егоизма си като армиран костюм.

„Опасност за всеки, който се опита да те докосне. Такава ли е истинската ти същност?“

Опасност дори за Хви. Скъпата, възхитителна, ненагледна Хви.

„Нима издигаш около себе си високи стени единствено, за да останеш вътре, потънал в самосъжаление?“

Стените са построени, защото в моята Империя вилнеят свободно големи сили.

„Ти ги пусна на воля. А сега ще потърсиш ли споразумение с тях?“

Причината е Хви. Никога преди нея тези чувства не са достигали такава мощ в мен. Виновни са само проклетите иксианци!

„Много занимателен е фактът, че те заплашват с плът, вместо с машина.“

Защото разкриха моята тайна.

„Знаеш каква е противоотровата.“

Огромното му тяло потръпна по цялата си дължина от появилата се мисъл. Наистина, добре познаваше противоотровата, помагала безотказно досега — временно самооттегляне в собственото си минало. Дори сестрите от „Бин Джезърит“ не можеха да си позволят такива продължителни пътувания — назад, назад до самите извори на клетъчното осъзнаване, или кратко спиране край пътя заради наслада, дошла от изтънчено сетивно удоволствие, веднъж, след смъртта на един особено ценен и превъзходен Дънкан, той се отдаде на големи музикални празници-пътувания. Моцарт бързо му дотегна. Превзето! Но Бах… О, Бах!

Все още не бе забравил огромното изпитано удоволствие.

Седях на органа и потъвах в музиката.

В цялата му памет имаше само три случая, сравними с Бах. Но дори Ликалло не беше по-добър от него — равен, ала не и по-голям.

Дали пък жени-интелектуалки нямаше да се окажат подходящ избор за тази нощ? Бабата Джесика беше една от най-първите. Но опитът го бе научил, че близък за него човек не е подходяща противоотрова при сегашната напрегнатост. Търсенето трябваше да достигне по-навътре.

Изведнъж реши да опише със силата на въображението си подобно сафари на някакъв почти вцепенен в страхопочитанието си посетител — изцяло въображаема личност, — тъй като никой не би дръзнал да му задава въпроси на толкова свята тема.

„Поемам назад към орляка мои предшественици от един род, претърсвайки второстепенни разклонения със смел набег в уединени кътчета и потайни места. Много от имената ще се окажат непознати за тебе. Чувал ли е някой за Норма Ценва? Живял съм и нейния живот!“

„Как тъй сте живели живота й?“ — пита въображаемият посетител и събеседник.

„Както е редно. За какво друго са му нужни на човек праотците? Знаеш, че някакъв мъж е създал първия кораб на Сдружението. В учебника ти по история е отбелязано името на Аурелиус Венпорт, нали така? Излъгали са. Направи го Норма — неговата любовница. Тя го снабди както с проекта, така и с пет деца. Егото му не би се задоволило с по-малко. В крайна сметка обаче самата мисъл, че той всъщност не е сторил нищо от онова, за което се говори, го унищожи.“

„И неговия живот ли сте преживели?“

„Естествено. Извървях и далечните пътища, където са странствали свободните. По бащината си родова линия и по изминатото от други стигнах до самия извор — династията на атреидите.“

„Какво знаменито родословие!“

„С порядъчен брой лъчезарни идиоти.“

Развлечението и забавата са нещата, които ми трябват — помисли Лито.

Тогава защо да не спретнем пътуване-обиколка на тема сексуални флиртове и подвизи, както и други подобни начини за прахосване на време?

„Просто не можеш да си представиш броя на събраните в мене оргии! Аз съм върховният воайор, както като участник/ници, така и като наблюдател/ли. Какво невъобразимо количество смут и тежки разстройства се дължи на невежеството и недоразуменията. Какви бездънни невежи сме били. А и какви свидливци.“

Не, достатъчно добре знаеше, че не би могъл да си позволи подобен избор, особено през тази нощ и при Хви, намираща се наблизо в града.

Защо пък да не избере военната тема?

„Кой измежду Наполеоните е бил най-жалкият страхливец? — запитва той въображаемия посетител. — Няма да ти кажа, но аз го познавам. О, как добре го познавам.“

Накъде да тръгна? С цялото това минало, разкрито без остатък пред мен, кой път да поема!

Публичните домове, отвратителните жестокости, тираните, акробатите, нудисти, лекари, мъжки курви, музиканти, вълшебници, грубияни, жреци, занаятчии, жрици…

— А знаеш ли — обръща се той към своя въображаем посетител, — че посветените на хула пазят древен език от движения-знаци, който са имали правото да ползват само мъжете? Никога ли не си чувал за хула? Не, разбира се. Кой ли вече я танцува? Но вековете са запазили много неща. Преводът им отдавна се е загубил, ала не и за мене.

Една цяла нощ бях дълга редица от халифи, пътуващи на изток и запад из ислямския свят. Няма да те отегчавам с подробности. А сега си върви, посетителю!

Колко примамващ е — помисли той, — този призив на сирената, дето ме зове да живея само в миналото.

И колко ненужно е сега това минало заради пъклените иксианци. Как отегчително и досадно е миналото, когато Хви е тук. Тя веднага ще дойде, стига да я повикам. Но не мога да го направя… Не сега… Не през тази нощ…

Миналото продължаваше да го подканя с мълчалив жест.

Мога да се отправя на дълго странстване в него. Не е задължително да бъде сафари. Мога да тръгна сам. Поклонничеството очиства. Докато сафаритата те превръщат в турист. Точно там е разликата. Мога да пътувам сам из своя вътрешен свят.

И никога да не се върна.

Чувстваше цялата неизбежност на състоянието, прилично на сън, което навярно щеше да го задържи в своя капан.

Из цялата си Империя създавам специфично сънно състояние. В този сън се раждат митове, появяват се нови посоки и нови движения. Нови… Нови… Нови… Нещата тръгват от моите собствени бленувания и измислици. Кой може да бъде по-чувствителен към тях от самия мен? Ловецът се е хванал в мрежата си.

Разбираше, че е попаднал в състояние, за което не е позната противоотрова — отминала, настояща или бъдеща. Огромното му тяло се разтърсваше от идващи една след друга тръпки в мрака на залата, където приемаше молителите.

На портала една амазонка от стражата на Говорещите с риби пошепна на друга:

— Дали нещо не измъчва нашия Бог?

Другарката й по оръжие отговори:

— Греховете на този свят са достатъчно голяма мъка за всеки.

Лито чу краткия им разговор и тихо заплака.

„Когато реших и се заех да водя човешкия род по моята Златна Пътека, обещах на всички урок, дето и костите им щяха да запомнят. Познавам един дълбоко вкоренен модел на поведение, който хората отричат с думите си, същевременно потвърждавайки го със своите дела. Те говорят, че търсят сигурност и спокойствие — състоянието, наричано от самите тях мир. И още неизрекли това, подготвят семената на безредието и насилието. Ако открият спокойната сигурност, те се чувстват неловко и се измъчват от нея. Колко досадна им се струва тя! Погледнете ги сега по-внимателно. Вижте какво правят, докато записвам настоящите думи. Ха-ха! Давам им продължаващо цели вечности наложено спокойствие, което не спира въпреки затрудненията и упорито действащото им усилие да избягат отново в хаоса. Повярвайте ми, споменът за Мира на Лито ще остане завинаги в тях. Така че ще продължат да търсят жадуваното, макар и след обстойна и продължителна подготовка.“

Откраднатите Дневници

До голяма степен против волята си, на разсъмване Айдахо се озова близо до Сиона, за да бъде прехвърлен на „безопасно място“ с един от имперските орнитоптери. Машината се носеше бързо на изток към златната дъга на слънчевата светлина, издигнала се над ландшафта, насечен от правоъгълните отрязъци на огъналите в зеленина плантации.

Топтерът беше от големите, тъй като трябваше да побере бойна група от Говорещите с риби заедно с двамата гости. Пилотът капитан на взвода — много яка жена с лице, за което Айдахо бе готов да се закълне, че никога не се е усмихвало, се представи като Инмеир. Беше заела своето място непосредствено пред него. Две мускулести гвардейки от Говорещите с риби седнаха от двете й страни. Още петима стражи се намираха зад Айдахо и Сиона.

„Бог-Императора Лито нареди да те изведем от града — бе му съобщила Инмеир, когато пристигна в командния пункт под централния площад. — Необходимо е за твоята безопасност. Утре заран ще се върнем за Сайънок.“

Айдахо, уморен от нощните тревоги, почувства безполезността на всякакви аргументи, противоречащи на заповедите на „Самия Бог“. Външността на Инмеир говореше, че тя спокойно може да го помъкне, притиснала го дори само с една от силните си ръце. Поведе го в мразовитата нощ, покрита с балдахин от звезди, проблясващи като разхвърляни брилянти с ъгловатите си стенички на току-що разчупени кристали. Чак когато стигнаха до топтера и Айдахо разпозна очакващата го Сиона, той започна да се пита за целта на нощната разходка.

През нощта си бе дал сметка, че не всички насилия в Онн са по вина на организираната група на бунтовниците. А когато беше поискал да научи нещо за Сиона, Монео му съобщи: „Моята дъщеря се намира в безопасност на едно забутано място“, добавяйки в края на посланието: „Поверявам я на грижите ти.“

В топтера тя не се отзова на въпросите му. И в момента седеше мълчалива и навъсена до него. Напомни му за собствената му персона през онези ужасни първи дни, когато бе дал тържествен обет да отмъсти на харконите. Не преставаше да се пита каква беше причината за нейната рязкост и горчивина. Каква сила я движеше?

Без да знае защо, той се улови, че сравнява Сиона с Хви Нории. Оказа се доста трудно да се срещне с посланичката, но все пак съумя да го направи, независимо от настойчивите искания на Говорещите с риби да се посвети на други свои задължения.

Блага и деликатна, това беше първото, което помисли за Хви. Същността на действията и поведението й говореше за неизменна кротост и благоразумие — само по себе си огромна сила. Ясно долови тази сила, както и факта, че тя го привличаше.

Трябва по-често да я виждам.

Засега обаче бе принуден да се задоволи с навъсеното безмълвие на Сиона, седнала до него. Е, добре… На мълчанието може да се отговори с мълчание.

Той се загледа в променящия се под него пейзаж. Тук-там се забелязваха отрупаните светлини на села, постепенно угасващи с приближаването на слънчевата светлина. Пустинята Сарийър се простираше далече оттук, а видът на земята долу беше такъв, сякаш тя никога не бе изсъхвала.

Някои неща не се променят особено много. ’Те просто се вземат от едно място и се създават отново на друго.

Ландшафтът му напомни за пищните градини на Каладън и Айдахо се запита какво ли бе станало със зелената планета, на която атреидите бяха живели дълги поколения, преди да дойдат на Дюн. Под себе си различаваше както тесни пътища, така и по-широки артерии, свързващи пазарищни центрове, по които се движеха коли, теглени от шесткраки животни, подобни на коне. Монео му беше казал, че тези същества, създадени специално за потребностите на подобен релеф, са основният работен добитък не само тук, но и из цялата Империя.

„Население, което се движи, по-лесно подлежи на контрол.“ Думите на иконома отзвъннаха в паметта му, докато гледаше надолу. Пред топтера се появиха пасища и меко преливащи един в друг зелени хълми, насечени на неравномерни късове от черни каменни стени. Разпозна стада овце и няколко вида едър рогат добитък. Топтерът премина над тясна долина, все още потънала в мрак, и дълбочината на която едва се забелязваше тясна водна нишчица. Самотна светлинка и синята струйка на дим, издигащ се от сенките на долината, бяха единственото свидетелство за човешко присъствие.

Сиона внезапно се размърда и потупа пилотиращата по рамото, сочейки вдясно пред тях.

— Това там не е ли Гойгоа? — попита тя.

— Да.

Инмеир отговори, без да се обърне, а в издадения от нея неясен, почти размазан звук имаше някакво чувство, което Айдахо не можа веднага да определи.

— Мястото не е ли безопасно? — запита отново Сиона.

— Такова е.

Тя погледна към Айдахо и рече:

— Нареди й да ни остави в Гойгоа.

Без да знае защо се подчинява, голата каза:

— Остави ни там, Инмеир.

Когато амазонката се обърна, за да го погледне, чертите на лицето й, което той бе оприличил на безизразен правоъгълен блок, вече очевидно разкриваха присъствието на потискана емоция. Беше смръщила изтеглената си надолу уста. Една жилчица пулсираше в ъгъла на дясното й око.

— Нека не бъде Гойгоа, командире — изрече Говорещата с риби. — Има други, по-хубави…

— Посочи ли Бог-Императора къде да ни заведеш? — прекъсна я Сиона.

Инмеир не скри гнева си от нейната намеса и отговори, без да я погледне:

— Не, но той…

— Тогава ни свали в Гойгоа — нареди Айдахо.

Амазонката отново прехвърли вниманието си върху контролните прибори на топтера, а голата бе рязко запратен към Сиона, когато машината се наклони встрани при виража и пое към окръглена падинка посред зелените хълми.

Айдахо огледа над рамото на Инмеир мястото, където се насочваха. В самия център на падината се намираше село, построено от същите черни камъни, от които бяха и оградните стени. По склоновете над селото се виждаха овощни градини, както и други терасирани участъци, издигащи се стъпаловидно към малка седловина на билото, над която летяха ястреби, понесени сякаш от първите за деня въздушни течения.

Айдахо погледна Сиона и попита:

— Какво е това Гойгоа?

— Ще видиш.

Инмеир плавно, но настойчиво поведе машината надолу и след няколко кратки докосвания до повърхността я спря на равно тревно пространство в края на селото. Една от Говорещите с риби отвори вратата откъм командирската страна. Ноздрите на Айдахо веднага доловиха букет от остри миризми — смачкана трева, животински изпражнения и парлив пушек от огньове, върху които се приготвя храна. Той леко се плъзна извън топтера и погледна нагоре към селската улица, където излизащите от къщите хора вече се зазяпваха в посетителите. Видя как възрастна жена в дълга зелена дреха пошепна нещо на ухото на дете, а то веднага се обърна и хукна нагоре по улицата.

— Харесва ли ти мястото? — попита Сиона, след като скочи до него.

— Изглежда приятно.

Тя погледна към Инмеир, когато пилотиращата и останалите гвардейки се присъединиха към тях на тревата.

— Кога се връщаме в Онн?

— Ти няма да дойдеш — отговори хладно Инмеир. — Наредено ми е да те заведа в Цитаделата. А командирът ще се върне обратно.

— Разбирам — кимна Сиона. — Кога ще тръгнем?

— Утре на разсъмване. Ще поговоря с вожда на селото за някакви квартири. — Амазонката им обърна гръб и се отправи с енергична крачка нататък.

— Гойгоа — повтори Айдахо. — Странно име. Какво ли е било тук по времето на Дюн?

— Представи си, че знам — заяви Сиона. — На старите карти е отбелязано като Шулок, което ще рече „място, обитавано от духове“. Устната История твърди, че са били извършвани жестоки престъпления, преди да бъдат унищожени всички негови обитатели.

— Джакуруту — пошепна Айдахо, спомняйки си старите легенди за крадците на вода. Огледа се наоколо, търсейки дюни с техните гребени; нямаше нищо, освен двама възрастни мъже с миролюбиви лица, идващи с Инмеир. Носеха избелели сини панталони и дрипави ризи. И двамата бяха боси.

— Познавал ли си преди мястото? — попита го Сиона.

— Само като име в една легенда.

— Някои казват, че тук още бродят духове — добави тя, — но аз не го вярвам.

Инмеир спря до Айдахо и даде знак на двамата боси мъже да почакат зад нея.

— Жилищата са бедни, но подходящи за целта — каза тя, — освен, ако някой не поиска да остане в една от частните резиденции.

Довърши фразата си, обръщайки се към Сиона.

— Ще решим по-късно — рече Сиона и хвана ръката на голата.

— Командирът и аз искаме да се разходим из Гойгоа.

Инмеир се накани да каже нещо, но замълча. Айдахо пусна Сиона пред себе си, минавайки покрай втренчените лица на двамата местни жители.

— Ще пратя две от стражата с вас — извика Инмеир.

Сиона спря и се обърна:

— Нима има някаква опасност в Гойгоа?

— Тук е много спокойно — обади се единият от мъжете.

— Тогава не ни трябват стражи — заяви тя. — По-добре ги прати да пазят топтера.

И отново пое към селото, хванала Айдахо за ръка.

— Добре — каза той, освобождавайки дланта си от нейната. — И все пак какво е това място?

— По всяка вероятност ще го оцениш като тихо и кротко. Не прилича по нищо на някогашния Шулок. Много е спокойно…

— Май кроиш някакъв план — процеди Айдахо, крачейки редом с нея.

— Винаги са ми казвали, че голите бълват въпрос след въпрос — отбеляза Сиона. — Аз обаче също имам какво да питам.

— Така ли?

— Как изглеждаше Лито като мъж по твое време?

— Кой от тях?

— Да, забравих, че е имало двама. Разбира се, говоря за нашия Лито.

— Беше още дете, само това знам.

— Устната История твърди, че една от по-ранните му годеници е дошла от това село.

— Годеници ли? Мислех…

— Когато все още е бил мъж. Станало е след смъртта на сестра му, но преди да започне да се изменя в червей. Историята казва, че невестите на Лито изчезвали в лабиринта на императорската Цитадела, без някой да ги види по-нататък; оставали само изображения и гласове, предавани по холографски път. От хиляди години не е имал годеница.

Стигнаха до малък площад в центъра на селото — пространство с около петдесет метра в диаметър и басейн с чиста вода и ниски стени в средата. Сиона прекрачи стената и седна на каменния перваз, после потупа с ръка мястото до себе си, давайки знак на Айдахо да я последва. Той се огледа внимателно наоколо, отбелязвайки как любопитни очи надничат иззад запердените прозорци и как децата сочат към тях и си шепнат. После се обърна и погледна надолу към Сиона.

— Все пак, що за място е това?

— Вече ти казах. А сега пък искам да науча от теб що за човек беше Муад’Диб.

— Най-добрият приятел, когото можеш да имаш.

— Значи Устната История казва истината, но в нея халифатът на наследниците му е назован Деспозини[7], което в определен смисъл звучи зловещо.

Провокира ме — помисли Айдахо.

Усмихна се едва-едва, правейки догадки за мотивите на нейното любопитство. Видът на Сиона беше на очакваш важно събитие човек — обезпокоена, дори уплашена… макар и с известна отсенка на въодушевление и някаква особена гордост. Изглежда нищо от казаното досега не беше повече от маловажни дреболии, от начин за запълване на времето, докато… Докато какво?

Тих звук от бягащи крака го откъсна от краткия размисъл. Той се обърна и видя дете на около осем години, тичащо към него от една от страничните улици. Босите му стъпала вдигаха малки гейзерчета прах, а отнякъде се разнесе вик на жена — глас, изпълнен с отчаяние, нейде нагоре по улицата. Малчуганът спря на около десет крачки и се вгледа в Айдахо с израз на гладно дете, ала в погледа му имаше сила, обезпокоителна сила. Макар и неясно, в детето присъстваше нещо добре познато — дръзка момчешка фигура с черна къдрава коса и с все още неоформени черти от лицето на мъжа, който то един ден щеше да бъде — високо разположени скули и вежди, изтеглени в права линия. Беше облечено в избеляла синя дреха, очевидно претърпяла въздействието на многобройни пранета, ала все пак бегло намекваща за облекло, изработено от превъзходна материя. Навярно — от памучна кордова тъкан, която не бе позволила никакво разнищване дори на протритите краища.

— Ти не си ми баща — изрече детето.

После рязко се завъртя обратно и побягна нагоре по улицата, за да се скрие зад ъгъла.

Айдахо се обърна и смръщено се загледа в Сиона, почти страхуващ се да зададе въпроса, който внезапно се бе появил в съзнанието му.

Това дете на предшественика ми ли беше!

Знаеше отговора, без да пита: познатите черти на лицето и генотипните белези казваха истината. Самият аз като дете. Осъзнаването на този факт го накара да изпита празнота, безизходица и безсилие. Каква всъщност е отговорността, която нося!

Сиона покри с две ръце лицето си и сведе рамене. Току-що случилото се не стана така, както тя си го бе представяла. Почувства се предадена от собствените си желания за отмъщение. Айдахо не беше просто гола — нещо далечно, незаслужаващо особено внимание. Бе усетила тялото му, отхвърлено към нея в топтера, а видя и белезите на чувства, изписани върху лицето му. Пък и това дете…

— Какво е станало с предшественика ми? — попита Айдахо. Гласът му беше глух, звучеше някак осъдително.

Тя свали ръце от лицето си. Видът на Дънкан изразяваше трудно прикриван гняв.

— Не знаем със сигурност — каза Сиона, — но един ден той влезе в Цитаделата и повече никой не го видя.

— Момчето беше негово дете, нали?

Тя кимна в знак на съгласие.

— Сигурна ли си, че сама не си го убила?

— Как… — неволно поклати глава, поразена от съмнението му и от стаената в него присъда.

— Заради това дете ли дойдохме тук?

Сиона неловко преглътна:

— Да.

— Какво се очаква да сторя заради него?

Тя сви рамене, усещайки се опетнена и виновна.

— Какво стана с майка му? — продължаваше с въпросите Айдахо.

— Живее с останалите малко по-нагоре на тази същата улица — Сиона посочи с глава в посоката, накъдето побягна момчето.

— Какви останали?

— Има по-голям син, а също и дъщеря… Би ли желал… Защото аз мога да уредя!

— Не! Момчето беше право. Не съм неговият баща.

— Прости ми, грешката е моя — прошепна Сиона. — Не биваше да го правя.

— Защо той е избрал точно това място? — попита Айдахо.

— Бащата? Твоят…

— Моят предшественик?

— Защото тук беше домът на Ирти и тя нямало как да си тръгне. Така казват хората.

— Ирти?… Тя ли е майката?

— Тя е съпругата според стария обичай, за който се говори в Устната История.

Айдахо огледа каменните фасади на сградите, ограждащи площада, прозорците със спуснати пердета, тесните врати.

— Значи, той е живял тук?

— Когато е могъл.

— Сиона, а как умря моят предшественик?

— Наистина не ми е известно… Червеят е убивал и други. Това поне знаем със сигурност!

— Защо си толкова сигурна?

Айдахо остро прикова поглед в лицето й. Не устоя на силата на този поглед и отмести очи.

— Нямам основания да се съмнявам в разказите на своите прадеди. Те са разхвърляни: тук някаква бележчица, там записка за нещо дочуто… Но аз им вярвам. Баща ми също им вярва!

— Монео не ми е казвал нищо по въпроса.

— Ето факт, който със сигурност може да се свърже с атреидите — кимна тя. — Ние сме предани и никой не е в състояние да го отрече. Държим на думата си.

Айдахо отвори уста, за да изрече нещо, но не издаде и звук. Разбира се! Сиона също бе атреидка. Самата мисъл го разтърси. Знаеше, но досега изглежда не го бе приел. Тя беше размирница, бунтарка, за чиито действия Лито явно предвиждаше наказателна мярка. Естествено границите на позволеното от него бяха доста размити, но Айдахо инстинктивно ги долавяше.

„Не трябва да й причиняваш никакво зло — бе наредил Бог-Императора. — Тя трябва да мине през изпитанието.“

Обърна се с гръб към Сиона.

— Не знаеш нищо със сигурност — недоволно рече той. — Оттук едно, оттам друго… Само слухове!

Сиона не възрази.

— И той е Атреидски! — добави Айдахо.

— Той е Червея! — почти извика Сиона, а отровата в гласа й едва ли не беше осезаема.

— Глупавата ти Устна История е само сбирщина стари слухове! — обвини я Айдахо. — Единствено глупец може да й повярва.

— Ти все още му имаш доверие — контрира тя. — Но това дълго няма да остане без промяна.

Айдахо се обърна и я погледна.

— Никога не си разговаряла с него!

— Правила съм го. Когато бях дете.

— Ти още си дете. А той е всички атреиди, които са били. Всички до един. Наистина е страшно, но аз познавах тези хора. Те бяха и мои приятели.

Сиона само поклати глава в знак на несъгласие.

Айдахо отново я загърби. Чувствата сякаш се бяха изцедили от него. Не долавяше никаква вътрешна опора. Без да иска, прекоси площада и тръгна нагоре по улицата, по която си бе отишло момчето. Сиона се затича и влезе в ритъма на стъпките му, но той не й обърна внимание.

Улицата беше тясна и оградена от каменни стени с едноетажна височина, а вратите на къщите, плътно затворени, бяха издърпани навътре под сводести рамки. Прозорците представляваха техен умален вариант. Дори пердетата се спускаха при преминаването му.

Айдахо спря на първата пресечка и погледна вдясно, накъдето бе продължило момчето. Две сивокоси жени с дълги черни поли и тъмнозелени блузи стояха на няколко крачки от него и шушукаха, доближили главите си. Млъкнаха, щом го забелязаха и го загледаха с нескрито любопитство. Той спокойно пресрещна настойчивия им поглед, след което се загледа в страничната улица. Беше празна.

Обърна се към жените и уверено мина покрай тях. Те се притиснаха още по-плътно една до друга, без да престанат да го наблюдават. Само за миг прехвърлиха вниманието си към спътничката му и сетне отново го насочиха върху голата. Сиона бързо ги отмина с леден израз на лицето си.

Това тъга ли е? — недоумяваше той. — А може би съжаление? Или любопитство?

Трудно му беше да отговори. По-голям интерес у него събуждаха вратите и прозорците, покрай които минаваха.

— Идвала ли си вече в Гойгоа? — попита Айдахо.

— Не — сподавено отвърна Сиона, сякаш се страхуваше от нещо.

Защо вървя по тази улица? — внезапно се запита той.

Но още докато си задаваше този въпрос, знаеше отговора.

Ирти… Що за жена би могла да доведе мен в Гойгоа?

Ъгълчето на едно перде вдясно се повдигна и Айдахо зърна лицето на хлапето от площада. Пердето бе отново спуснато, след което някой го дръпна широко встрани, за да се види стояща до прозореца жена. Айдахо спря своя ход и безмълвно се загледа в лицето й. Беше лице, познато на най-съкровените му въжделения — нежен овал с пронизителен поглед на черни очи, плътно очертана чувствена уста…

— Джесика — прошепна той.

— Какво казваш? — недочу Сиона.

Все още не беше в състояние да й отговори. Да, това бе лицето на Джесика, възкръснало от миналото, макар да мислеше, че е завинаги изчезнало; може би най-доброто обяснение щеше да даде някаква генетична лудория — майката на Муад’Диб, преоблечена в нова плът.

Жената дръпна отново пердето, оставяйки спомена за чертите на лицето си в паметта му, също като телевизионен послеобраз, за който обаче той бе сигурен, че нищо не може да отстрани. Беше по-възрастна от Джесика, споделила тогава с тях опасностите на Дюн — бръчици около устата и очите, малко по-пълно тяло…

С по-майчински вид — каза си Айдахо. И мислено добави: — Дали съм й споменавал някога на кого прилича?…

Сиона го дръпна за ръкава:

— Искаш ли да влезеш вътре и да се срещнеш с нея?

— Не. Сторих грешка.

Той се обърна, за да се върне обратно, когато вратата на къщата на Ирти внезапно се отвори широко. Отвътре излезе младеж и я хлопна след себе си, обръщайки се право към него.

Според Айдахо младежът бе на около шестнайсет и нищо не можеше да оспори бащинството — коса като каракулова вълна, твърдо очертан контур на лицето…

— Ти си новият — каза младокът с глас, започнал да навлиза в мъжката си тоналност.

— Да — кимна Айдахо, откривайки, че му е трудно да говори.

— Защо дойде?

— Идеята не беше моя — отвърна той и в същия миг разбра, че говори с по-голяма лекота, тъй като думите му бяха изпълнени с гняв към Сиона.

Младежът погледна към нея и рече:

— Съобщиха ни, че баща ми е мъртъв.

Тя потвърди с кимване.

Младият човек отново насочи вниманието си към Айдахо:

— Моля, вървете си и не се връщайте. Причиняваш болка на майка ми.

— Разбира се — отговори Дънкан. — Умолявам те да ме извиниш пред уважаемата госпожа Ирти за нечаканото посещение. Доведоха ме тук против волята ми.

— Кой те е довел?

— Говорещите с риби.

Младежът кимна с отсечено движение на главата си. После пак погледна към Сиона и рече:

— Винаги съм мислил, че вие, Говорещите с риби, сте подготвени да се отнасяте по-любезно със своите хора.

След това се обърна и влезе в къщата, затваряйки плътно вратата след себе си.

Айдахо пое обратно по изминатия вече път, като сграбчи ръката на Сиона, докато минаваше покрай нея. Тя залитна, но почти веднага влезе в ритъма на неговата бърза и широка крачка, без да забрави да освободи ръката си.

— Момчето помисли, че и аз съм от Говорещите с риби — каза тя.

— Разбира се. Приличаш на тях. — Той ядно я погледна. — Защо не ми каза, че и Ирти е била от Говорещите с риби?

— Приех го за незначителен факт.

— Аха.

— Така са се срещнали.

Стигнаха до пресечката с улицата, идваща от площада. Айдахо се обърна, оставяйки откритото празно пространство зад себе си, и пое с енергичен ход към края на селото, където то преливаше в зеленчукови и овощни градини. Току-що преживяното сътресение го бе извадило от действителността, а мислите му отскачаха ужасени от съвсем пресния спомен за него, сякаш то се бе оказало невъзможно за асимилиране.

Ниска стена препречваше пътя. Той я прекрачи и чу как Сиона стори същото. Дърветата около тях бяха потънали в цвят — бели цветове с оранжева средна част, където се трудеха тъмнокафяви насекоми. Въздухът бе изпълнен с жужене и цветен аромат, извикващ в съзнанието му джунглата от растящи на воля цветя на Каладън.

Той спря, когато стигна до билото на един от хълмите, обърна се и погледна надолу към правоъгълната подредба на Гойгоа. Покривите бяха плоски и черни.

Сиона седна на плътно избуялата трева и обгърна с ръце коленете си.

— Не стана така, както мислеше, нали? — попита Айдахо.

Жената поклати глава в знак на отрицание и той видя, че малко я дели от сълзите.

— Защо го мразиш толкова? — попита я.

— Не можем да се грижим сами за собствения си живот! Айдахо отново погледна към къщите под тях.

— Има ли много села като това?

— Пред теб е лицето на Империята на Червея!

— Какво му е лошото?

— Нищо, ако това искаш да чуеш.

— Да разбирам ли, че е единственото, позволено от него?

— Именно, още няколко града с пазарища… И Онн. Казвали са ми, че дори столиците на планетите не са повече от големи села.

— Питам отново: кое му е лошото?

— Един огромен затвор — нищо повече!

— Тогава го напусни.

— Къде? Как? Да не мислиш, че можем ей-така да се качим на някой кораб на Сдружението и да отидем другаде… където и да е?

Тя посочи надолу към Гойгоа, където малко встрани се виждаха топтера и Говорещите с риби, насядали на тревата недалече от него. И добави: — Нашите тъмничари няма да ни оставят да си тръгнем!

— Но те пътуват — възрази Айдахо. — Навсякъде, където пожелаят.

— Да, навсякъде, където ги изпрати Червея!

Сиона притисна лице към коленете си и попита приглушено:

— Как е било в по-старите времена?

— Различно, а нерядко и много опасно.

Той погледна към стените, ограждащи пасищата и градините, и продължи:

— Тук, на Дюн, не съществуваха дори въображаеми линии, определящи границите на собственост върху земята. Всичко беше във владение на атреидите.

— С изключение на свободните.

— Да. Но те знаеха докъде да се разпростират — от тази страна на някой укрепен склон или отвъд, където панът(*) белееше на фона на пясъка…

— И можеха да ходят, където поискат!

— С известни ограничения.

— Някои от нас бленуват за пустинята — каза тя.

— Имате си Сарийър.

Тя вдигна глава и го загледа втренчено:

— Това мъничко… нещо!

— Хиляда и петстотин на петстотин километра не е чак толкова малко.

Сиона се изправи с думите:

— Питал ли си Червея защо ни държи като в затвор?

— Мирът на Лито и Златната Пътека осигуряват нашето оцеляване. Това е, което той казва.

— А знаеш ли какво рече на баща ми? Дебнех ги, когато бях дете. И го чух.

— Какви бяха думите му?

— Че ни спестява повечето кризисни ситуации, за да ни ограничи в евентуалното придобиване на сила. Буквално отсече: „Хората са свикнали да бъдат държани дълго време в дадено състояние, дори ако то е много тежко, но сега истинското бедствие съм аз. Боговете също могат да се превръщат в бедствие и страдание.“ Дънкан, точно това каза тогава. Червея е като зла болест!

Айдахо не се усъмни във верността на цитираното, но самите думи го оставиха безучастен. Вместо това си помисли кой знае защо за Корино и получената заповед за унищожението му. Бедствие. Корино, наследник на род, който някога беше господар на цялата Империя, се оказа мекушав шишко на средна възраст, жаден само за власт и готов да съзаклятничи срещу подправка. Айдахо се бе разпоредил да бъде убит от една от Говорещите с риби, което стана повод за интензивна размяна на въпроси и отговори между него и Монео:

— Защо лично ти не го уби?

— Исках да видя как се справят амазонките ми.

— И какво мислиш за изпълнението?

— Много добро.

Но смъртта на Корино доведе до появата на усещане за нереалност у самия Айдахо. Някакво малко тлъсто човече, лежащо в локва от собствената си кръв — същинска сянка, неразличима от останалите сенки на нощта в улицата от пластокамък. Беше нещо, изтръгнато от действителността. Той си припомни думите на Муад’Диб: „Умът полага тази граница, наречена от самия него «реалност». А случайната условна рамка се отличава с тенденцията да бъде независима от доносите на вашите сетива.“ Каква ли реалност е привеждала в движение господаря Лито?

Погледна към Сиона, стояща на фона на овощните градини и зелените хълми на Гойгоа. После каза:

— Да слизаме към селото и да намерим квартирите си. Искам да съм сам.

— Говорещите с риби ще ни настанят на едно и също място.

— С тях ли?

— Не, само нас двамата. Причината е достатъчно прозрачна. Червея иска от мен да се размножавам с великия Дънкан Айдахо.

— Сам си избирам партньорките — изръмжа той.

— Сигурна съм, че някоя от Говорещите с риби ще бъде очарована от това — просъска Сиона.

После рязко му обърна гръб и заслиза по хълма. Айдахо се загледа в нея — стройно младо тяло, полюшващо се като клоните на овощните дървета, които играеха с вятъра.

— Не съм му жребец — тихо каза той. — Това е нещо, което Лито трябва да разбере.

„С отминаването на всеки следващ ден ставате по-нереални, по-чужди и по-далечни от това, което виждам в себе си. Аз съм единствената реалност и тъй като вие се различавате от мен, отчуждавате се и от действителността. Колкото по-необикновен изглеждам, толкова по-малко любопитство възбуждат онези, които ме боготворят. Религията потиска любознателността. Това, което правя, отнема от броя на богомолците. И така, в крайна сметка аз ще спра да върша каквото и да е, предоставяйки всичко на подплашените хора, които някой ден ще се окажат сами и ще бъдат принудени да действат за себе си.“

Откраднатите Дневници

Шумът, различен от всичко познато, беше шум от тълпа в очакване, спускащ се надолу по дългия тунел, където Айдахо крачеше с маршова стъпка — нервни шепоти, максимално усилени в един звук, провлачване сякаш на великански крак и шум от движение на гигантска дреха. Както и миризмата — ухание на пот, примесено с полова възбуда и дъх на мляко.

Инмеир и останалите Говорещи с риби от придружаващия ескорт дойдоха с Айдахо в първия час след пукването на зората, спускайки се на площада в Онн, полегнал сред студени зелени сенки. Те отлетяха незабавно, след като го предадоха на друга група амазонки, а взводната началничка дори не направи опит да скрие силното си недоволство, тъй като бе длъжна да отведе Сиона в Цитаделата; което пък означаваше, че ще пропусне ритуалния празник на Сайънок.

Новият ескорт, разтърсван от принудително сдържано вълнение, го преведе на някакво място, разположено дълбоко под площада, което той не бе виждал отбелязано на нито една от проучваните от самия него карти. Да, това беше лабиринт: най-напред в една посока, после в друга — по коридори, достатъчно широки и високи за Царската кола. Айдахо изгуби ориентация и насочи мисълта си към изтеклата нощ.

Спалните помещения в Гойгоа — макар неголеми и спартански на вид, се оказаха удобни — по две походни легла в стая, наподобяваща кутия с варосани в бяло стени, с единствен прозорец и също тъй единствена врата. Стаите бяха подредени в коридора на сграда, обозначена като „Частен Пансион“.

Сиона се оказа права. Без да бъде попитан дали това му се нрави, Айдахо беше разпределен в едно помещение с нея, а Инмеир действаше така, сякаш всичко е предварително одобрено.

Когато влязоха и затвориха вратата, Сиона заяви:

— Ако ме докоснеш, ще се опитам да те убия.

Думите й бяха изречени с такава студена искреност, че той едва не се разсмя.

— Бих предпочел усамотяване… И така, представяй си, че си сама.

Айдахо прекара нощта в полубудно състояние, спомняйки си за безбройните опасни нощи, отдадени в служба на атреидите. В стаята не беше напълно тъмно — лунна светлина се бе сипнала през пердетата на прозорците, примесена с тази от звездите и отразяваща се от тебеширено белите стени. Усещаше изострената си чувствителност, дошла от присъствието на Сиона, нейната миризма, движенията й, равномерното дишане. Няколко пъти той напълно се събуждаше и се ослушваше внимателно, като в два от случаите бе сигурен, че и тя върши същото.

Утрото и полетът до Онн дойдоха като същинско облекчение. Тъй като постите продължаваха, те изпиха само по един студен плодов сок и Айдахо се почувства едва ли не щастлив, когато в предутринния мрак тръгна с енергична крачка към топтера. Не каза нищо на Сиона, макар да усети леко раздразнение от любопитните погледи на Говорещите с риби.

Тя, на свой ред, му продума само веднъж, навеждайки се от летателния апарат, когато той се приземи на площада.

— Няма да се почувствам обидена, ако ме считаш за свой приятел.

Ама че странен начин на изразяване. Изпита смущение от нещо, когато отговори:

— Да… Добре. Разбира се.

После тръгна с новата придружаваща група, с която най-сетне пристигна до определеното място в лабиринта. Лито го очакваше в Царската кола. Мястото на срещата се оказа широк участък от коридор, продължаващ вдясно от Айдахо и губещ се в далечината. Тъмнокафявите стени бяха опъстрени със златисти ивици, хвърлящи отблясъци от жълтата светлина на светоглобусите. С енергични движения ескортът зае мястото си зад колата, оставяйки го точно пред закачуленото лице на Лито.

— Дънкан, ще се движиш пред мен, когато тръгнем за Сайънок — каза Бог-Императора.

Айдахо се вгледа в тъмносините кладенци на очите му, ядосан от загадъчната тайнственост и осезателно долавящата се атмосфера на уединение и възбуда, царяща наоколо. Чувстваше как всичко, казано му за Сайънок, само придава допълнителна сила на тайнството.

— Гос’дарю, наистина ли съм командир на твоята гвардия? — попита, без да прикрива силното си раздразнение.

— Безусловно! А сега те удостоявам и с особен вид почитание.

Малцина възрастни мъже са споделяли Сайънок.

— Какво се случи в града през нощта?

— Кървави изстъпления тук-там. Но днешното утро е спокойно.

— Има ли жертви?

— Незначителни.

Айдахо кимна разбиращо. Пророческата мощ на Лито го бе предупредила за опасност, грозяща неговия Дънкан. Това е била причината за полета до провинциалната безопасност на Гойгоа.

— Бил си в селото — каза Лито. — Нещо изкуши ли те да останеш там?

— Не!

— Престани да се гневиш. Не съм те пращал в Гойгоа. Или по-точно — не аз съм причината.

Айдахо въздъхна и каза:

— Тогава каква е била опасността, която е наложила моето пътуване?

— Не се отнася за теб. Макар ти да подтикваш моите гвардейки към извънредни прояви на възможностите им. Събитията от последната нощ не налагаха подобно развитие на нещата.

— Така ли?

Айдахо остана смаян от току-що чутото. Никога не бе мислил за себе си като за вдъхновител към особено геройство, освен когато изрично не го поискваше. А някои действително можеха да разпалват войската. Предводители от типа на стария Лито — дядото на този пред него — вдъхновяваха само с присъствието си.

— Дънкан, особено много те ценя — каза Бог-Императора.

— Добре, но все пак не съм твой жребец за разплод!

— Разбира се, желанията ти ще бъдат зачетени. Друг път ще разговаряме по този въпрос.

Айдахо погледна към охранителната група от Говорещите с риби — до една внимателно заслушани с широко отворени очи.

— Винаги ли има размирици и насилие, когато дойдеш в Онн? — запита той.

— Обикновено са на приливи и отливи. Сега броженията значително утихнаха. Известно време ще бъде по-спокойно.

Дънкан отново съсредоточи вниманието си върху непроницаемото лице на Лито.

— Какво се е случило с моя предшественик?

— Говорещите с риби не ти ли казаха?

— Обясниха ми, че е загинал, защищавайки своя Бог.

— Докато ти явно си дочул противното.

— Какво е станало?

— Умря, защото беше прекалено близо до мен. Не го преместих своевременно на безопасно място.

— Като Гойгоа, да речем.

— Дънкан, бих предпочел той да бе изживял дните си в мир и спокойствие, но много добре знаеш, че в никакъв случай не си този, който търси мира.

Айдахо преглътна буцата, заседнала в гърлото му.

— И все пак искам да знам подробностите около неговата смърт. Той има семейство…

— Ще научиш всичко, а за семейството му нямай грижа. Те са под мое настойничество. Ще ги държа в безопасност, но на разстояние. Виждаш, че насилието върви по петите ми. Това е едно от моите предназначения. Наистина е жалко, че онези, които обичам и от които се възхищавам, са принудени да страдат точно поради тази причина.

Айдахо присви устни, недоволен от чутото.

— Успокой мислите си, Дънкан — каза Лито. — Повтарям, че предшественикът ти умря, понеже беше прекалено близо до мен.

Ескортът от Говорещите с риби неспокойно се размърда. Айдахо ги стрелна с очи, а после премести погледа си вдясно от продължението на тунела.

— Да, време е — рече Лито. — Не бива да оставяме жените да чакат. Дънкан, крачи близо пред мен, а по пътя ще отговарям на въпросите ти за Сайънок.

Принуден да изпълни заповедта, тъй като не би могъл и да помисли за друго развитие на нещата, Айдахо се обърна кръгом и поведе шествието. Чу скърцането на Царската кола, приведена в движение зад него, както и тихите стъпки на следващия ги ескорт.

Шумът от колата внезапно стихна и той мигом се извърна назад. Веднага разбра причината за станалото.

— Превключил си на суспенсорна възглавница — отбеляза с облекчение.

— Прибрах колелата, защото жените плътно ще ме заобиколят — поясни Лито. — В противен случай можем да осакатим краката им.

— И какво е Сайънок? Какво представлява всъщност?

— Вече ти казах. Това е мигът на Голямото Споделяне.

— Не мирише ли на подправка?

— Обонянието ти е силно. Да, в нафората има мъничко мелиндж.

Айдахо само поклати глава.

Полагайки усилия да схване смисъла на предстоящото събитие, той бе попитал Лито още при първата възможност след пристигането им в Онн: — Какво става на Празничния ден на Сайънок?

— Нищо особено — заедно приемаме нафора. Дори аз взимам.

— Прилича ли на ритуала от Оранжевата Католическа Библия(*)?

— О, не! Не е от моята плът. Всичко се заключава в Споделянето. Напомня им се, че те са само женски същества така, както ти си само мъжки индивид, докато аз съм цялото. И те споделят единението с това цяло.

На Айдахо не се понрави поставеното ударение:

— Как така само мъжки индивид?

— Дънкан, знаеш ли кому се присмиват те по време на Празника?

— Не.

— На мъжете, които са ги обидили. Заслушай се в тихите разговори, дето водят помежду си.

Тогава голата бе приел думите му като предупреждение: Не засягай Говорещите с риби. Не ги предизвиквай, защото гневът им е смъртоносна заплаха.

Сега, движейки се с маршова стъпка пред Лито в тунела, той разбра, че правилно е чул изречените думи, но не е схванал абсолютно нищо от смисъла им. Подхвърли през рамо:

— Не го разбирам аз това Споделяне.

— На ритуала ще бъдем заедно. Ще го видиш. Ще го почувстваш. Моите Говорещи с риби са хранилище на особено познание, както и на само тяхна си непрекъсната линия. Сега и ти ще вземеш участие и това ще ги накара да те възлюбят. Слушай ги внимателно. Те са открити за всичко, свързано със сходство и влечение. С гальовните слова, които си разменят, казват достатъчно.

Още думи — помисли Айдахо. — И още загадъчност.

Забеляза, че тунелът постепенно се разширява, а таванът се извисява все по-нагоре. Имаше повече светоглобуси, настроени в наситено оранжевия цвят от спектъра. На около триста метра пред себе си видя високо извисената дъга на открито пространство, в тъмночервената светлина, на което различи сякаш светещи лица, запълнили го равномерно вляво и вдясно. Плътната черна стена под лицата очевидно бе образувана от облечени тела. Миризмата на пот, предизвикана от вълнение, беше много силна.

Когато наближи чакащите жени, Айдахо зърна вече сторената пътека между тях, както и платформата, която леко се издигаше до нисък перваз вдясно. Огромният сводест таван се извисяваше високо над жените, а гигантското пространство под него бе осветено от светоглобуси, настроени в яркочервено.

— Изкачи се по платформата — нареди му Лито. — Спри точно в центъра на перваза и се обърни с лице към жените.

Айдахо вдигна дясната си ръка в знак, че е чул заповедта. Когато се появи във височината на откритото пространство, размерите на затворената площ буквално го изумиха и изпълниха със страхопочитание. Изкачвайки се към перваза, той оформи задача към подготвените за целта очи; скоро вече (макар и с приблизителна точност) знаеше, че страната на почти невероятната зала беше дълга поне хиляда и сто метра, а залата всъщност представляваше квадрат със заоблени ъгли. Цялата беше изпълнена с жени. Айдахо си спомни, че това са само подбрани представителки на пръснатите нашир и надлъж полкове на Говорещите с риби — по три от всяка планета. Сега стояха тук и телата им бяха така плътно притиснати едно до друго, че той очакваше всеки момент някоя от тях да припадне. Бяха освободили пространство от около петдесет метра покрай перваза, където Айдахо спря, за да обозре сцената. Отвсякъде го гледаха лица, лица, лица…

Лито дойде с Царската кола непосредствено зад него и вдигна една от ръцете си, покрити със сребриста кожа.

В същия миг огромната зала се изпълни с гръмотевичен вик:

— Сайънок! Сайънок!

Голата сякаш оглуша. Подобен звук сигурно ще се чуе из целия град — помисли той. — Освен ако не сме много дълбоко под земята.

— Невести мои! — изрече Лито. — Поздравявам ви с добре дошли на Сайънок!

Айдахо погледна към него и видя как тъмните му очи блестят, сякаш излъчваха сияние. Самият Бог-Император бе казал: „Тази проклета святост!“ Но въпреки това й се наслаждаваше.

Дали Монео е виждал някога такова сборище!

Да, странна беше тази мисъл, но той знаеше откъде бе тръгнала. Трябваше да има и други смъртни същества, с които би могъл да обсъди въпроса. Амазонките от охранителния конвой бяха споменали, че икономът е изпратен по „държавни дела“, подробности за които не са им известни. Чул тяхното обяснение, Айдахо успя да долови смисъла и на друг важен елемент от начина на управление на Лито. Силовите линии на властта изтичаха направо от Бог-Императора към неговите поданици, макар доста рядко да се кръстосваха. Това положение налагаше наличието на много и различни фактори, включително доверени слуги и служители, които могат да поемат отговорност за изпълнението на издадени заповеди без нито един въпрос.

„Малцина виждат Бог-Императора да върши вредни неща — бе казала веднъж Сиона. — Такива ли са били и атреидите, които си познавал преди?“

Айдахо гледаше към сякаш неизброимото количество от Говорещи с риби, докато тези мисли прелитаха през съзнанието му. Какво ласкателство, дори низкопоклонничество се четеше в очите им! И какво страхопочитание! Как ли го бе постигнал Лито? И защо?

— Възлюбени мои! — изрече Бог-Императора.

Гласът му отгърмя над вдигнатите нагоре глави, пренесен и до най-отдалечените кътчета с помощта на изкусно изработените иксиански усилватели, прикрити в Царската кола.

Пламналите от напрежение лица на жените изпълниха паметта на Айдахо с някогашното предупреждение на Лито: „Не ги предизвиквай, защото гневът им е смъртоносна заплаха!“

Да, на това място не можеше да не му се повярва. Само една негова дума щеше да е достатъчна те да разкъсат на парченца всеки посочен. Нямаше никакво съмнение по този въпрос. Щяха да го сторят! Почувства в самия себе си началото на промяна и преоценка на Говорещите с риби в качеството им на войскова сила. Личната заплаха не би ги спряла. Те служеха на Бога!

Царската кола изскърца леко, когато Лито изви нагоре челните пръстеновидни участъци на тялото си и повдигна глава.

— Вие сте крепителките на вярата! — изрече той. Присъстващите отговориха в един глас:

— Господарю, ние изпълняваме!

— В мен вие живеете безконечно! — продължи Лито.

— Ние сме вечността! — извикаха те.

— Обичам ви така, както не обичам другиго!

— Обичаме! — направо изпищяха те.

Айдахо потръпна.

— Предавам ви моя обичан Дънкан! — изрече Лито.

— Обичаме! — повториха те своя писък.

Този път голата затрепери с цялото си тяло. Почувства как всеки момент ще припадне от изблика на толкова много ласкателство. Искаше да избяга оттук и същевременно желаеше да остане, за да го приеме. Да, тази зала бе изпълнена с мощ. С цялата мощ на властта!

Лито каза с по-тих глас:

— Сменете Караула.

Жените сведоха глави — само с едно движение и без никакво колебание. Вдясно от Айдахо се появи нова редица от облечени в дълги бели рокли. Те влязоха в откритото пространство под перваза и Дънкан забеляза, че някои носят бебета и деца на не повече от една-две години.

Благодарение на беглото обяснение, което бе получил по-рано, той разбра, че това са жените, незабавно прекратяващи участието си в полковете на Говорещите с риби. Някои от тях щяха да станат жрици, а други да се посветят изцяло на майчинските задължения… Но нито една всъщност не напускаше службата си, посветена на Бог-Императора.

Докато гледаше децата, Айдахо не преставаше да мисли какъв отпечатък ще остави този спомен най-вече върху отрочетата от мъжки пол. Без съмнение те щяха да пренесат тайнството му през целия си живот, макар че самият спомен най-вероятно щеше да бъде загубен за съзнанието; но отсега нататък той винаги щеше да съществува като постоянно променящи се душевни отзвуци.

Последната от новодошлите спря под Лито и погледна към него. Тогава и останалите жени в залата вдигнаха главите си и заковаха погледи в Бог-Императора.

Айдахо се озърна от ляво на дясно. Облечените в бяло жени бяха запълнили поне петстотинметрово пространство под перваза и в двете посоки. Някои от тях вдигнаха децата си към Лито. Страхопочитанието и покорството им явно бяха абсолютни величини. Той почувства, че ако Бог-Императора заповяда, щяха да разбият главите на бебетата си в перваза. Бяха готови да сторят всичко!

Лито снижи челните сегменти на тялото си върху колата. После отправи благ поглед надолу и гласът му прозвуча като нежна ласка:

— Давам ви наградата, която заслужихте със своята вяра и служба. Назовете я и тя ще ви бъде връчена.

Цялата зала отекна:

— Ще ви бъде връчена.

— Което е мое, то е и твое — изрече Лито.

— Което е мое, то е и твое — извикаха жените.

— А сега — предложи той, — споделете с мен мълчаливата молитва за посредничество и всеучастие. За да пребъде човешкият род.

Сякаш бе само една, всички глави в залата се сведоха. Облечените в бяло жени притиснаха като в люлка децата си и се загледаха в тях. Айдахо почувства мълчаливото единение като някаква сила, търсеща път към него, решила на всяка цена да преодолее съпротивата му. Той отвори широко устата си и задиша учестено, противопоставяйки се на нещо, което усещаше почти като физическо посегателство. Мисълта му лудешки диреше опора, за която би могла да се залови.

Жените бяха армия, за чиято сила и единство не бе и подозирал. Дори повече — съзнаваше, че не може да вникне в тази сила и да я осмисли. Смогваше само да я наблюдава, давайки си сметка за нейното съществуване.

Ето какво бе създал Лито.

Айдахо си припомни думите му от срещата им в Цитаделата:

— Предаността на една армия от мъже се пренася преди всичко към самата армия, не и към цивилизацията, която я е създала и я поддържа. Докато верността на армия от жени се насочва много по-силно към нейния предводител.

Предлага ми да споделя с него всичко това — помисли той. И сега този отговор го поразяваше с посредствеността си.

— Не виждам смисъла — бе рекъл Айдахо.

— Повечето хора не са създадени подвластни на здравия смисъл.

— Нито една войска, независимо дали е от мъже или жени, не е в състояние да бъде гарант за мира. Империята ти не е неговото царство! Ти…

— Моите Говорещи с риби снабдиха ли те с нашите писани истории?

— Да, но освен това минах из твоя град и наблюдавах хората. Те са агресивни!

— Дънкан, можеш ли да ме разбереш? Мирът стимулира агресивността.

— А ти казваш, че твоята Златна Пътека…

— …не е мирът в точния смисъл на думата. Тя е спокойствието и плодородната почва за израстване на стабилни видове и класи, но също така и на различни форми на агресивност.

— Говориш с гатанки!

— Говоря ти за отдавна събрани наблюдения, които доказват, че състоянието на мир е състояние на победени. То е капан, в който са се озовали жертвите. И те, жертвите, призовават агресията.

— Твоето проклето насилствено спокойствие! Какъв е смисълът от него?

— Ако врагът липсва, той трябва да бъде създаден. Силата на военната машина, лишена от намираща се извън страната цел, неизменно се обръща срещу собствения си народ.

— Не разбирам на какво се надяваш.

— Внасям промени в желанието на хората да воюват.

— Те не искат войната!

— Те искат да има хаос. А машината е най-лесно достижимата форма на безредие.

— Не вярвам на нито една твоя дума. Играеш някаква опасна игра, позната само на теб.

— Много е опасна, наистина. Връщам се към старите първоизточници на човешко поведение с цел да ги пренасоча. Рискът се крие във възможността да потисна силите, които направляват и от които зависи оцеляването на човека. И въпреки всичко те уверявам, че моята Златна Пътека е достатъчно сигурна.

— Но не си потиснал антагонизма!

— Разпръсквам някои енергии на едно място и ги насочвам към друго. Онова, което не подлежи на контрол, следва да бъде впрегнато в работа.

— Какво може да попречи на желанието на армията ти да завземе властта?

— Аз съм този, който я води.

Загледан в неизброимото множество от жени в огромната зала, Айдахо не можеше да отрече значението на фокусиращата роля на предводителя. И все по-ясно забелязваше, че част от ласкаещото преклонение бе насочено към собствената му личност. Изкушението сякаш се превръщаше в идея-фикс — можеше да поиска всичко от тях… Всичко! Мощта, събрана в залата, наподобяваше експлозив, винаги готов да избухне. Веднъж осъзнатото състояние на нещата го принуждаваше да вникне по-дълбоко в смисъла на казаното от Лито.

Той бе споменал за експлозивния характер на насилието. Докато гледаше жените, вглъбени в своята мълчалива молитва, Айдахо си припомни дума по дума изреченото от Бог-Императора:

— Мъжете са склонни към класово разслоение. Те създават общества на пластове. А точно тези общества са възможно най-съблазнителната покана за развихряне на насилие. Защото не могат да се разпадат кротко на части. Те се взривяват.

— Жените никога ли не го правят?

— Не, освен ако не са почти изцяло под властта на противоположния пол или не са се заключили в модел, където доминираща е мъжката роля.

— Половете не могат да бъдат толкова различни!

— Но са. Жените присъединяват усилията си за благото на общата цел, която излиза извън обсега на класите и кастите. Ето защо оставих юздите в техни ръце.

Сега Айдахо бе принуден да признае, че молещите се безусловно държаха юздите.

Каква ли част от тази мощ би прехвърлил той в моите ръце?

Изкушението беше невъобразимо! Усети как потръпва от него. И с мълниеносна отрезвяваща яснота си даде сметка, че именно такова трябва да е било намерението на Лито: да подложи на изпитание!

Жените, скрили пода на огромната зала, свършиха молитвата си и погледнаха към Бог-Императора. Дънкан осъзна, че никога досега не бе виждал такъв екстаз, овладял без остатък човешко лице — не беше подобен нито на сексуалния захлас, нито съизмерим с възторга от военната победа; не, никъде другаде той не бе виждал нещо, съизмеримо с това върховно преклонение!

— Днес до мен е застанал Дънкан Айдахо — каза Лито. — Дънкан е тук, за да заяви своята преданост така, че всички да го чуят. Е, Дънкан?

Взрив от ледени тръпки разтърси тялото на Айдахо. Лито му даваше възможност за съвсем прост избор:

Обяви, че си предан на Бог-Императора, или умри!

Ако отвърна с подигравка, колебая се или възразя по какъвто и да е начин, жените ще ме убият със собствените си ръце.

Силен гняв го заля внезапно — като кориолна буря. Той преглътна, окашля се и изрече:

— Никой да не подлага на съмнение моята преданост. Аз съм верен на атреидите.

Чу собствения си глас, усилен от Литовото иксианско приспособление.

Звуковият ефект го стресна.

— Приемаме! — изкрещяха жените. — Приемаме и споделяме!

— Ние споделяме — изрече Лито.

Преминаващи обучението млади от Говорещите с риби, които се отличаваха по късите си зелени горни дрехи, се втурнаха от всички страни на залата, причинявайки леки завихряния в сякаш заспалото еднообразие на лица, преливащи от обожание. Всяка възпитаница носеше поднос с голям куп от малки кафяви късчета нафора. Подносите се движеха из множеството и предизвикваха грациозни вълни от пръстите на танцуващи ръце. Всяка ръка взимаше късче нафора и го вдигаше нагоре. Когато една млада Говореща с риби дойде до перваза и вдигна подноса си към Айдахо, Лито пошепна:

— Вземи две парченца и сложи едното в дланта ми.

Голата коленичи и взе две късчета, които се оказаха крехки и хрупкави. Изправи се и подаде внимателно едното от тях на Бог-Императора. Лито попита с гръмовен глас:

— Има ли подбран нов Караул?

— Да, господарю! — извикаха жените.

— Вярвате ли в мен?

— Да, господарю!

— Вървите ли по Златната Пътека?

— Да, господарю!

Вибрацията от женските викове преминаваше на биещи вълни през Айдахо и го зашеметяваше.

— Споделяме ли всички? — запита Лито.

— Да, господарю!

Едновременно с последния отговор Бог-Императора сложи късчето нафора в устата си. Всяка от майките под перваза отхапа трошица от своето парченце и даде остатъка на детето си. Отрупаните Говорещи с риби зад облечените в бяло жени също свалиха ръце и поеха своята нафора.

— Дънкан, изяж го — тихо каза Лито.

Айдахо пъхна късчето в устата си. Тялото му на гола не беше привикнало към подправката, но паметта сигнализира на сетивата. Нафората беше леко горчива и със слабо ухание на мелиндж. Вкусът й разбуди стари спомени в съзнанието му — храненията в сийча, пировете в резиденцията на атреидите и специфичния аромат на подправката, просмукал се във всичко през онези дни…

След като преглътна нафората, той долови тишината в залата, сякаш всички бяха спрели да дишат, когато откъм колата на Лито се разнесе силно изщракване. Айдахо се обърна и откри причината за шума. Бог-Императора бе отворил вратичката на една от преградите в долната част на Царската кола и изваждаше оттам кристална кутия, грееща със синьо-сива вътрешна светлина. Лито я остави на пода на колата, вдигна искрящия капак и взе отвътре кристален нож. Айдахо мигновено го разпозна по ястреба, гравиран в края на дръжката, и по зелените скъпоценни камъни на ръкохватката.

Кристалният нож на Пол Муад’Диб!

Почувства дълбоко вълнение при вида на острието. Гледаше го втренчено, сякаш това, което виждаше, можеше да възпроизведе образа на първоначалния си притежател.

Лито вдигна високо ножа и го задържа, показвайки и елегантната извивка на острието, и преливащите в млечно бяло отсенки.

— Талисманът на живота за всички нас — каза той.

Жените запазиха тишина, прехласнати от възторг.

— Ножът на Муад’Диб — продължи Лито. — Зъбът на Шай-хулуд. Ще дойде ли отново Шай-хулуд?

Отговорът бе изречен сподавено, ала именно това подчерта силата му на фона на предишните викове:

— Да, господарю!

Айдахо отново погледна лицата на сякаш изпадналите в транс Говорещи с риби.

— А кой е Шай-хулуд?

И отново протътна глухо:

— Ти, господарю.

Голата се върна към предишните си мисли. Имаше необоримо доказателство, че Лито черпеше сила от гигантски резервоар, сила — непозната досега в подобни размери. Самият Бог-Император го бе казал, но думите му звучаха като безсмислен шум в сравнение с видяното и почувстваното в огромната зала. Словата на Лито се върнаха обратно при Айдахо, сякаш бяха чакали точно този миг, за да надянат одеждите на истинския си смисъл. Припомни си, че тогава те двамата се намираха в криптата, в онова усойно и сенчесто място, което изглежда беше привлекателно за господаря му, но безкрайно отблъскващо за Дънкан с праха на вековете и мириса на гниене, дошъл от древността.

— Повече от три хиляди години оформям отново и отново това общество, проправяйки излаз от младенчеството на целия човешки род — бе казал Лито.

— Думите ти с нищо не подкрепят необходимостта от женска армия! — беше се възпротивил Айдахо.

— Дънкан, насилието е чуждо на природата на жената. Нали ме питаше за онези различия в поведението, обусловени от разликата в половете? Ето ти едно от тях.

— Престани да изместваш темата!

— Нищо не измествам. Изнасилването винаги се е смятало за дължимо на мъжа при военна победа. Изнасилвайки, на мъжките индивиди не им се налага да се отказват от нито една своя юношеска фантасмагория.

Айдахо още не бе забравил живеца на гнева, залял го при тази словесна атака.

— Моите хурии опитомяват мъжкарите — бе продължил Лито. А Опитомяването и привикването към домашен живот са неща, който жените е трябвало да знаят още от самото начало на вечността.

Айдахо се вглеждаше в закачуленото му лице, без каже нито дума.

— Да опитомяват — повтори Лито. — А после да вкарват в релсите на модела, подреден и създаден заради оцеляването. В началото жените са го научили от мъжете, а сега мъжете го усвояват отново с тяхна помощ.

— Но ти казваш…

— Нерядко жените се подчиняват на някаква форма на насилие, само за да насочат нещата към една дълбоко обвързваща взаимна зависимост.

— По дяволите! Ти…

— Обвързваща, Дънкан! Обвързваща.

— Не се чувствам обвързан към…

— Обучението трае дълго. Ти олицетворяваш предишната норма на поведение, необходима на новото за съизмерване.

За миг думите на Бог-Императора отмиха всички чувства от него с изключение на някакво дълбоко усещане за загуба.

— Моите хурии учат на съзряване — каза Лито. — Знаят, че трябва да следят за съзряването на мъжете. По този начин самите те достигат до зрялост. И в крайна сметка се превръщат в съпруги и майки, а ние отбиваме импулсите за насилие от фикс-идеите на юношеството.

— Трябва да го видя, за да повярвам.

— Ще имаш тази възможност в деня на Голямото Споделяне.

Сега, застанал до Лито в залата на Сайънок, Айдахо бе принуден да признае пред себе си, че е почувствал проявата на огромна сила, на нещо, което би могло да създаде оная вселена на човечността, чийто проект бе събран в отдавна изречените думи.

Лито върна обратно кристалния нож в кутията и я положи вопределеното за нея място на дъното на Царската кола. Жените мълчаливо наблюдаваха; дори и малките деца не се обаждаха, защото всички присъстващи бяха в плен на силата, която струеше из огромната зала.

Айдахо гледаше децата, разбрал от обясненията на Лито, че те — мъжките и женските — щяха да бъдат възнаградени и облечени с власт в съответствие с нишата, която им бъде предоставена. Момчетата през целия си по-нататъшен живот щяха да са под контрол на женските, като по този начин направят (по думите на Лито) „лесен преход от юношеството към мъжкарите за разплод“.

Говорещите с риби и техните чеда прекарваха живота си, „подвластни на вълнение, непознато на повечето от останалите“.

Какво ли ще стане с децата на Ирти? — запита се Айдахо. — Дали моят предшественик е стоял тук и е гледал своята облечена в бяло жена, споделяща ритуала на Лито!

А какво всъщност ми предлага сега той!

С тези жени-воини някой амбициозен командир можеше да завладее Империята. Би ли могъл впрочем? Не, поне докато Лито е жив… Защото самият той твърдеше, че жените не са агресивни и войнствени „по природа“.

И още, беше заявил:

— Не го събуждам, нито го развивам в тях. Те познават повтарящия се на всяка десета година модел на царския празник, на смяната на Караула, благославянето на новото поколение, тихото мълчание за падналите сестри и за обичните, отишли си завинаги. Сайънок след Сайънок отминава, отмервайки реален за сетивата срок. Самата промяна се превръща в собственото си отсъствие.

Голата вдигна поглед от жените в бяло и техните деца. Огледа напреко множеството смълчани лица, припомняйки си, че това бе само сърцевината на една почти невъобразима с размерите си военна сила, разпростряла паяжината на женската си същност върху цялата Империя. Сега вече можеше да повярва на думите на Лито:

„Силата не отслабва. Напротив, с всяко десетилетие тя става още по-голяма.“

Но с каква цел? — запита се Айдахо.

Той погледна към Бог-Императора, който вдигаше ръце за благослов над залата с неговите хурии.

— А сега ще минем между вас — каза Лито.

Жените под перваза отвориха път, отдръпвайки се заднешком. Пролуката навлизаше все по-навътре в огромното им множество, също като пукнатина, появила се върху земната повърхност след някой страховит катаклизъм.

— Дънкан, ще вървиш пред мен — разпореди се Лито.

Гърлото на Айдахо внезапно се оказа пресъхнало. Подпря се с длан на ръба на перваза и се отправи в разтвореното през него пространство, движейки се сякаш навътре в пукнатината, защото много добре съзнаваше, че това е единственият възможен завършек на настоящото изпитание.

С бърз поглед назад разбра, че колата на Лито се носи величествено на суспенсорната си възглавница.

Отново се обърна и ускори крачка.

Наредените една зад друга жени стесниха отворената пътека. Направиха го с изненадващо спокойствие, като най-напред съсредоточиха вниманието си върху самия него, а след това и върху грамадното тяло в предчервейна форма, пътуващо зад Дънкан на Царската кола от Икс.

Той стоически продължаваше да крачи напред, а жените се пресягаха от всички страни, за да го докоснат, да пипнат Бог-Императора или просто да стигнат до Царската кола. Почувствал едва сдържаната страст в техния допир, Лито осъзна, че изживява най-големия страх, познат му досега.

ВТОРА ЧАСТ

„Неизбежният проблем при водачеството е кой ще изпълнява ролята на Бога.“

Муад’Диб(*) (из Устната История)

Хви Нории следваше младата си придружителка от Говорещите с риби по наклонената пътека, спускаща се спираловидно към дълбинната вътрешност на Онн. Господарят Лито прати да я повикат късно вечерта на третия ден от празненствата, прекъсвайки развитието на процес, който бе успял да подложи на изпитание способността й да поддържа емоционалното си равновесие.

Нейният пръв помощник Отви Иаке не беше от приятните хора — създание с жълтеникаво-червена коса, тясно лице и очи, които не се задържаха за дълго върху нищо и абсолютно никога не гледаха събеседника. Иаке й бе представил лист хартия, който според него беше „обобщен отчет на данните за неотдавнашното насилие в Празничния град“.

Застанал близо до писалището, което бе заела, той втренчено се взираше някъде надолу и вляво от нея, когато каза:

— Говорещите с риби избиват лицетанцьори из целия град. Самият Отви не показа никакво вълнение във връзка с току-що докладваното от него.

— Защо? — запита тя.

— Говори се, че от „Бин Тлейлакс“ са направили опит за покушение върху живота на Бог-Императора.

Силна и студена тръпка на страх я прониза цялата. Тя се облегна и огледа работното помещение на посланика — кръгообразна стая с елипсовидно бюро, под чиято лъскава полирана повърхност беше скрита контролната апаратура за множеството монтирани иксиански уреди и приспособления с най-различно предназначение. Стаята вдъхваше доверие с мрачната си атмосфера и кафявите дървени плоскости по стените, зад които беше скрита апаратурата, осигуряваща защита от шпиониране. Прозорци липсваха.

Опитвайки се да скрие вълнението си, Хви погледна към Иаке и започна:

— А господарят Лито какво…

— Оказа се, че опитът за покушение е безуспешен. Но може би е следствие от бичуването.

— Значи, според теб е имало опит?

— Да.

В този момент влезе Говорещата с риби, изпратена от Бог-Императора, след като доволно рязко обяви пристигането си във външното помещение. Придружаваше я бин-джезъритска старица, която тя представи като светата майка Антеак. Бин-джезъритката внимателно се загледа в Иаке, докато Говорещата с риби — млада жена с меки, почти детски черти на лицето — предаваше съобщението:

— Каза ми да ти напомня: „Ела бързо, когато те повикам.“ Сега те вика.

Чул думите на Говорещата с риби, Иаке видимо се притесни. Погледът му заскача из стаята, сякаш търсеше нещо, което със сигурност не беше там. Хви веднага облече тъмносиня връхна дреха върху роклята си, давайки в същото време наставления на Иаке да остане до нейното връщане.

В оранжевата вечерна светлина извън посолството, малко след като влязоха в странно свободна от движение улица, Антеак погледна Говорещата с риби и изрече само едно „да“. После ги остави. Амазонката поведе Хви Нории към висока сграда без нито един прозорец, до чиято вътрешна част достигаше спускащата се надолу пътека.

На посланичката й се зави свят от острите завои. Блестящи в бяло светоглобуси се носеха из централния кръгообразен корпус на сградата, осветявайки пурпурно-зелена лоза с листа, големи като уши на слон. Лозата блестеше, повиснала от искряща златна тел.

Меката черна повърхност на пътеката поглъщаше шума от стъпките им, така че до съзнанието на Хви достигаше само отчетливото свистене, причинено от триенето на горната й дреха при всяко движение.

— Къде ме водиш? — попита тя.

— При господаря Лито.

— Знам, но къде е той?

— В личната си стая.

— Страшно дълбоко слизаме.

— Да, господарят предпочита дълбочините.

— Завива ми се свят от непрестанното въртене.

— Ако не гледаш лозата, ще ти бъде по-лесно.

— Какво представлява това растение?

— Наричат я туньонова лоза и се предполага, че няма съвършено никакъв мирис.

— Не съм чувала за подобно нещо. Откъде е дошла?

— Само господарят Лито знае.

Продължиха да се спускат в мълчание. Хви правеше опити да вникне в собствените си чувства. Бог-Императора бе изпълнил с тъга душата й. Тя можеше да почувства мъжа в него. По-точно мъжа, който би могъл да бъде. Защо ли бе избрал подобен развой за живота си? Знаеше ли някой? Дали икономът му…

Може би Дънкан Айдахо знае.

Мислите й се оттласнаха към Айдахо — воина с такава физическа привлекателност. Толкова чувствен! Усети се внезапно притеглена от него. Ех, защо Лито нямаше тялото и външния вид на Айдахо! Добре разбираше, че не би могла да говори с голата за промяната, станала с Лито. Ала с Монео нещата стояха по друг начин. Тя погледна гърба на охранителката си.

— Ще ми кажеш ли нещо повече за Монео?

Говорещата с риби я стрелна през рамо със странно изражение на бледосините си очи — някаква особена форма на страх.

— Нещо нередно ли има? — учуди се Хви.

Гвардейката отново се загледа в спускащата се спирала на пътеката.

— Господарят ме предупреди, че ще питаш за Монео — рече тя.

— Е, разкажи ми тогава.

— Какво има за разказване? Той е най-близкият му довереник.

— По-близък и от Дънкан Айдахо?

— О, да. Монео е Атреидски.

— Вчера той идва при мен — каза Хви. — Каза ми, че би следвало да знам нещо за Бог-Императора. И неколкократно подчерта, че господарят Лито може да прави всичко, наистина всичко, което според него има поучителен характер.

— Мнозина го вярват — отвърна Говорещата с риби.

— А ти?

Посланичката зададе въпроса си точно в мига, когато пътеката изви за последен път пред малко преддверие, чийто сводест вход отстоеше на няколко крачки.

— Господарят Лито ще те приеме веднага — заяви Говорещата с риби, след което се обърна и тръгна обратно по пътеката, сякаш изобщо не бе чула въпроса.

Хви мина под арковидния вход и се озова в стая с нисък таван, много по-малка от залата за прием. Въздухът беше сух и свеж. Скрит източник, в горните ъгли на помещението хвърляше бледо-жълта светлина. Почака малко, за да привикнат очите й към по-слабото осветление, след което забеляза килимите и меките възглавници, пръснати около ниска купчина от… Неволно вдигна ръка към устата си, когато купчината се размърда, съобразявайки, че това е самият Бог-Император в колата си, застопорена в по-нисък участък. Веднага разбра причината за размерите на стаята. Господарят не изглеждаше толкова внушителен на хората, които го посещаваха, и в известен смисъл ставаше по-достъпен за тях. Макар че нищо не можеше да се направи с дължината на тялото му и с неговата маса, освен те да бъдат в сянка, а светлината в по-голямата си част да е съсредоточена върху лицето и ръцете.

— Влизай и сядай — каза Лито с глас, предразполагащ към дълъг разговор.

Хви се насочи към една червена възглавница, отстояща само на няколко метра от лицето му, и седна.

Той наблюдаваше движенията й с видимо удоволствие. Носеше тъмнозлатиста рокля; косата й бе вързана на плитки, което правеше лицето свежо и невинно.

— Изпратих посланието ви до Икс — каза тя и добави: — Освен това им съобщих, че искате да научите моята възраст.

— Може и да отговорят — рече той. — А и отговорът им може да се окаже верен.

— Бих искала да знам кога съм се родила, както и останалите неясни обстоятелства — продължи тя. — Обаче не разбирам защо и вие се интересувате от тях.

— Всичко, свързано с теб, ме интересува.

— Няма да им се понрави, че ме удостоихте с титла на постоянен посланик.

— Началниците ти са странна смесица от педантизъм и слабоволие — каза той. — Не понасям глупците.

— Господарю, за глупачка ли ме смятате?

— Малки никак не беше глупав. Както и ти, скъпа моя.

— От години не съм чувала нищо за вуйчо си. Възможно е вече и да не е жив.

— Може и това да научим. Той казвал ли ти е, че практикувам Такуйая!

Хви се замисли за миг и запита:

— Древните свободни не са ли използвали името Кетман?

— Да. За прикриване на нечия идентичност, когато оповестяването й може да има лоши последствия.

— Спомних си! Разправял ми е, че пишете разни истории, скрит зад псевдоними, някои от които са добили популярност.

— Точно такъв беше случаят, когато обсъждахме Такуйая.

— Господарю, защо ми го разказвате?

— За да бъдат избегнати други подобни случаи. Чула ли си за книгите на Ноуъ Аркрайт[8] и знаеш ли, че аз съм ги писал?

Тя не успя да сдържи смеха си:

— Много е забавно, господарю. Настояваха да чета за неговия живот.

— Да, и за това съм писал. Какви тайни очакват да изкопчиш от мен?

Тя дори не мигна от умелия му ход със смяна на темата.

— Искат да научат нещо за въздействието и функциите на религията на господаря Лито.

— Още ли ги интересува?

— Искат да узнаят как сте отнели от „Бин Джезърит“ контрола върху религията.

— Надяват се да повторят за своя сметка моето постижение, така ли?

— Сигурна съм, че не им излиза от главите.

— Хви, ти си незаменим представител на иксианците.

— Господарю, аз съм тук, за да ви служа.

— А теб лично нищо ли не те интересува?

— Боя се, че моето любопитство може да ви разстрои.

Той се вгледа внимателно в нея.

— А, разбирам. Права си. Засега ще трябва да избягваме по-интимните теми. Искаш ли да поговорим за Сестринството?

— Да, подходящо е. Знаете ли, че днес срещнах една света майка от делегацията на „Бин Джезърит“?

— Трябва да е била Антеак.

— В нея има нещо плашещо…

— Няма за какво да се боиш от Антеак. Тя дойде в посолството ти по мое нареждане. Знаеше ли, че при вас са се промъкнали лицетанцьори?

Хви остана с отворена уста, докато някаква хладна ръка сякаш притисна гърдите й.

— Не е ли Отви Иаке?

— Подозираше ли го?

— Просто не ми харесва, а и ми бяха казвали, не… — тя сви рамене, осъзнала смисъла на споделеното. — Какво е станало с него?

— С оригинала ли? Мъртъв е! Такава е обичайната практика на лицетанцьорите в подобни обстоятелства. Моите Говорещи с риби имат изрична заповед да не оставят нито един жив от тях в посолството.

Хви не каза нищо, а от очите й по бузите потекоха сълзи. Ето го обяснението за празните улици и загадъчното „да“ на Антеак. Много неща вече могат да бъдат обяснени.

— Ще ти осигуря помощници от Говорещите с риби, докато вземеш други мерки — каза Лито. — Моите амазонки ще ти бъдат добра стража.

Тя избърса сълзите от лицето си. Инквизиторите от Икс сигурно биха реагирали гневно срещу тлейлаксианците. Щяха ли там да повярват на нейния доклад? Целият персонал на посолството им овладян от лицетанцьори! Наистина, трудно беше да се повярва.

— До един ли? — все още невярваща, запита Хви.

— Просто няма смисъл лицетанцьорите да оставят някой от истинските служители жив. Следващата трябваше да си ти.

Тя потръпна.

— Забавиха се — продължи Лито, — защото знаеха, че е необходимо съвършено точно твое копие, та да могат да ме заблудят. Просто се боят от моите възможности.

— Тогава Антеак…

— Сестринството и аз владеем в еднаква степен способността да разпознаваме лицетанцьорите. А Антеак… Да, тя се справя много добре.

— Никой не вярва на тлейлаксианците — каза Хви. — Защо не бяха изтребени още на времето?

— На специалистите са нужни както техните способности, така и слабите им страни. Хви, изненадваш ме. Никога не съм подозирал, че имаш такива кръвожадни помисли.

— Тлейлаксианците са прекалено кръвожадни, за да ги приемем за човешки същества… Те не са хора!

— Уверявам те, че човешките същества могат да бъдат не по-малко жестоки. Имало е случаи, когато и аз съм бил жесток.

— Знам, господарю.

— След предизвикателство — добави той. — Но единствените хора, които съм обмислял да премахна, са от „Бин Джезърит“.

Смайването й бе прекомерно, за да го изрази с думи.

— Все пак те са прекалено близко до онова, което трябваше да бъдат — добави Лито.

Тя успя да възстанови гласа си:

— Устната История твърди, че…

— Да, религията на светите майки. Някога те проектираха и изготвяха специфични религии за точно определени общества. Наричат го инженеринг. Как ти се струва?

— Безчувствено.

— Наистина. Резултатите съответстват на грешката. Дори след всички амбициозни опити за екуменизъм[9], из цялата империя са се нароили безброй богове, по-малки божества и набедени пророци.

— Господарю, вие променихте нещата.

— Отчасти. Хви, боговете умират трудно. Доминира моят монотеизъм, но първоначалният пантеон се е запазил и преминал в нелегалност с най-различна маскировка.

— Повелителю, в думите ви чувствам нещо… — тя поклати глава в знак на отрицание.

— И моята ли преценка е бездушна като тази на Сестринството?

Потвърди с кимване.

— Свободните обожествиха баща ми, великия Пол Муад’Диб. Макар че той не искаше да го величаят.

— Но свободните…

— Дали са били прави? Скъпа моя Хви, те бяха чувствителни към властта и лакоми да поддържат своя възход.

— Господарю, намирам го за тревожно…

— Мога и сам да го забележа. Не ти харесва идеята, че е възможно толкова лесно да станеш бог.

— Звучи ми прекалено опростено — в гласа й имаше сдържаност и внимателно опипване на почвата.

— Уверявам те, че не всеки би могъл да го стори.

— Но вие намекнахте, че сте наследили божествената си същност от…

— Никога не го внушавай на някоя от Говорещите с риби. Тяхната реакция срещу ерес е много жестока.

Хви се опита да преглътне със стиснато гърло.

— Казвам ти го единствено с цел да те предпазя — добави той. Гласът й прозвуча плахо:

— Благодаря, господарю.

— Началото на моята божественост дойде, когато заявих на свободните, че вече няма да давам мъртвата вода на племената. Чувала ли си за мъртвата вода?

— В дните на Дюн това е била водата, която извличали от телата на умрелите.

— Да, явно си чела Ноуъ Аркрайт.

Тя леко се усмихна.

— Обявих на моите свободни, че водата ще бъде посвещавана за върховно божество, което не назовах по име. Все пак можеха да я контролират благодарение на моята щедрост.

— Сигурно по онова време водата е била твърде ценна.

— Много, наистина много! А аз в качеството си на пратеник на безименното божество облекчих достатъчно водния режим от почти три хиляди години насам.

Тя захапа долната си устна.

— Все още ли звучи като бездушна преценка?

Хви кимна утвърдително.

— Това отмина. Когато дойде време да се освети водата на сестра ми, направих едно чудо. Гласовете на всички атреиди заговориха от урната на Гани. По такъв начин свободните откриха, че аз съм тяхното Върховно Божество.

След последното откровение иксианката боязливо запита:

— Господарю, не ми ли внушавате, че всъщност вие не сте бог?

— Просто намеквам, че не играя на жмичка със смъртта.

Тя внимателно го наблюдава в продължение на няколко минути, преди да отговори по начин, който го убеди, че е разбрала вложения от него смисъл. Реакцията й засили още повече изпитваната от Лито симпатия и привързаност.

— Вашата смърт няма да бъде като на останалите — каза тя.

— Драгоценна Хви.

— Питам се, защо не се страхувате от присъдата на истинско Върховно Божество…

— Съдиш ли ме?

— Не, но се боя за вас.

— Помисли за плащаната цена. Всяка частица от мен ще отнесе по малко от съзнанието ми, заключено в нея — погубено и безпомощно.

Хви постави и двете си шепи пред устата и се загледа право в него.

— Да, това е ужасът, който баща ми не можа да приеме, опитвайки се да го предотврати — безкрайното деление и раздробяване на сляпата си самоличност.

Тя свали длани и прошепна:

— А ще осъзнавате ли?

— В известна степен… Но ще бъда ням. Мъничка перла от съзнанието ми ще отиде във всеки пясъчен червей и всяка пясъчна твар; ще знае как, но няма да може да помръдне дори и една клетка — будна в някакъв безкраен сън.

Тя потръпна.

Лито следеше опита й да разбере смисъла на подобно съществуване. Би ли могла да си представи последната врява и вой, когато разделените и раздробени късчета на собствената му самоличност започнат неистово да се стремят към власт над постепенно отслабващия контрол върху иксианската машинка, записваща Дневниците му? Би ли могла да долови раздиращата тишина, която щеше да настъпи след страховитото разпадане на части?

— Господарю, ако им разкрия това познание, те ще го използват срещу вас.

— Ще им кажеш ли?

— Не, разбира се!

Тя решително завъртя глава в знак на отрицание. Защо ли бе приел ужасното преобразуване? Не е ли имало някакъв друг изход?

— Машината, която записва мислите ви — поде Хви, — не може ли да се приспособи…

— На милион пъти аз? На милиард? На повече? Мила моя, нито една от тези съзнаващи перлички не ще бъде истинското ми его.

Очите й се наляха със сълзи. Тя примига и пое дълбоко въздух. Лито веднага идентифицира бин-джезъритската подготовка в начина, по който бе повикала потока на обземащото я спокойствие.

— Господарю, ужасно се боя за вас.

— Но не успяваш да разбереш защо съм постъпил по този начин.

— А мога ли?

— О, да. Мнозина биха могли да го сторят. Друг е въпросът как постъпват хората с вече разбраното.

— Ще ме научите ли как да го направя?

— Вече знаеш.

Тя изчака мълчаливо, за да попие думите му, след което каза:

— Има някаква връзка с вашата религия. Усещам го.

Лито се усмихна:

— Мога да простя на иксианските ти майстори почти всичко заради скъпоценния подарък, който си ти самата. Поискай и ще ти се даде.

Тя се наклони към него, отпускайки се напред върху възглавницата:

— Разкажете ми за вътрешните движения във вашата религия.

— Хви, много скоро ще научиш всичко за мен. Обещавам ти. Просто не забравяй, че култът към слънцето на примитивните ни прародители не е бил далеч от истината.

— Слънце… Култ… Какво искате да кажете? — Иксианката отново се отдръпна назад.

— Слънцето, което направлява всички движения, но не може да бъде докоснато. То е смъртта.

— Вашата смърт ли?…

— Всяка религия обикаля като планета около слънце, откъдето черпи енергия и от което зависи самото й съществуване.

Гласът й беше съвсем малко по-силен от шепот:

— Господарю, какво виждате в своето слънце?

— Вселена от много прозорци, през които мога да погледна. Съзирам онова, което е в рамката на прозореца.

— Бъдещето ли?

— Вселената е извън времето, също както нейните корени; следователно в нея са всички времена и всяко бъдеще.

— Значи, вярно е — каза тя. — Виждате нещо, на което това… — тя посочи издълженото, опасано с почти видими пръстеновидни ребра тяло — … пречи.

— Способна ли си да повярваш, че то може да бъде свещено, макар и в ограничен смисъл? — попита той.

Тя потвърди само с кимване.

— И ако споделиш всичко с мен — продължи Лито, — длъжен съм да те предупредя, че товарът ще бъде прекомерно тежък.

— Господарю, това ще направи ли вашия товар по-лек?

— Не по-лек, но по-приемлив.

— Тогава ще го споделя. Кажете ми как, господарю!

— Още не, Хви. Трябва да почакаш, макар и не много.

Тя преглътна с въздишка разочарованието си.

— Само че моят Дънкан Айдахо става все по-нетърпелив — рече Лито. — Ще трябва да се споразумея с него.

Тя погледна назад, но малката стая беше празна.

— Искате ли да си тръгна?

— Искам никога да не ме напускаш.

Хви Нории се загледа в Бог-Императора, забелязвайки напрегнатия му поглед и жадната пустота в изражението му, която я натъжи.

— Господарю, защо споделяте с мен своите тайни?

— Бих искал да те попитам, дали ще станеш годеница на един бог?

Очите й се разшириха от внезапното слисване.

— Не бързай с отговора си — каза той.

С леко преместване на главата си тя огледа цялото му тяло.

— Не търси неща, които вече не притежавам — усмихна се Лито. — Някои форми на физическа близост са невъзможни за мен.

Младата жена върна погледа си на закачуленото му лице, отбелязвайки розовата кожа на бузите и силното човешко присъствие в облика му, сякаш вграден в рамката на чуждото тяло.

— Ако искаш да имаш деца — продължи той, — просто ще те помоля аз да избера бащата. Но все още нищо не съм поискал от теб.

Гласът й прозвуча приглушено:

— Господарю, не знам какво да…

— Скоро ще се върна в Цитаделата. Ще дойдеш там и ще поговорим. Тогава ще ти кажа срещу какво съм застанал.

— Страх ме е, господарю. Много повече, отколкото съм мислила, че мога да се боя.

— Не се страхувай от мен. Мога само да бъда мил с моята мила Хви. Що се отнася до всякакви други опасности, Говорещите с риби ще те заслонят с телата си. Те няма да позволят да ти се случи нищо лошо!

Хви се изправи и остана все тъй трепереща.

Лито забеляза колко дълбоко я бяха разтърсили думите му и изпита болка заради нея. В очите й блестяха сълзи. Здраво стискаше ръцете си, за да престанат да треперят. Той вече знаеше, че ще дойде при него в Цитаделата по собствена воля. Каквото и да поискаше от нея, отговорът й щеше да бъде като на Говорещите с риби — „Да, господарю“.

Помисли, че ако тя би могла да размени мястото си с неговото и да поеме товара му, щеше непременно да го направи. Мъката й се засилваше от факта, че не може да го стори. Хви бе истинско олицетворение на интелигентност, сътворена на основата на дълбока чувствителност, но без слабостта на Малки към удоволствията. Съвършенството й плашеше. Всичко в нея препотвърждаваше дълбоката му увереност, че именно тя е жената, която, ако притежаваше нормална мъжественост, би пожелал (Не! Взел!) за своя съпруга.

Иксианците добре го знаеха.

— А сега си върви — пошепна той.

„Аз съм едновременно баща и майка на своя народ. Познавам възторга на раждането и екстаза на смъртта и знам какви модели и образци трябва да усвоите. Не се ли скитах опиянен посред вселената от безброй форми? Да! Видях ви очертани на фона на светлината. Светът, за който твърдите, че възприемате и чувствате, е свят на моите сънища. Събраните в мен сили се концентрират в него, защото аз съм навсякъде и във всичко. По този начин се раждате вие.“

Откраднатите Дневници

— Моите Говорещи с риби ми казаха, че си отишъл в Цитаделата веднага след Сайънок — започна Лито.

Гледаше осъдително Айдахо, застанал недалеч от мястото, където само преди час беше Хви. Толкова малко време бе изминало, но за него липсата й продължаваше сякаш векове.

— Трябваше ми време, за да помисля — каза голата, без да отмести погледа си от тъмната ниша, в която се намираше Царската кола.

— И да разговаряш със Сиона, така ли?

— Да — той вдигна очи към лицето на Бог-Императора.

— Но си търсил Монео.

— За всяко мое движение ли ти докладват?

— Не за всяко движение.

— Понякога човек има нужда да бъде сам.

— Разбира се. Но не обвинявам Говорещите с риби, че са загрижени за тебе.

— Сиона ми каза, че ще бъде подложена на изпитание.

— Това ли е била причината да търсиш Монео?

— Що за изпитание й предстои?

— Икономът знае. Предполагам, че действително това е била причината…

— Нищо не предполагаш! Ти си сигурен.

— Дънкан, разстроен си от Сайънок. Съжалявам.

— Имаш ли представа какво е за мен да бъда тук?

— Не е лека съдбата на гола — напевно каза Лито. — За едни животът е по-труден, отколкото за други.

— Не ми е нужна философия за юноши!

— А какво ти трябва, Дънкан?

— Искам да узная някои неща.

— Например?

— Не разбирам част от хората наоколо! Без никакво притеснение Монео ми казва, че Сиона е участник в метеж срещу тебе. Собствената му дъщеря!

— Някога и той беше бунтовник.

— Схващаш ли какво имам предвид? И него ли си подлагал на изпитание?

— Да.

— Ще мина ли и аз през някакъв тест?

— Да, сега го правиш.

Айдахо го изгледа гневно.

— Нищо не разбирам нито от управлението ти, нито от твоята Империя. Колкото повече неща откривам, толкова повече проумявам, че изобщо не знам какво става.

— Великолепно е, че си открил пътя към мъдростта — кимна Лито.

— Какво? — Айдахо изпълни с рева си малката стая, след като безрезултатно бе сдържал своето възмущение.

Бог-Императора се усмихна и каза:

— Дънкан, не съм ли споделял с теб, че когато си убеден в своето познание, вече си поставил най-сигурната преграда срещу научаването?

— Обясни ми тогава ти какво става!

— Моят приятел придобива нов навик. Свиква да гледа отвъд онова, което си мисли, че знае.

— Добре, добре — голата бавно закима с глава в такт с думите са. — Какво да разбирам под отвъд, когато ми даде възможност да участвам в Сайънок?

— Обвързвам Говорещите с риби с командира на гвардията ми.

— А на мен ми се налага да ги отблъсквам! Конвоят, който ме отведе от Цитаделата, поиска да спрем, за да спретнем оргия. И онези, дето ме върнаха тук, когато…

— Те добре знаят колко ми е приятно да виждам децата на Дънкан Айдахо.

— Да те вземат дяволите! Не съм ти жребец!

— Няма смисъл да викаш, Дънкан.

Айдахо пое дълбоко въздух няколко пъти и продължи:

— Когато им кажа не, първоначално се правят на обидени, а после се отнасят с мен като с някакъв скапан… — той поклати глава — … светец или нещо подобно.

— Не ти ли се подчиняват?

— Не задават въпроси за нищо, освен ако не противоречи на заповедите ти. Аз лично не исках да се връщам тук.

— И все пак те доведоха.

— По дяволите, много добре знаеш, че не ще пренебрегнат твоя заповед!

— Дънкан, доволен съм, че си тук.

— Да, виждам го!

— Говорещите с риби знаят колко си специален, а и колко много те обичам. Както и колко съм ти задължен. Никога не е възниквал въпрос за подчинение или неподчинение, когато става дума за мен и теб.

— Тогава какъв е въпросът?

— Преданост.

Айдахо се умълча замислен.

— Почувства ли мощта на Сайънок? — попита след малко Лито.

— Дрън-дрън.

— Тогава защо ти подейства толкова разстройващо?

— Твоите Говорещи с риби не са войска, а полицейска сила.

— Заклевам се в себе си със сигурност, че съвсем не си прав. Полицията неизбежно се корумпира.

— Изкушаваш ме със силата — обвинително рече Айдахо.

— Обикновен тест, Дънкан.

— Не ми ли вярваш?

— Вярвам безусловно в предаността ти към атреидите.

— Тогава какви ги говориш за корупция и тестуване?

— Ти си единственият, който ме обвинява в притежание на полицейска сила. А полицията винаги се грижи за добруването на криминалния елемент. Само достатъчно тъп полицай може да не обърне внимание на факта, че властническата позиция е възможно най-благоприятната за криминални прояви.

Айдахо облиза устните си и втренчи в Лито своя явно объркан поглед, след което поде:

— Но моралното въздействие на… Имам предвид правната страна на въпроса, затворите…

— Каква е ползата от разпоредби и затвори, когато нарушаването на закона не се приема за грях?

Голата килна леко главата си вдясно с думите:

— Да не се опитваш да ми кажеш, че проклетата ти религия е…

— Възмездието за греховете може да бъде твърде екстравагантно.

Айдахо посочи с палец през рамо към света извън вратата.

— И всички приказки за смъртни наказания, както и бичуването…

— Опитвам се, да направя излишни официалните закони и затворите, където това е възможно.

— Все пак някакви затвори са необходими, дори на тебе!

— На мен ли? Затворите са нужни само за да се затвърди илюзията, че съдилищата и полицията си вършат добре работата. Те са нещо като гаранция за осигуряване на работа.

Сега Айдахо леко се обърна и посочи с пръст към вратата, през която бе влязъл в малката стая.

— Разполагаш с цели планети, които не са нищо друго освен затвори!

— Изглежда, че за теб затвор може да бъде всяко място, след като мислите ти вървят в подобен порядък на илюзии.

— Сега пък илюзии! — голата отпусна ръката си до тялото, буквално втрещен.

— Да, да. Говориш за затвори, полиция и правна защита, а те всъщност са абсолютни илюзии, зад които процъфтяващата структура на властта може да функционира, давайки си с пълно право сметка, че стои над собствените си закони.

— И мислиш, че с престъпленията може да бъде сложен…

— Дънкан, не престъпления, а грехове.

— Следователно считаш, че религията ти…

— Направиха ли ти впечатление първостепенните прегрешения?

— Какво?

— Опит за корумпиране на член на моето управление, както и явната корупция на член на същото това управление.

— А що е то корупция?

— Преди всичко — несъобразяване и отказ от боготворене на светостта на Бог-Императора Лито.

— Тоест на теб?

— На мен.

— Но в началото ти ми каза, че…

— Да не си помислил, че сам не вярвам в божествената си природа? Дънкан, внимавай!

Гласът на голата се разнесе отново категоричен и яден:

— Каза ми, че едно от моите задължения е да ти помагам за опазване на твоята тайна, която…

— Не знаеш каква е тайната ми.

— Че си тиранин, това ли? То не е…

— Е, Дънкан, боговете разполагат с по-голяма власт от тираните.

— Не ми харесва, като те слушам.

— Кога някой Атреидски ти е казвал да харесваш работата си?

— Нареди ми да командвам твоите Говорещи с риби, дето се мислят едновременно за съдии, съдебни заседатели и палачи, както и… — Айдахо сам прекъсна думите си.

— И какво?

Продължаваше да мълчи.

Лито съсредоточи вниманието си в студенината на разстоянието между двамата — тъй малко и същевременно толкова голямо.

Също като играта с рибата и въдицата — помисли той. — Състезание, при което си длъжен да пресметнеш точката на пределно напрежение за всеки елемент.

Проблемът с Айдахо се определяше преди всичко от факта, че приближаването му към мрежата ускоряваше неговия край. А този път това ставаше прекалено бързо.

— Лично аз няма да те боготворя — заяви голата.

— Говорещите с риби си дават сметка, че разполагаш със специален статут.

— Като Монео и Сиона ли?

— Много по-различен.

— Значи, метежниците са особен случай.

Лито се ухили:

— На времето бунтовници бяха всички мои най-доверени ръководни администратори.

— Аз не съм бил…

— Ти беше брилянтен бунтовник! Помогна на атреидите да отвоюват цяла империя от действащ монарх.

Очите на Айдахо леко се разфокусираха, когато превключи на интроспекция.

— Направих го — той отметна рязко глава, сякаш искаше да изтърси нещо от косата си. — А виж какво стори ти от тази империя!

— Заложих в нея образец. Не — образец на образците.

— Сам го казваш.

— Дънкан, информацията е скована в образци. Можем да ползваме един от тях за постигането на друг. А гъвкавите образци и модели са най-трудни за идентифициране и вникване в същността им.

— Отново ала-бала.

— Вече си допускал тази грешка.

— Защо караш тлейлаксианците да ме връщат към живота — гола след гола? Къде е тук моделът!

— Причината е в качествата, които притежаваш в изобилие. Ще дам възможност на баща си да ти го каже.

Устните на Айдахо се свиха в тъжна линия. Лито заговори с гласа на Муад’Диб и дори закачуленото му лице възприе бащините черти:

— Дънкан, ти беше най-верният ми приятел, по-голям и от Гърни Халик. Но аз съм вече минало.

Айдахо преглътна с мъка:

— Какви ги вършиш!

— Удрят ли в болното място на атреидите?

— Дяволски си прав!

Лито възвърна обичайния си глас:

— И аз все още съм Атреидски.

— Наистина ли?

— Какво друго бих могъл да бъда?

— Тъкмо това искам да знам!

— Да не си мислиш, че играя номера с думи и гласове?

— В името на седемте кръга на ада и на всички дяволи, какво правиш всъщност?

— Опазвам живота, подготвяйки сцената за следващия цикъл.

— Опазваш го посредством убийства, така ли?

— Смъртта нерядко е била полезна за живота.

— Ха, това не е типично за един атреид!

— Но е вярно. Често виждаме цената на смъртта. Обаче иксианците никога не са я зървали.

— Какво общо могат да имат иксианците с…

— Всичко. Те ще сътворят машина, способна да скрива другите им машинации.

Айдахо се замисли за момент.

— Поради тази причина ли идва тук посланичката на Икс?

— Значи, видял си Хви Нории…

Голата неопределено посочи нагоре:

— Тя излизаше, когато дойдох.

— Говори ли с нея?

— Попитах я какво прави. А тя отвърна, че избирала къде да застане.

Взрив от смях разтърси Лито.

— Боже мой! — възклика той. — Колко си я бива. Разкри ли ти своя избор?

— Каза, че сега служи на Бог-Императора. Не й повярвах, разбира се.

— А трябва да й вярваш.

— Защо?

— О, да. Забравих, че някога се съмняваше дори в баба ми лейди Джесика.

— И с пълно право!

— На Сиона също ли не вярваш?

— Започвам да се съмнявам във всички!

— А ми казваш, че не знаеш колко много те ценя? — иронично го укори Лито.

— Ти какво ще речеш за Сиона? — попита Айдахо. — Тя твърди, че искаш ние да се… По дяволите!

— Винаги трябва да помниш едно, когато става дума за Сиона. Това е нейната съзидателна сила. Тя може да създава новото и хубавото. А човек трябва да вярва на действително съзидателните.

— Дори и на машинациите на иксианците?

— Те не са съзидателна сила. Творецът се разпознава по готовността, с която се разкрива. Докато прикритието издава присъствието на други сили.

— Тогава ти не вярваш на Хви Нории, а на…

— Наистина й вярвам, преди всичко поради причините, които току-що изложих.

Айдахо се намръщи, а после въздъхна:

— По-добре ще бъде да завържа връзка с иксианката. Ако е някоя, която…

— Не! Ще стоиш настрана от Хви Нории. За нея имам нещо специално наум.

„Уединих се със събрания в мен урбанистичен опит и го проучих в пълни подробности. Идеята за града ме привлича и очарова, формирането на биологическа общност без подкрепата на функциониращо в социален аспект общество води до безредие и разруха. Цели светове са се превръщали в обособени биологични общности, но отсъствието на взаимодействаща социална структура винаги е довеждало до тяхното сриване. В условия на пренаселеност подобни случаи стават драматично назидателни. Гетото въздейства унищожително. Психическият стрес причинен от пренаселването, създава напрежения, които неотменно довеждат до взрив. Градът е опит за овладяване на тези сили. Социалните форми, ползвани от градовете при въпросния опит, има защо да бъдат проучени. Помнете, че винаги съществува определена доза неприязън и зла воля, когато се пристъпва към формиране на обществен порядък, независимо от неговото естество. Става дума за борба за съществуване по неестествен начин. Деспотизмът и робството обикалят из окрайнините. Отварят се много рани, което налага присъствието на закон. Но законът изгражда собствената си властническа структура, което увеличава броя на раните и създава нови неправди. Травмата може да бъде изцелена чрез съдействие, а не по пътя на конфронтацията. Призивите за сътрудничество идентифицират личността на лечителя.“

Откраднатите Дневници

Монео влезе в малката стая, воден от очевидна възбуда. Всъщност той предпочиташе това място за срещи, тъй като колата на Бог-Императора беше разположена в издълбано в пода снижение, което правеше по-трудно изпълнима внезапна смъртоносна атака на червея, в допълнение към неоспоримия факт, че Лито позволяваше на своя майордом да слиза с иксианския асансьор, а не по безкрайно спускащата се пътека. Въпреки това икономът чувстваше, че носените от него сутрешни новини неминуемо ще предизвикат Червея, Който Е Бог.

Как да ги съобщи?

Зората се бе сипнала само преди час в четвъртия ден на Празника — факт, заслужаващ невъзмутимото доволство на Монео, защото бързо го приближаваше към края на изпитанията.

Лито се размърда при влизането му в малката стая. По негов сигнал осветлението се задейства, насочено единствено към лицето му.

— Добро утро, Монео — каза той. — Стражата ми каза, че си настоявал за незабавен прием. Защо?

Икономът знаеше от опит, че най-голямата грешка е в изкушението да предаде колкото се може повече неща за единица време.

— Прекарах няколко часа със светата майка Антеак. Макар и добре да го крие от мен, сигурен съм, че тя е ментат.

— Да. От време на време в „Бин Джезърит“ трябваше непременно да не изпълнят някое мое нареждане. Подобна форма на неподчинение винаги ме е забавлявала.

— Значи, няма да ги накажеш, така ли?

— Монео, аз съм единственият родител на своя народ. А родителят трябва да бъде великодушен, тъй както е и строг.

В добро настроение е — помисли икономът, докато Лито вътрешно се усмихна на тихата му въздишка.

— Антеак възрази, когато й съобщих, че си наредил да бъдат пощадени подбрани лицетанцьори сред пленниците…

— Ще ги ползвам по време на Празника — отвърна Лито.

— Как може, господарю?

— По-късно ще ти обясня. А сега да чуя новините, заради които се втурна при мен по това време.

— Ами… — майордомът прехапа горната си устна. — Тлейлаксианците се разбъбриха, опитвайки се да ми се подмажат.

— Не се съмнявах, че са го сторили. И какво разкриха?

— Те… Ами те снабдили иксианците с достатъчно данни, съвети и оборудване, за да изработят… Е, не точно гола, дори не и клонирана група организми. Може би най-добре е да си послужа с термина, употребен от самите тях — клетъчна реконструкция. Как да го нарека… Експериментът бил направен в някакъв вид защитно устройство, за което щурманите от Сдружението ги уверили, че е непроницаемо дори за твоите ясновидски способности.

— Какъв е резултатът? — попита Лито с усещането, че задава въпрос в студено безвъздушно пространство.

— Не са сигурни. Не са позволили на тлейлаксианците да присъстват. Обаче все пак успели да видят как Малки влиза в тази… нещо като камера и по-късно излиза с едно дете.

— Да! Знам го!

— Наистина ли? — запита обърканият Монео.

— По дедуктивен път. И всичко, което ми каза сега, не е ли станало преди двайсет и шест години?

— Съвсем точно, господарю.

— И мислят, че детето е Хви Нории, нали?

— Господарю, не са сигурни, но… — Монео сви рамене.

— Разбира се. Какво е твоето заключение?

— В новата иксианска посланичка е заложена много важна задача.

— Безусловно. Монео, не те ли е поразил странният факт, че Хви — тази мила Хви — представлява огледално изображение на оня опасен Малки? Тя е обратното на него във всичко, включително и в пола.

— Не съм го помислил, господарю.

— А аз съм.

— Веднага ще се разпоредя да я върнат на Икс!

— И през ум да не ти минава подобно нещо!

— Но, господарю, ако те…

— Монео, забелязал съм, че рядко се обръщаш с гръб към опасностите. Другите го правят доста по-често. Защо ме караш да се забърквам в подобна очевидна глупост?

Икономът преглътна.

— Добре. Харесва ми начинът, по който преценяваш сторената от теб грешка.

— Благодаря, господарю.

— Също така ми харесва, когато искрено заявяваш благодарността си, както току-що направи. Беше ли с теб Антеак, когато чу въпросните признания?

— Както бе наредил, господарю.

— Превъзходно. Това ще пораздвижи нещата. А сега отиди при лейди Хви. Кажи й, че искам да я видя веднага. Посещението ти ще я обърка. Тя мисли, че няма да се срещнем, преди да я повикам в Цитаделата. Искам от теб да я успокоиш.

— По какъв начин, господарю?

Лито се отзова с тъга в гласа си:

— Монео, защо търсиш съвет за нещо, в което ти самият си майстор? Успокой я и я доведи при мен сигурна в най-добрите ми намерения.

— Да, господарю — икономът се поклони и отстъпи крачка назад.

— Само за момент, Монео!

Той сякаш замръзна с поглед, вперен в лицето на Лито.

— Виждам, че се стъписа. Понякога не знаеш какво да мислиш за мен, нали? Действително ли съм всемогъщ и знаещ всичко предварително? Идваш с всевъзможни дреболии и се питаш: Дали вече го знае? Ако пък го знае, защо да го безпокоя? Въпреки че съм ти наредил да ми съобщаваш всичко. Твоята изпълнителност и послушание не са ли поучителни?

Монео присви рамене в търсене на някакъв отговор, но явно се отказа. Устните му се разтрепериха.

— Запомни, че времето също може да бъде място — рече Лито. — Всичко зависи от точката, в която си застанал, накъде гледаш и какво чуваш. Мярката за определяне се намира в самото осъзнаване.

След продължително мълчание икономът се осмели да попита:

— Това ли е всичко, господарю?

— Не, не е всичко. Днес Сиона ще получи пакет, предаден й от куриер на Сдружението. Искам нищо да не попречи на предаването на пакета. Разбираш ли ме?

— Господарю… какво има в този пакет?

— Преводи. Нещо за четене, което искам тя да види. Заповядвам ти да не се месиш. Със сигурност вътре няма мелиндж.

— Но как… Как разбра, че се страхувам от това, дето е в…

— Понеже се боиш от подправката. Тя би могла да удължи живота ти, но се страхуваш от нея.

— Господарю, боя се от другите й въздействия.

— Благодетелната природа се е разпоредила мелинджът да разкрива на някои от нас непознати дълбини на душата, а ти продължаваш да се боиш от него. Защо?

— Господарю, аз съм атреид.

— О, да. Но и при атреидите той превърта загадката на Времето с помощта на любопитния процес на вътрешното откровение.

— Господарю, за мен е достатъчно само да си припомня на какво изпитание ме подложи.

— Не чувстваш ли в себе си необходимостта да усетиш Златната Пътека?

— Не от това се боя, господарю.

— Страхуваш се от другото, което те удивлява — същото, дето ме накара да направя своя избор.

— Достатъчно е само да те погледна, господарю, за да позная страха. Ние, атреидите… — той прекъсна думите си с внезапно пресъхнала уста.

— Не искаш да притежаваш спомените на предшествениците си и на всички, тълпящи се в мене!

— Понякога… Господарю, понякога мисля за подправката като за проклятието на атреидите!

— Искаш ли самият аз да не се бях случвал?

Икономът запази мълчание.

— Монео, мелинджът има своите достойнства. Щурманите на Сдружението задължително се нуждаят от него. Без подправка и „Бин Джезърит“ ще се изроди в безпомощна група от скимтящи жени!

— Господарю, знам, че трябва да живеем или с нея, или без нея.

— Много си проницателен. Но ти сам избра второто.

— Нямам ли право на избор, повелителю?

— Имаш го. Засега.

— Господарю, защо?

— В говоримия галах(*) съществуват двайсет и осем различни думи за подправката. Описват я от гледна точка на предназначението, концентрацията, възрастта, дали е придобита с честна покупка, кражба или сила, дали е зестра за мъж или жена, както и по много други начини, чрез които е дошло името й. Това намеква ли ти нещо, Монео?

— Предоставят ни се различни възможности за избор.

— Само що се отнася до мелинджа ли?

Икономът се замисли, свивайки вежди, след което изрече:

— Не.

— Толкова рядко казваш не в мое присъствие — отбеляза Лито. — Харесва ми да наблюдавам как устните ти се приготвят да произнесат тази дума.

Лицето на Монео се изкриви в опит за усмивка.

— Добре! — внезапно се оживи Бог-Императора. — Сега можеш да вървиш при уважаемата госпожа Хви. А на тръгване ще ти дам един съвет.

Майордомът прилежно се вгледа в него.

— Познанието за опиатите се е зародило предимно сред мъжете, главно поради склонността им да рискуват, което пък е резултат от тяхната агресивност. Понеже си чел Оранжевата Католическа Библия, знаеш приказката за Ева и ябълката. Но ето една интересна подробност в тази история: Ева не е първата, която е откъснала и опитала ябълката. Сторил го е Адам, научавайки как да обвини Ева за случилото се. Просто искам да ти подскажа нещо за начина, по който нашите общества откриват структурната необходимост от подгрупи.

Монео леко наклони глава вляво и запита:

— Господарю, с какво може да ми помогне чутото?

— Ще ти послужи пред лейди Хви.

„Необикновената множественост на разнообразието във вселената привлича цялото ми внимание. То представлява явление с върховна красота.“

Откраднатите Дневници

Лито чу влизането на Монео в преддверието, миг преди Хви да се появи в малкото помещение за аудиенции. Беше облечена във великолепни бледозелени панталони, плътно привързани в глезените с панделки в тъмнозелено и в тон със сандалите. Под черното й наметало се виждаше широка блуза в същата отсенка.

Изглеждаше спокойна, приближавайки към него; седна без покана, като избра златиста възглавница вместо червената, на която се бе настанила предишния път. Монео я доведе за по-малко от час. Острият слух на Лито долови неспокойното тъпчене на иконома в преддверието и той даде сигнал за плътно затваряне на сводестата врата.

— Нещо го притеснява — рече Хви. — Положи много усилия да го скрие от мен, но колкото повече се стараеше, толкова по-бързо нарастваше любопитството ми.

— Да не те е уплашил?

— В никакъв случай. Но ми каза твърде интересна подробност. Обясни ми, че непрекъснато трябва да помня колко различна е личността на Бог-Императора от всички останали.

— Кое му е интересното? — попита Лито.

— Горе-долу същото попитах и аз след направения увод. Отговори, че често и дълго мисли за ролята, която всички ние играем за създаването на тази разлика.

— Наистина е интересно.

— Мисля, че е правдиво прозрение — кимна Хви. — Защо ме повикахте?

— По едно време твоите господари от Икс…

— Повелителю, те вече не са мои господари.

— Прощавай. Ще ги наричам просто иксианците.

Тя кимна мрачно.

— По едно време…

— Иксианците замисляха създаването на оръжие — прекъсна я той, — подобно на ловец-преследвач(*), или по-точно — на самодвижеща се смърт с машинен разум. Трябваше да бъде конструирана като самоусъвършенстваща се единица, която издирва живата материя и я превръща в неорганична субстанция.

— Господарю, не съм чувала нищо по въпроса.

— Знам. До съзнанието им така и не стигна фактът, че създателите на машини винаги рискуват сами да се превърнат в механизирани създания. Машините безусловно се провалят… Нужно е само време. А когато окончателно се сринат, няма да остане нищо — никакъв живот.

— Понякога ми се струва, че са луди — каза тихо тя.

— Антеак е на същото мнение по въпроса. Но този проблем изисква незабавното му разрешаване. Сега иксианците полагат усилия да създадат нещо, което крият.

— Дори от Вас?

— Дори от мен. Затова пращам светата майка Антеак да поогледа. За да й помогна, искам от теб да й разкажеш всичко, което си спомняш за мястото на своето детство. Не пропускай и най-дребната подробност. Антеак ще ти помогне да си опресниш паметта. Трябва да научим за всеки звук, за всяка миризма, за формата и имената на посетителите, за цвета и дори за отсенките на твоята кожа. И най-незначителното може да се окаже от жизнена важност.

— Мислите ли, че точно там е мястото на тайното убежище?

— Знам го.

— И смятате, че изработват оръжието в…

— Не, но така ще обясним разследванията си на мястото, къде то си била родена.

Тя отвори устни, полека ги разтегли в усмивка, и каза:

— Господарят ми хитрува. Веднага ще говоря със светата майка.

Започна да се изправя, но той я спря с жест.

— Не бива да показваме, че бързаме.

Хви отново седна на възглавницата.

— Всеки от нас е различен в съответствие с начина, по който Монео гледа на нещата. Генезисът не спира(*). Вашият бог продължава да ви твори.

— Какво ще намери Антеак? Знаете, нали?

— Да речем, че съм дълбоко убеден. Но ти нито веднъж не спомена нищо по темата, която преди малко повдигнах. Нямаш ли въпроси?

— Вие ще ми отговорите, когато попитам.

Думите й бяха изречени с такава увереност, че Лито не можа да каже нищо. Просто продължи да я гледа, осъзнавайки необикновеността на това иксианско творение — човешкото същество, седящо пред него. Хви оставаше вярна на повелите на избраните от нея морални императиви. Беше приветлива, чувствителна и искрена и той не можеше да не усети силно изразеното чувство, че споделя болките на тези, на които предоставя личността си. Представи си смайването на бин-джезъритските учителки, изправени пред неподатливата й същина на честност към себе си. Наставниците й очевидно са били принудени да добавят по някой нюанс тук-там, да изострят някоя и друга нейна способност, усилвайки по този начин силата, благодарение на която тя не бе станала последователка на „Бин Джезърит“. Колко ли ги е измъчвало това обстоятелство!

— Господарю, ще ми се да знам мотивите, заставили ви да направите подобен избор на вашия живот.

— Преди всичко трябва да разбереш, че все едно виждаш бъдещето.

— Ще опитам, с ваша помощ.

— Никога нищо не остава разделено от своя източник. Погледът в бъдещето представлява вглеждане в целостта, в която обстоятелствата се оформят подобно на въздушните мехурчета пол някой водопад. Зърваш ги, а после те изчезват в потока, устремен надолу. И ако потокът спре, мехурчетата сякаш никога не са съществували. Именно този поток е моята Златна Пътека и аз я видях как свършва.

— Вашият избор ли… — тя посочи тялото му — …го промени?

— Промяната продължава. Обусловена е не само от начина на живота ми, но и от моята смърт.

— Знаете ли как ще умрете?

— Не как. Познавам само Златната Пътека, в която това ще се случи.

— Господарю, не…

— Знам, че е трудно да се проумее. Моята смърт ще бъде четирикратна — смърт на плътта, смърт на душата, смърт на мита и смърт на разума. И всяка от тези смърти носи в себе си семената на възкресението.

— Значи, ще се върнете от…

— Семената ще се върнат.

— А когато вече ви няма, какво ще стане с религията ви?

— Всички религии представляват своеобразно общение. Спектърът се запазва без промяна в Златната Пътека. Само че хората виждат първо една част от него, после друга. Заблудите могат да бъдат определени като излизане от скрижалите на разума.

— Хората продължават да ви боготворят — каза тя.

— Така е.

— Но когато това завинаги свърши, ще бликне гневът. Ще се ширне пълно отричане. И някои ще заявят, че сте били само обикновен тиранин.

— Заблуда — съгласи се той.

В гърлото й заседна буца, лишила я за кратко време от способността да говори. После тя поде:

— Но как животът и смъртта ви ще променят… — и сама прекъсна думите си, тръсвайки глава.

— Животът ще продължи.

— Вярвам го, но как, господарю?

— Всеки следващ цикъл е реакция на предходния. Ако мислиш за състоянието на моята Империя, ти вече знаеш как ще бъде оформен следващият цикъл.

Хви отклони погледа си от Лито и каза:

— Всичко, което научих за вашия род, ми говори, че ще го направите… — тя посочи с неопределен жест към него, без да го погледне — …принасяйки се безкористно в жертва. Но наистина не знам състоянието на Империята.

— За Златния мир на Лито ли мислиш?

— Мирът е по-малко, отколкото някои искат да повярваме — отвърна Хви, поглеждайки към него.

Каква безкрайна честност! — помисли той. — Нищо не би я възпряло.

— Това е времето, познато като разделно — каза с тих глас. — Времето, когато правим същото, което прави и разпукващата се клетка.

— И все пак нещо не достига — настоя иксианката.

Също като Дънкановците. Те, както и тя, веднага го долавят.

— Плътта нараства, но душата не — промълви Лито.

— Душата ли?

— Отразяващото съзнание, което ни казва колко много наистина живи можем да станем. Хви, ти добре го знаеш. Същото: чувство, което ти внушава как да бъдеш вярна на себе си.

— Вашата религия не стига — повтори тя.

— Никоя религия не може да бъде достатъчна. Става дума за избора, за единствения самотен избор. Сега разбираш ли колко ценя приятелството ти и твоята компания?

Тя примигна, за да скрие сълзите си, кимна и изрече:

— Защо хората не научат повече за този избор?

— Условията не позволяват.

— Тези, които вие поставяте ли?

— Съвсем точно. Огледай цялата ми Империя. Виждаш ли формата при сегашното й състояние?

Тя затвори очите си, потънала в мисли.

— Някой желае ли да бъде цял ден край реката и да лови риба? — продължи Лито. — Чудесно. Това е животът му. Може би ти самата искаш да отплаваш с малка лодка през затворено море и да се срещнеш с непознати хора? Великолепно! Какво още трябва да се направи?

— Пътуване в космоса? — попита тя с предизвикателен глас, отваряйки очи.

— Забелязала си, че Сдружението и аз не го позволяваме.

— Само вие.

— Вярно е. Ако Сдружението не се подчини, няма да получи подправка.

— Задържането на хората на планетата им сигурно ги предпазва от беди и разочарования.

— Допринася с още нещо, което е по-важно. Изпълва ги с копнеж да пътуват. Създава потребността от далечни пътувания и срещи с непознатото. В края на краищата пътуването става символ на свободата.

— Но подправката се стопява — каза тя.

— А цената на свободата нараства с всеки следващ ден.

— Което може да доведе само до отчаяние и насилие…

— Имаше един мъдър мъж и мой предшественик — впрочем част от мен самия сега — чувала ли си за него? Нали разбираш, че в моето минало няма непознати случайни хора?

Тя потвърди с уплашено кимване, изпълнено със страхопочитание.

— Та този мъдър мъж бе казал, че богатството е оръдие на свободата. Но гонитбата на същото това богатство е път към робството.

— Както сами се заробват Сдружението и Сестринството!

— Подобно на иксианците, тлейлаксианците и всички останали. От време на време измъкват по малко скрит мелиндж, което поддържа изострено вниманието им. Твърде интересна игра, как смяташ?

— Но когато дойде ред на насилието…

— Ще има глад и черни мисли.

— И на Аракис ли?

— Тук, там, навсякъде. Хората ще си спомнят за моята тирания като за доброто старо време. Аз ще бъда огледалото на тяхното бъдеще.

— Това е ужасно! — протестира тя.

Не би могла да реагира по друг начин — помисли Лито. И продължи:

— Когато планетата откаже да поддържа живота на хората, оцелелите ще се тълпят във все по-малки спасителни кътчета. На множество светове ще се повтаря жестокият процес на подбор — експлозивно нарастване на раждаемостта и постепенно изчезваща храна.

— Но Сдружението…

— Сдружението като цяло ще се окаже безпомощно без достатъчни количества подправка за отговарящ на изискванията транспорт.

— Богатите няма ли да избягат?

— Да, някои.

— Следователно вие нищо не сте променили. Просто ще продължаваме да се борим и да умираме.

— Докато пясъчният червей не зацарува отново на Аракис. Дотогава всички ще сме преминали през изпитанието и заедно ще разполагаме с богат опит. Вече ще знаем, че ако нещо е станало на една планета, то може да се случи и на всяка друга.

— Но с толкова много мъки и смърт — прошепна тя.

— Не разбираш ли как стоят нещата със смъртта? Длъжна си да го направиш. Всички същества трябва да го разберат. Целият живот трябва…

— Помогнете ми, господарю — все така тихо помоли тя.

— Това е най-важният опит за всяко създание. Близо до него са нещата, които го отразяват. Застрашаващите живота болести, например, нараняванията и нещастните случаи, раждането за жената, а някога и битките между мъжкарите…

— Но вашите Говорещи с риби…

— Те учат другите да оцеляват.

Явно успяла да вникне в думите му, с разширени от удивление очи Хви промълви:

— Оцелелите! Да, разбира се!

— Какво съкровище си ти — рече Лито. — Колко рядко и скъпоценно. Благословени да са иксианците!

— И проклети, нали?

— И това.

— Не мислех, че някога ще мога да схвана как стоят нещата е вашите Говорещи с риби — каза тя.

— Дори Монео не ги приема — кимна той. — А от Дънкановците съм направо разочарован.

— Животът първо трябва да се оцени, после ще се появи и желанието за неговото опазване…

— Оцелелите са тези, които държат в най-лесната, но най-мъчителна хватка насладата от живота. Жените по-често го разбират, защото раждането е отражение на смъртта.

— Моят вуйчо Малки казваше, че с пълно право забранявате боевете и обичайното насилие, типични за поведението на мъжете. Но колко горчив е урокът!

— Лишени от възможността да се отдават по всяко време на насилие, мъжете нямат много възможности да проверят ще могат ли да се справят. Нещо липсва. Душата не расте. Какво разправят хората за Мира на Лито?

— Че ни принуждавате да се въргаляме в безцелен упадък, като свини в собствените си нечистотии.

— Винаги трябва да се признава точността на народната мъдрост — разсеяно отвърна той. — Значи, упадък.

— Повечето мъже нямат принципи. Жените от Икс не спират да се оплакват на тази тема.

— Когато се налага да удостоверя самоличността на размирници, търся мъже с принципи — възрази Лито.

Тя мълчаливо се вгледа в него, докато той мислено отбелязваше колко красноречиво говори за интелигентността й нейната реакция.

— Знаеш ли къде намирам най-добрите си ръководители? — запита Лито.

Младата жена само тихо въздъхна.

— Принципите — продължи той — са това, за което си струва да се води борба. Повечето мъже преминават през целия си живот без никакво предизвикателство пред самите себе си, освен може би в последния миг. За да се подложат на изпитание, те разполагат с толкова малко враждебни арени.

— Но разполагат с вас — каза Хви.

— Аз съм прекалено могъщ за тях. Защото съм равнозначен на самоубийство. Кой би дръзнал да предизвиква сигурната си смърт?

— Лудите или отчаяните… Може би и бунтарите?

— За тях аз съм еквивалент на войната — додаде той.

— Върховният хищник. Както и свързващата сила, която ги сразява.

— Никога не съм мислила за себе си като за бунтар — промълви иксианката.

— Ти си нещо много по-важно и по-добро.

— Ще ме използвате ли по някакъв начин?

— Ще го направя.

— Но не и като административен ръководител?

— Винаги съм имал достатъчно добри администратори — неподкупни, прозорливи, спокойни и съзиращи грешките си, както и бързи при взимането на необходимите решения.

— Те бяха ли бунтари?

— Повечето от тях.

— Как са избирани?

— Бих казал, че сами се избират.

— По пътя на оцеляването ли?

— И по него. Но има нещо повече. Разликата между добрия и слабия ръководител се измерва с пет удара на сърцето. Добрият администратор незабавно взима правилното решение.

— По пътя на приемливия избор ли?

— Не знам. За мен е важно, че така взетите решения са пригодни за работа. От друга страна, слабият административен ръководител се колебае, пилее време, иска комисии, изследвания и отчети. И в крайна сметка действа по начин, който създава сериозни проблеми.

— Но няма ли понякога нужда от допълнителна информация, за да…

— Слабият ръководител съсредоточава вниманието си върху отчети и доклади, а не върху взимане на решения. Той иска всичко да бъде записано и потвърдено, за да може след това да го използва като извинение на допуснатите от него грешки.

— А добрите администратори?

— Те разчитат на устните заповеди. Никога не лъжат за свършеното от тях, ако собствените им разпореждания са причинили проблеми, и се заобикалят с хора, способни да действат умно на базата именно на устни нареждания. Нерядко най-ценната информация са данните за нещо, завършило неуспешно. Обратно, лошите администратори крият своите грешки, докато стане прекалено късно за внасяне на корекции.

Докато говореше, Лито я наблюдаваше как мисли за хората, които му служат — особено за Монео.

— Значи, всичко се свежда до личности, способни да взимат решения — каза тя.

— Едно от най-трудните неща за тиранина — потвърди той — е да намери хора, които действително могат да го правят.

— Съкровеното познание на миналото не ви ли дава…

— Възможност да се позабавлявам? О, да! Повечето бюрократични системи преди мен са търсили и издигали хора, избягващи бързото взимане на решения.

— Разбирам. Господарю, как бихте ме използвали?

— Ще се омъжиш ли за мен?

Лека усмивка се появи на устните й:

— Жените също могат да взимат незабавни решения. Да, ще се омъжа за вас.

— Тогава отивай при светата майка и й предай нужното. Погрижи се тя да знае добре какво да търси.

— Нещата около моя произход — кимна Хви. — Вие и аз вече сме наясно за целта.

— Която не стои отделно от източника.

Иксианката се изправи и попита:

— Господарю, възможно ли е да бъркате с нещо за Златната Пътека? Има ли някаква вероятност за провал или…

— Всеки може да сбърка — отвърна той, — но тогава смелите и добри приятели помагат.

„Обособените групи са склонни да приспособяват заобикалящата ги среда за своето оцеляване. Отклоненията от посочената тенденция могат да се приемат като знак за заболяване на групата. Съществуват множество предупредителни симптоми. Следя отблизо начина, по който се разпределя храната. Той е форма за осъществяване на връзка и неизбежен признак на взаимопомощ, в който е включен и характерен със смъртоносната си същност сигнал за дълбока зависимост. Интересен е фактът, че днес именно мъжете полагат грижи за околната среда. Те са мъже-съпрузи. Някога това е била единствената сфера на изява за жените.“

Откраднатите Дневници

„Налага се да поискам от вас извинение за недостатъците на настоящия отчет — записа светата майка Антеак. — Причината е необходимостта да бързам. Утре заран тръгвам за Икс със същата задача, за която ви съобщих по-рано. Не може да се отрече дълбокият и искрен интерес на Бог-Императора към Икс, но това, за което съм длъжна да ви информирам, е необичайното посещение за иксианската посланичка Хви Нории, което току-що приключи.“

Антеак се облегна, както бе седнала на неудобния стол, представляващ възможно най-доброто, до което можа да се добере в тукашните жилища с определено спартанска характеристика. Беше сама в малката спалня — част от неподходящото дори и с размерите си пространство, отредено от господаря Лито, което той бе отказал да смени дори след като от „Бин Джезърит“ го предупредиха за предателското нападение на тлейлаксианците.

В скута на Антеак лежеше мъничка правоъгълна мастилено-черна вещ с размер на страната десет милиметра и не повече от три милиметра дебелина. Светата майка записваше върху плочицата буква след буква с блестяща игла, като думите се поемаха от квадратчето. Цялото послание щеше да бъде нанесено върху нервните рецептори в очите на помощницата-пратеничка и да остане там, докато не бъде възстановено и изчетено в Дома на Ордена.

Ама че дилема постави Хви Нории!

Антеак се бе запознала с отчетите на учителите на Хви, изпратени от „Бин Джезърит“ на Икс. Но предаденото в тях се бе оказало много по-малко от възникналите неясноти. Всъщност те само поставиха нови и по-сложни въпроси.

Дете, през какви премеждия си минала? Какви бяха трудностите на твоята младост?

Светата майка се намръщи и сведе поглед към очакващата чернота на квадратчето. Сегашните й мисли я върнаха към вярването на свободните, според което, родната земя прави човека такъв, какъвто е.

„Има ли чудати животни на родната ти планета?“ — биха попитали свободните.

Хви бе дошла с внушителна свита от Говорещите с риби — повече от сто мускулести жени, всички тежко въоръжени. Антеак рядко бе виждала подобно изобилие от оръжия — лазестрели, дълги ножове, брадвички с изящно източено острие, зашеметяващи гранати…

Предиобядът беше преполовил, когато Хви нахлу: почти с гръм и трясък, оставяйки Говорещите с риби да огледат внимателно цялото помещение, предоставено на бин-джезъритките, с изключение на малката вътрешна стая, достойна за спартанци.

Антеак също огледа жилището. Господарят Лито явно й намекваше нещо, оставяйки я тук.

„По този начин добиваш представа за цената, дадена ти от Бог-Императора!“

Освен ако… Изпращаната на Икс света майка с открито заявена мисия подсказваше множество неща. Може би времената щяха да се променят и Сестринството да бъде зачетено с нови почести и повече мелиндж?

Всичко зависи от моя успех.

Хви бе влязла сама в стаята и седнала с престорена скромност на сламеника на Антеак, а главата й бе сведена по-ниско от тази на старата света майка. Великолепен похват без никаква опасност от злополучно развитие на събитията. Очевидно Говорещите с риби щяха да отведат и двете на всяко място, което Хви би посочила. Шокът от първите й думи не оставяше никакво място за съмнение:

— Още в самото начало трябва да знаеш, че ще се омъжа за господаря Лито.

Наложи се да прибегне към дълбок самоконтрол, за да не остане със зяпнала уста. Прорицателският усет на Антеак я убеди в истинността на думите на посланичката, но не съумя да оцени толкова бързо цялата значимост на изреченото предзнаменование.

— Бог-Императора разпореди да не казваш никому за току-що наученото — добави Хви.

Ама че дилема! — помисли Антеак. — Дали мога да го съобщя на сестрите в Дома на Ордена?

— Всички ще научат, когато му дойде времето — продължаваше Хви. — Още е рано. Казвам ти го, защото то ще ти помогне да схванеш изцяло силата на доверието на господаря Лито.

— Доверието му в теб ли?

— И в двете.

Антеак едва успя да се овладее от разтърсилото я смущение. Каква мощ бе скрита в това доверие!

— Знаеш ли защо Икс те избра за посланик? — запита тя.

— Да. Целта им е да го подлъжа и да отвлека вниманието му.

— Изглежда си успяла. А означава ли това, че иксианците са повярвали на приказките на Тлейлакс за някакви противни привички на господаря Лито?

— Самите тлейлаксианци не си вярват.

— Да разбирам ли, че потвърждаваш лъжовността на подобни гадости?

Хви бе отвърнала с необичайна категоричност, която се оказа неразгадаема дори за проницателността и ментатските способности на Антеак:

— Разговаряла си с него и си го наблюдавала. Отговори си сама на въпроса!

Възрастната света майка сподави лек пристъп на раздразнение. Независимо от младостта си, иксианката с нищо не напомняше послушница. А и никога не би станала добра бин-джезъритка. Много жалко!

— Съобщила ли си го вече на своето правителство? — запита тя.

— Не.

— Защо?

— Скоро ще го научат. Предварителното разгласяване би могло да навреди на господаря Лито.

Говори самата истина — припомни на себе си Антеак.

— Лоялността ти към Икс не е ли твое първо задължение? — продължи с въпросите си тя.

— Истината е първият закон на моята преданост — отговори Хви и се усмихна. — Икс се справя по-добре, отколкото някои предполагат.

— Приема ли те като заплаха за Бог-Императора?

— Мисля, че преди всичко ги интересува необходимото им познание. Преди да тръгна, обсъдих въпроса с Ампре.

— С директора по извънфедерационните дела на Икс ли?

— Да. Той е убеден, че господарят Лито допуска само до определени граници заплахи към собствената си личност.

— Точно това ли каза Ампре?

— И още — не вярва, че бъдещето може да бъде скрито от господаря Лито.

— Но моята мисия на Икс включва и предположението… — Антеак прекъсна думите си, поклати глава и продължи: — Защо Икс снабдява господаря с различни машинарии и оръжия?

— Ампре твърди, че няма друг избор. Непреодолима сила унищожава онези, които представляват прекалено голяма заплаха.

— Аха! Значи, ако Икс се осмели да откаже, решението им ще превиши границите, заложени от Бог-Императора. Няма средно положение. Обмисляла ли си впрочем последствията от женитбата си с него?

— Може би имаш предвид съмненията, които ще засегнат божествеността му след подобен акт?

— Някои сигурно ще повярват на тлейлаксианските истории.

Хви само се усмихна.

Проклятие! — отзвънна в главата на светата майка. — Как сме изпуснали това момиче?

— Той променя самата идея и структурата на своята религия — обвинително изрече Антеак. — Разбира се, именно това прави.

— Не допускай грешката да съдиш всички останали със собствените си мерки — рече Хви.

И тъй като възрастната жена видимо се наежи, добави:

— Не съм дошла тук, за да споря с тебе за господаря. — Не, разбира се.

— Той нареди да ти предам всички подробности в паметта ми за мястото, където съм родена и отгледана.

Сякаш в отговор на думите й Антеак се взря в загадъчното черно нещо в скута си. Хви бе продължила с детайлите, останали в нейната памет, които Бог-Императора (а сега и годеник!) й бе наредил да съобщи. Доста от тези подробности щяха да се сторят скучни и уморителни на светата майка, ако не бяха ментатските й способности да поема всякаква информация.

Тя поклати глава, обмисляйки какво бе длъжна да съобщи на Сестринството в Дома на Ордена. Там навярно вече бяха оценили важността на предишното й послание. Можеше ли да съществува машина, която да се самоизолира и опази от проникващата сила на погледа в бъдещето дори от страна на Бог-Императора? Беше ли възможно? Или щеше да се окаже само по-различен вид изпитание за откровеността и прямотата между „Бин Джезърит“ и техния господар Лито? Ами да! Ако той още не знае историята на произхода на загадъчната Хви Нории…

Новата насока на мислите й подсили намерението на Антеак да бъде изпратена с мисия на Икс. Бог-Императора не си бе позволил да повери истината по въпроса на своите Говорещи с риби. Той не искаше амазонките му да подозират повелителя си в слабост.

Дали нещата действително бяха такива, каквито изглеждаха? Сложно въздействие над скрити процеси — явно този бе начинът, по който действа господарят Лито.

Антеак отново поклати глава. После се наведе и продължи да записва отчета си за Дома на Ордена, пропускайки факта, че Бог-Императора си е избрал невеста.

Достатъчно скоро щяха да научат. Междувременно тя самата можеше да се съсредоточи върху важността на необходимите изводи.

„Ако знаете всичко за своите предшественици, ставате свидетел на събития, създали митовете и религиите на миналото. Осъзнавайки този факт, длъжни сте да мислите за мен като за творец на митове.“

Откраднатите Дневници

Първият взрив избухна след току-що падналия мрак в Празничния град Онн. Експлозията изненада неколцина отчаяни гуляйджии пред иксианското посолство, докато минаваха оттам на път за обявеното увеселение, където (беше обещано) лицетанцьори щяха да изпълнят старо драматично произведение за някакъв цар, който избил децата си. След безпощадните насилия през първите четири дни на Празника веселбарите бяха проявили смелост, напускайки относителната безопасност на жилищата си. Приказите за убити и ранени обикаляха целия град като допълнителна храна на поредните призиви за внимание и предпазливост.

Нито жертвите, нито спасилите се обърнаха внимание на коментара на господаря Лито, че невинните свидетели се бяха оказали съвсем малко.

Острите сетива на Бог-Императора мигновено доловиха експлозията и определиха мястото й. С внезапен прилив на бяс, за който по-късно щеше да съжалява, той призова с крясък своите Говорещи с риби и им заповяда „да изтребят лицетанцьорите“ — дори и тези, които бе пощадил преди.

Като повечето незабавни реакции, усещането за собствения му бяс само по себе си създаде у Лито чувство на доволство. Толкова отдавна не беше преминавал границата на лекия гняв. Обикновено не отиваше по-далеч от усета за безизходица и раздразнение. Но сега, когато бе застрашена самата Хви Нории, бесът му бе неизбежен!

След като размисли, взе решение да измени първоначалната си заповед, но няколко от Говорещите с риби вече бяха хукнали, обладани от желание за мъст и насилие, отключено от състоянието, в което видяха Свещената Особа на своя господар.

— Богът е побеснял! — крещяха верните му амазонки.

Вторият взрив засегна няколко от тях, изскочили на площада, което доведе до отмяна на коригираната заповед на Лито и до увеличаване на жертвите. Третата експлозия, станала в близост до мястото на първата, приведе самия него в действие. Той излетя с колата си от малката стая като обезумял яростен дивак и изскочи от иксианския асансьор на повърхността.

Когато се появи на площада, видя сцена на същински хаос, осветена от голям брой светоглобуси, хвърлени във всички посоки от Говорещите с риби. Централната част беше разбита — само основата от металопласт под павирания горен слой стоеше непокътната. Навсякъде лежаха късове зидария, сред които се търкаляха убити и ранени.

Точно пред него, в посока към иксианското посолство, бе пламнала люта битка.

— Къде е моят Дънкан? — изрева Лито.

Башар от гвардията прекоси с бяг площада, застана до Бог-Императора и докладва запъхтяно:

— Господарю, отведохме го в Цитаделата!

— Какво става там? — попита Лито, сочейки сражението.

— Размирниците и тлейлаксианците атакуват посолството, господарю. Действат и с експлозиви.

Едновременно с думите на амазонката трясна друг взрив пред вече разбитата фасада на иксианската резиденция. Той видя дъговидно извити тела, които се разхвърчаха из въздуха и паднаха в периметъра, очертан от ослепителен блясък, преминал сякаш в екранен послеобраз, оцветен в оранжево и опъстрен с черни точки.

Без да мисли за последствията, Лито превключи колата си на суспенсорна възглавница и прелетя като снаряд през площада; по-точно профуча подобно на хипопотам, увличащ светоглобусите след себе си. Когато стигна до мястото на схватката, той се извиси над защитниците си и нападна във фланг, едва тогава осъзнал наличието на лазестрели, чиито яркосини дъги отскачаха към него. Почувства как Царската кола се вряза с глух звук в камара от плът, разпилявайки човешки тела във всички посоки.

Рязко спрялата кола го изхвърли пред посолството; той падна и се затъркаля върху твърдата чакълеста настилка. После усети лъчите на лазестрелите да бодат опасаното му с пръстени тяло, както и надигащата се в него топлинна вълна, последвана от изригване на кислород откъм опашката. Инстинктивно скри лицето си дълбоко в качулката и сви ръце в предпазната дълбочина на челния дял. Червеят взе превес и влезе в действие, като се извиваше и нанасяше удари, докато се търкаляше подобно на водено от луда ярост колело, мятащо се в непредвидими тласъци.

Кръв потече по улицата. Беше като омекотяваща ударите водна преграда, но с водата идваше и смъртта. Беснеещото му тяло се плъзгаше в нея, а от всяка негова свивка бълваше син дим там, където тя проникваше през кожата на пясъчните твари. Усети в себе си жестоките болки, причинени от течността, които се прибавяха към бяса, движещ като млатило за вършитба туловището му. Още с първия удар на Бог-Императора линията на Говорещите с риби отстъпи назад. Една от тях, с чин башар, зърна с проницателния си поглед появилата се възможност и изкрещя през шума на битката:

— Унищожавай изоставащите!

Редиците на гвардейките се люшнаха напред. В продължение на няколко минути Говорещите с риби се развилняха в кървава игра: остриета проблясваха сред безмилостната светлина на светоглобусите, танцуваха дъгите на лазестрели, дори голи ръце с изопнати пръсти се забиваха в беззащитна плът. Никой не оцеля след вакханалията им.

Лито се изтъркаля през кървавата каша пред посолството, едва движещ мисълта си във вълните на водната агония. Въздухът наоколо беше плътно наситен с кислород, благоприятен за човешките му сетива. Призова колата си и тя послушно се понесе към него, накланяйки се към повреденото суспенсорно устройство. Бавно и с мъка той се качи в нея, подавайки й наум команда да го гърне в жилището му под площада.

Много отдавна беше се подготвил за евентуални поражения, нанесени му от водата — чрез помещение с пренагрят сух въздух под налягане, който щеше да го прочисти и възстанови. Пясъкът също би помогнал, но в окрайнините на Онн нямаше подходящо място за разпръскване на необходимото количество от него, на който можеше да се стопли и изтрие повърхността на тялото си до обичайната му чистота.

Още в асансьора се сети за Хви и прати нареждане да я доведат веднага.

Ако бе оживяла.

Нямаше време за следващи решения; не му оставаше друго, освен да се надява, докато тялото му — едновременно на предчервей и на човешко същество — копнееше за възстановителната камера и почистващата й топлина.

След като влезе в нея, все пак реши да препотвърди изменената команда: „Запази някой от лицетанцьорите!“ Но по това време влудените Говорещи с риби се бяха пръснали из целия град, а той не откри в себе си никакви сили за бърз предварителен оглед така, че да може да ги насочи към подходящи места.

Когато излезе от възстановително-очистващото помещение, гвардейски капитан му докладва, че Хви Нории, макар и леко ранена, е в безопасност и ще бъде доведена веднага, след като командирът прецени на място, че нищо не я застрашава.

Още в същия момент Лито повиши гвардейския капитан в чин подбашар. Беше набита жена от типа на Найла, но без правоъгълното й лице, окръглените й черти бяха по-близо до някогашните критерии за подбор. Амазонката чак се разтрепери от вълнение и ентусиазъм, когато той й каза да се върне обратно и да „обезпечи с двойна сигурност“ придвижването на Хви, след което рязко се обърна на място и отфуча.

Дори не я попитах за името и — помисли Лито, претъркаляйки се на резервната кола, поставена в специално пригоденото за целта снижено място в малката стая за аудиенции. Бяха му необходими няколко мига, за да извика името на новата подбашар в проникващото си съзнание. Киеуемо. Повишението в чин трябваше да бъде препотвърдено. Той заложи мисловно напомняне в паметта си, че ще го стори лично. Всички Говорещи с риби незабавно трябваше да разберат, че цени твърде високо Хви Нории. За да не остане никакво място за съмнение след приключването на нощта…

Сега можеше да огледа с мисълта си текущата обстановка и да насочи пратеници към беснеещите Говорещи с риби. Но злото бе вече сторено — залят с трупове Онн, някои от които на лицетанцьори, а други — на предполагаеми такива.

Мнозина ме видяха да убивам — помисли Лито.

Докато очакваше пристигането на Хви, върна съзнанието си към случилото се току-що. Нападението не носеше типичния печат на тлейлаксианците, но съвместяването му с предишната атака по пътя към Онн водеше до модел, загатващ за един и същ ум със смъртоносен заряд и цел.

Можех да умра там — каза си той.

Едва сега започваше да разбира защо не бе предугадил развоя на събитията. Имаше и друга, по-дълбоко скрита причина. Съумя да види появяващото се в съзнанието му прозрение, обобщавайки всички налични догадки. Кое човешко същество познава най-добре Бог-Императора? И кое човешко същество разполага със защитено тайно място, откъдето може да съзаклятничи?

Малки!

Лито повика една гвардейка и й заповяда да провери дали светата майка Антеак е напуснала Аракис. Само след миг амазонката се върна и докладва:

— Все още е в жилището си. Командирът на гвардейската част от Говорещите с риби току-що съобщи, че не са били подлагани на нападение.

— Прати съобщение до Антеак — разпореди се Лито. — Попитай я дали вече е схванала защо съм оставил делегацията й в квартири, отдалечени от мястото на моето присъствие. Освен това й кажи, че задължително трябва да разбере къде точно на Икс се намира Малки. И да съобщи мястото в нашия местен гарнизон там.

— Той не беше ли бивш иксиански посланик?

— Същият. Не бива да остава жив и свободен. А ти ще уведомиш командващия на нашия гарнизон на Икс да установи тясна връзка с Антеак, осигурявайки й необходимата помощ. Малки трябва да бъде доведен при мен или да го екзекутират на място… Както намери за целесъобразно тамошният командир.

Гвардейката-пратеник кимна. По лицето й играеха сенки; бе застанала в пръстена от светлина около главата на Бог-Императора. Не поиска тя да повтори заповедите.

Всяка от близките му стражи бе подготвена като живо записващо устройство. Можеха да възстановят съвсем точно думите на Лито, дори интонацията му, и никога не забравяха това, което бяха чули от него.

Щом пратеничката си тръгна, той подаде секретен сигнал за повикване и след не повече от няколко секунди получи отговор от Найла. Иксианско устройство в колата му възпроизвеждаше монотонно изложението, по което не можеше да се идентифицира предаващият, защото то бе предназначено лично за него.

Да, Сиона е в Цитаделата. Не, Сиона не се е свързвала с другите размирници. „Не, още не е разбрала, че съм при нея, за да я наблюдавам“ Нападателите на посолството ли? Фракционна организация, нарицаема „Тлейлаксиански Елемент за Посредничество“.

Лито въздъхна наум. Бунтарите винаги слагаха из групировките си подобни превзети наименования.

— Има ли оцелели? — попита той.

— Липсват сведения.

Развесели се от факта, че въпреки отсъствието на емоционални нотки в метално звучащия глас, паметта му ги предаваше.

— Свържи се със Сиона. Разкрий й, че си от Говорещите с риби. Кажи й, че не си я уведомила по-рано, тъй като си знаела, че няма да ти се довери и си се страхувала от провал, понеже си почти единствена сред амазонките, които са й подчинени. Потвърди отново верността на клетвата си. Кажи й, че се заклеваш във всичко, което е свято за теб да изпълняваш безпрекословно нейните нареждания. Ако ти заповяда нещо, ще го направиш. Всичко това е много важно, както знаеш.

— Слушам, господарю.

Паметта му препрати фанатичното ударение в отговора. Да, Найла не можеше да не го изпълни.

— Ако е възможно, подреди нещата така, че Сиона и Дънкан Айдахо да бъдат заедно. Сами.

— Да, господарю.

Нека сходството и близостта им поемат обичайното си въздействие и развитие — помисли той.

Прекъсна връзката с Найла, подвоуми се за миг и прати да извикат командващия силите на площада. Гвардейката с чин башар се яви веднага; черната й униформа бе прашна и осеяна с петна, а по ботушите й имаше следи от съсирена кръв. Беше висока и с дребна кост жена, чиито видими възрастови белези придаваха достойнство и сила на орловите черти на лицето й. Той си припомни нейното име — Ийльо, означаващо Надеждна на езика на старите свободни. Назова я обаче с майчиното й — Найшае, Дъщеря на Шае, с което придаде на срещата тон на добре дозирана близост.

— Разположи се удобно на някоя възглавница, Найшае — поде Лито. — Здравата си поработила.

— Благодаря, господарю.

Тя се отпусна на червената възглавница, ползвана и от Хви. Лито забеляза тежестта на умората по нейните устни, но очите й оставаха все така будни. Внимателно го гледаше в очакване на думите му.

— Положението в моя град е отново спокойно — умишлено избягна интонацията на въпрос, оставяйки й свобода на тълкуването.

— Спокойно, но не добро, господарю.

Той спря погледа си на съсирената кръв по ботушите й.

— Какво става на улицата пред иксианското посолство?

— Почистено е, господарю. Ремонтните работи са в ход.

— А на площада?

— До сутринта ще бъде в обичайния си вид.

Говорещата с риби не отместваше погледа си от лицето му. И двамата знаеха, че не бе стигнал до същината на разговора. Но Лито долавяше смисъла на още нещо, спотаено в изражението на Найшае.

Гордост от нейния Повелител!

За първи път тя бе видяла Бог-Императора да убива. Хвърлени бяха семената на огромно доверие, но и на зависимост. Заплаши ли ни беда, моят Господар ще дойде. Ето го нещото, появило се в очите й. Никога вече нямаше да действа напълно независимо, черпейки силата си от него и едновременно чувствайки се лично отговорна за използването на тази сила. Нейното изражение недвусмислено говореше за осъзната подчиненост. Страховита смъртоносна машина бе опънала криле, в очакване на призива й.

Лито не бе доволен от видяното, но злото тъй или иначе беше сторено. Лечението щеше да бъде бавно и на точно дозирани пристъпи.

— Откъде нападателите са взели лазестрели? — попита той.

— От нашите складове, господарю. Охраната на арсенала е подменена.

Подменена. Послужи си с евфемизъм, белязан от деликатност. Провинилите се Говорещи с риби бяха изолирани в очакване Лито да прецени, че даден проблем налага да се използват командоси-смъртници. Разбира се, те щяха да умрат с радост, вярвайки в изкуплението на своя грях. И дори само слухът, че са пратени бойци-торпили щеше да успокои разбуденото недоволство.

— С експлозиви ли са разбили арсенала? — попита той.

— С промъкване и експлозиви, господарю. Охраната е проявила безгрижие, както и невнимание.

— Кой е източникът на експлозивите?

Умората на Найшае бе ясно доловима в начина, по който тя сви рамене.

На Лито не му оставаше нищо друго, освен мълчаливо да се съгласи с отговора й. Знаеше, че може да проучи и установи източниците, но ползата щеше да бъде незначителна. Информираните и изобретателни люде винаги бяха в състояние да си набавят съставките за взривни материали, изработени в домашни условия — обикновени неща като захар и избелващи вещества, масла, пластмаси и разтворители, както и извлек изпод някоя купчина тор. Всъщност списъкът беше безкраен и нарастващ с всяка следваща стъпка на човешкия опит и познание. Дори общество като създаденото от него — опитващо се да ограничи привнасяните технологии и нови идеи — не биваше да се надява, че може изцяло да отстрани незначителни на вид, но силно смъртоносни оръжия. Идеята за пълен контрол върху подобни атрибути бе химера или по-скоро отвличащ вниманието мит. Ключът бе в ограничаването на желанията за прилагане на насилие. В този смисъл преживяната нощ се бе оказала истински провал.

Колко много нова несправедливост — помисли той. Найшае въздъхна, сякаш бе прочела мислите му. Разбира се. Говорещите с риби от детските си години бяха подготвяни да избягват насилието винаги, когато бе възможно.

— Непременно трябва да се погрижим за оцелелите от населението — каза той. — Нуждите им да бъдат задоволени. Нека да разберат, че тлейлаксианците са виновни за случилото се.

Найшае кимна. Не би могла да стигне до чин башар, без да знае ефекта от рутинно внушаваните идеи. Тя вярваше в казаното. Когато го чу от Лито, вече вярваше във вината на тлейлаксианците. Ала в нейното разбиране за нещата бе включен и факт с практическа стойност. Знаеше защо не бива да се изтребват всички тлейлаксианци.

Не трябва да се унищожават докрай изкупителните жертви.

— От нас се иска да се погрижим и за едно малко развлечение — каза Лито. — За късмет имаме нещо под ръка. Ще ти пратя известие веднага, след като побеседвам с лейди Хви Нории.

— Господарю, за иксианската посланичка ли говорите? Тя замесена ли е?

— Няма абсолютно никаква вина — прекъсна я той. Забеляза как доверието се настанява плътно в изражението на Найшае — идеално тренирай принцип на гъвкаво поведение, което можеше още в следващия миг да скове челюстите й и да изцъкли нейния поглед. Дори повече! Знаеше причините, защото сам ги бе създал, но понякога и него го обземаше страх от творението му.

— Чувам, че лейди Хви е вече в преддверието — каза Лито. — Покани я да влезе, когато излизаш. Найшае, още нещо…

Тя се бе изправила, запазвайки очаквателно мълчание.

— Нощес повиших Киеуемо в чин подбашар. Погрижи се това да стане по официалния ред. Колкото до теб, доволен съм. Искай и ще ти бъде дадено.

Забеляза как традиционната формула изпълни гвардейката с удоволствие, но тя още в същия момент се овладя, сякаш доказвайки му за пореден път, че има пълно право да я цени.

— Ще видя какво може Киеуемо — заяви Найшае. — Ако отговаря на изискванията, бих си взела отпуска. От много години не съм виждала семейството си на Салуса Секундус(*).

— По всяко време, когато поискаш — кимна той. И си помисли: Салуса Секундус. Разбира се! Нейният произход му припомни кому прилича: На Харк ал-Ада. Тя носи кръвта на Корино. По-близки роднини сме, отколкото мислех.

— Моят господар е великодушен — изрече Говорещата с риби. После си тръгна с още по-твърда и широка крачка. Чу я да казва в преддверието:

— Уважаема госпожо Хви, нашият господар сега ще ви приеме.

Иксианката влезе, осветена за миг в гръб в рамката на сводестия вход; в стъпките й се долавяше леко колебание, докато очите й привикват към обстановката. Пристъпи подобно на нощна пеперуда, привлечена от силно осветеното лице на Лито, като само за миг погледна към тялото му, потънало в сянката, търсейки следи от наранявания. Той знаеше, че няма външни белези, но все още чувстваше болки и спорадично потрепване.

Очите му доловиха лекото й накуцване, макар тя внимателно да го криеше, а и дългата й рокля в нефритено зелен цвят да прикриваше раната. Спря в края на наклоненото надолу място, където беше поставена колата му, гледайки го право в очите.

— Казаха ми, че си била ранена, Хви. Боли ли те?

— Господарю, само малък прорез на крака под коляното. Направи го парче тухла при взрива. Вашите Говорещи с риби го наложиха с мехлем, който отне болката. За вас се страхувах, господарю.

— А аз за теб, мила ми Хви.

— Освен при първия взрив, не бях в опасност. Веднага ме свалиха в помещение, разположено дълбоко под посолството.

Значи, не е видяла моето представление — помисли Лито. — Трябва да съм благодарен за това.

— Изпратих да те повикат, за да те помоля да ми простиш — каза той.

Хви потъна в златната възглавница и попита:

— Какво трябва да ви прощавам, господарю? Вие не можете да бъдете…

— Подлагат ме на проверка.

— Вас?

— Има хора, които искат да разберат, доколко съм загрижен за безопасността на Хви Нории.

Тя посочи нагоре:

— Станалото… заради мен ли е?

— Заради нас.

— О! Но кой…

— Хви, ти прие да се омъжиш за мен, а аз… — вдигна ръка, за да й попречи да заговори. — Антеак ни разказа за разкритото от тебе, но причината не е в светата майка.

— Тогава кой…

— Не е важно кой е. Важното е ти да осмислиш отново всичко. Длъжен съм да ти предоставя възможност за друг избор.

Тя сведе поглед.

Колко прелестни са чертите на лицето й — помисли Лито.

Нищо не можеше да му попречи да види в собственото си въображение цял един човешки живот с Хви. В бъркотията на складираните в него спомени имаше достатъчен брой примери, за да си представи подобен семеен живот. В съзнанието му се струпваха дребни на пръв поглед примери и подробности на споделеното общуване — докосване, целувка и всички останали интимности, на чиято основа се раждаше нещо, отличаващо се с болезнена красота. То го измъчваше, а болката беше много по-силна от онези чисто физически усещания, които съпътстваха нанесените от него поражения и насилието пред посолството.

Хви вдигна брадичката си и отново го погледна в очите. Той долови съчувствието й и нейното силно желание да му помогне.

— Господарю, как бих могла да ви служа по друг начин?

Припомни си, че тя е безкрайно естествена, докато той вече никога не би могъл да е такъв. Разликата между тях нарастваше с всяка изминала минута.

Тъпата болка продължаваше да го измъчва.

Хви бе олицетворение на всичко истинско и толкова изначално, че никакви думи не можеха да го изразят. Мъката почти надхвърляше способността му да понася…

— Обичам те, Хви. Обичам те, както мъж обича жена… Макар и да е невъзможно. Завинаги.

От очите й потекоха сълзи:

— Да си отида ли? Да се върна ли на Икс?

— Само ще те нараняват с опитите си да разберат какво е било сбъркано в плановете им.

Съзряла е болката ми — помисли той. — Има пълна представа за чувството на безполезност и безсилие. Как ще постъпи? Няма да излъже. Не ще ми каже в замяна, че ме обича така, както жената обича мъжа. Знае, че просто няма как да е истина. А осъзнава и собствените си чувства към мен — състрадание, страхопочитание и съмнение, които обаче изключват страха.

— Е, тогава оставам — каза Хви. — Ще ни бъде толкова приятно, колкото е възможно от факта, че сме заедно. Мисля, че е най-хубавото, което можем да сторим. И ако това означава, че трябва да се оженим, така и ще направим.

— При създаденото положение съм длъжен да споделя с теб нещо, което никога не съм казвал някому — рече той. — Ще имаш над мен власт, която…

— Господарю, не го правете! Какво ще се случи, ако някой ме насили да…

— Вече не ще си тръгнеш оттук. Моето жилище, Цитаделата, безопасните места в Сарийър… Те ще бъдат домът ти.

— Както пожелаете.

Колко мил и открит е спокойният начин, по който го приема — помисли той.

Пулсиращото в него болезнено вълнение трябваше да бъде успокоено. Само по себе си то представляваше опасност както за собствената му личност, така и за Златната Пътека.

Ах, тези умни иксианци!

Малки беше разбрал как всемогъщият може да бъде принуден да се бори с немлъкващата сякаш песен на сирена — чрез желанието да достави удоволствие сам на себе си.

Постоянното осъзнаване на силата и в най-незначителната прищявка.

Хви възприе мълчанието му за знак на несигурност и попита:

— Ще се оженим ли, господарю?

— Да.

— А ще бъде ли направено нещо с тлейлаксианските гадости, които…

— Нищо.

Тя се взря в него, припомняйки си по-раншния им разговор. Семената на унищожителния разпад са хвърлени.

— Господарю, страх ме е, че ще отслабя силата ви…

— Следователно трябва да помислиш как можеш да ме подкрепиш.

— Ще нарасне ли тя, ако понамалим вярата в Бога Лито? Долови в гласа й отзвук от Малки — дозираното претегляне, направило го така отблъскващо приятен. Никога не избягваме напълно от влиянието на учителите в нашето детство.

— Въпросът ти направо моли за отговор — каза той. — Много ще бъдат продължаващите да ме боготворят, както е предвидено. Други ще повярват на лъжите.

— Господарю… Ще поискате ли от мен да излъжа заради вас?

— Не, разбира се. Но ще искам да мълчиш, когато може да ти се иска да говориш.

— Ами ако ви ругаят…

— Няма да възразяваш.

Очите й отново се наляха със сълзи. Той жадуваше да ги докосне, ала сълзите бяха вода… Която носеше болка.

— Нужно е да се постъпи по този начин — каза Лито.

— Ще ми обясните ли защо, господарю?

— Когато си замина, трябва да говорят за мен като за Шейтана.

— Зъл дух и Повелител на Преизподнята. Колелото трябва да се върти, върти и върти по Златната Пътека.

— Господарю, а не може ли гневът да бъде насочен само към мен. Няма да…

— Не! Иксианците са те създали много по-съвършена от първоначалните си намерения. Наистина те обичам. И не мога да сторя нищо друго.

— Не искам да ви причинявам болка! — мъчително произнесе тя.

— Станалото не може да се върне. Не се измъчвай.

— Помогнете ми все пак да разбера.

— Омразата, която ще избухне, след като изчезна, също ще се отдалечи в неизбежното минало. Много време ще изтече. И тогава — в далечен, далечен ден — ще намерят дневниците ми.

— Какви дневници? — Хви бе поразена от внезапната смяна на темата.

— Записките ми за времето, когато съм живял. Както и доводите в моя защита. Направени са копия; ще оцелеят и пръснатите тук-там отделни части — някои в доста изопачен вид, — но оригиналните дневници ще чакат, ще чакат и ще чакат. Скрил съм ги добре.

— А когато ги намерят?

— Хората ще разберат, че съм бил нещо съвсем различно от тяхната представа за мен.

Гласът й прозвуча едва чуто:

— Вече знам какво ще научат те.

— Да, скъпа моя Хви. Мисля, че знаеш.

— Не сте нито дявол, нито бог, а нещо, което никога не е съществувало и никога вече няма да бъде видяно, тъй като самото ви присъствие премахва завинаги подобна потребност.

Тя изтри сълзите, стекли се по бузите й.

— Хви, имаш ли представа колко си опасна?

Тревога се появи на нейното прелестно лице, ръцете й се напрегнаха.

— Притежаваш качествата на светица — продължи той. — А не знам дали разбираш колко болезнено може да се окаже появяването на светица в погрешен час и на неподходящо място?

Младата жена поклати глава в знак на отрицание.

— Хората следва да бъдат подготвяни за светци — каза тя. — В противен случай се превръщат в последователи, молители, просяци… или просто във вечно колебливи слабаци-подмазвачи в сянката на истинския светия. И дегенерират, защото се подхранват само колебанието и слабостта им.

Тя помисли за миг, кимна и каза:

— Ще има ли светци, след като вие си отидете?

— Такава е целта на моята Златна Пътека.

— А Сиона, дъщерята на Монео, какво ще…

— Засега тя не е нещо повече от размирница. Колкото до святост, ще й предоставим възможност да реши. Навярно ще направи единствено онова, за което е била подготвена.

— А какво е то, господарю?

— Спри да ме наричаш господарю — каза той. — Ще бъдем Червея и съпругата му. Наричай ме Лито, ако искаш. Господарю — просто пречи.

— Да, го… Лито. Но какво ще стане…

— Сиона беше възпитана и подготвена да управлява. Подобна подготовка крие определена опасност. Когато управлява, човек придобива познания за властта. Това може да доведе до прибързана и много силно изразена безотговорност, както и до болезнена невъздържаност, които лесно преминават в разрушаваща сила — прекомерно отдаване на наслади и удоволствия, познато като хедонизъм.

— Сиона ще…

— Всичко, което знаем за нея, е, че може да бъде посветена и отдадена на специфично начинание, на модел, овладял без остатък сетивата й. Разбира се, тя е аристократка, но аристокрацията е обърната предимно към миналото. Оттук идва сривът. Няма как да видиш много нито напред, нито назад, освен, ако не си двуликият Янус, гледащ едновременно и в двете посоки.

— Кой Янус? О, да, богът с противостоящите лица! — Тя овлажни с език устните си. — Лито, ти Янус ли си?

— Да, Янус съм, но умножен милиарди пъти. Същевременно съм и нещо по-маловажно. Например, бил съм и онова, което за моите административни ръководители е обект на най-голямо възхищение — взимащият решения, всяко, от които може да бъде приведено в действие.

— Но ако ги подведеш…

— Да, тогава се обръщат срещу мен.

— Сиона ще те замести ли, ако…

— Да-а какво огромно ако! Забелязала си, че тя ме застрашава в личен план. В същото време обаче не заплашва с нищо продължаването на Златната Пътека. Същевременно е налице и фактът, че моите Говорещи с риби изпитват определена привързаност към Дънкан.

— Сиона изглежда толкова млада…

— За нея съм личен пример на позьор и измамник, който държи властта си с фалш и преструвки и никога не проявява интерес към потребностите на хората, които го заобикалят.

— Не бих ли могла да поговоря с нея и…

— Не! Не бива да правиш дори и опит за убеждаването й в каквото и да е. Обещай ми, Хви.

— Ако го искаш, разбира се, но…

— Чуй, всички богове имат същия проблем. След като съм вникнал и осъзнал по-дълбоките нужди и потребности, нерядко бивам принуден да пренебрегвам непосредствените. А липсата на внимание към непосредствените потребности е обида за младите.

— Не би ли могъл да обсъдиш с нея въпроса и да…

— Никога не прави опит за разумно обсъждане с хора, които знаят, че са прави!

— Но когато ти знаеш, че грешат…

— Вярваш ли ми? — Да.

— А ако някой се опита да те убеди, че съм най-голямото зло на всички времена…

— Ще се разгневя много. Бих могла… — тя сама прекъсна думите си.

— Здравият разум има смисъл и е ценен — рече спокойно Лито — само когато функционира на фона на безсловесната физическа среда на света като цяло.

Хви се замисли, присвила вежди. Беше истински очарован от начина, по който съзнанието й постепенно допускаше до себе си реалното състояние на нещата.

— Ах… — тя сякаш удави с дъха си готовите да изскочат думи.

— Никое мислещо същество не ще може вече да отрича значението на опита ми — каза той. — Виждам, че започваш да схващаш нещата както трябва. Наченките на началото! Нали заради тях е целият живот!

Бъдещата му съпруга потвърди с кимване.

Никакви доводи против — помисли той. — Когато забележи оставените знаци, тя просто ги следва, за да разбере къде ще я отведат.

— Докато има живот, всеки край е начало — продължи Лито. — И аз ще спася човешкия род дори от самия него.

Хви отново кимна. Следата продължаваше да води към намиращото се отвъд.

— Ето защо никоя смърт не може да бъде провал в увековечаването на човешкия род — каза той. — Затова смъртта ни вълнува така дълбоко. И най-тъжната е тази на някой млад човек.

— Икс все още ли застрашава твоята Златна Пътека? Винаги съм знаела, че се сговарят за нещо много лошо.

Те и сега го правят. Хви не чува скритото послание в собствените си думи. В нея просто няма потребност да го чуе.

Той се загледа в любимата си, изпълнен с усещането за чудото, което се наричаше Хви. Честността й някои сигурно щяха да нарекат наивна, но Лито я възприемаше като нещо, което тя не осъзнава. Честността не беше скритата й същност, а самата Хви.

— За утре ще уредя представление на площада — каза той. — Ще го изпълнят спасилите се лицетанцьори. След това ще бъде обявен нашият годеж.

„Да не остава и сянка на съмнение, че съм сбор на предшествениците си, както и арена, на която те споделят моите мигове. Те са клетките ми, а аз съм тяхното тяло. Ето, това е фавраши, за която говоря — душата, колективното подсъзнателно, хранилището на всяко нараняване и радост. Представлявам изборът на тяхното разбуждане. Моят самхади, е техен самхади. Техният опит е мой! Извлеченото от тях познание е мое наследство. Те, милиардите, са единственото мое аз.“

Откраднатите Дневници

Представлението на лицетанцьорите зае почти два часа преди обяд, след което беше обявена вестта, чиито вълни хвърлиха в смут целия Празничен град.

„От векове не си е взимал невяста!“

„Мила, а не са ли дори повече от хиляда години?“

Дефилирането на Говорещите с риби премина бързо. Поздравиха го със силни викове, които обаче не скриха техния смут.

Вие сте моите единствени невести — бе казал той.

Нали това беше значението на Сайънок?

Според Лито лицетанцьорите се представиха добре, макар че обзелият ги силен страх бе очевиден. Облеклата им бяха намерени по мазетата на Музея на свободните — черни роби с качулки и бели въжени пояси, ястреби с широко разперени криле, апликирани на гърба на височината на раменете. Това бяха униформените дрехи на някогашните странстващи жреци от времето на Муад’Диб. Лицетанцьорите бяха прибавили към дрехите своите боядисани на черни ивици лица; изпълниха танц, показващ как легионите на Муад’Диб разнасят тяхната религия из Империята. Хви, облечена в блестяща сребриста рокля и със зелена огърлица от нефрити на врата, седя през цялото време до Царската кола на Лито. Само веднъж тя се наклони към него и попита:

— Това не е ли някаква пародия?

— Да, струва ми се.

— Лицетанцьорите знаят ли?

— Подозират.

— Следователно не са толкова изплашени, колкото изглеждат.

— О, страх ги е. Оказва се обаче, че са по-храбри, отколкото повечето хора си мислеха.

— Но храбростта може да бъде и глупава самонадеяност…

— Обратното също е възможно.

Тя продължително го изгледа с преценяващ поглед, преди отново да се съсредоточи в представлението. Почти двеста лицетанцьори бяха останали здрави и читави. Всички те сега бяха принудени да участват в танца. Сложните им гъвкави движения и пози определено предизвикваха наслада за очите. За определен период от време беше възможно дори да се забрави кървавата прелюдия на този ден.

Лито обаче не пропусна да си я припомни, докато лежеше сам в малката зала за приеми почти непосредствено след пладне, когато пристигна Монео. Икономът бе успял да се срещне със светата майка Антеак на един от лайнерите на Сдружението, да разговаря с командира на Говорещите с риби за ужасните насилия и жестокости през предната нощ и да прескочи набързо до Цитаделата и обратно с цел да се убеди, че Сиона е в безопасност и не е взимала участие в нападението на посолството. Беше се върнал в Онн непосредствено след обявяването на годежа, за който не бе получил предварително съобщение.

Монео изглеждаше побеснял от гняв. Никога досега Лито не го бе виждал в подобно състояние. Влетя в залата и се спря само на два метра от лицето на Бог-Императора.

— Е, сега вече ще се повярва на лъжите на тлейлаксианците! — възкликна той.

Лито му отговори спокойно, приканвайки го към разсъдливост:

— Каква досадна упоритост има в искането боговете да бъдат съвършени. Гърците са били много по-разумни за тези неща.

— Къде е? — попита нервно Монео. — Къде е тази…

— Хви си почива. Трудна беше нощта, а и предиобедът се проточи дълго. Искам да бъде добре отпочинала за завръщането ни довечера в Цитаделата.

— Тя… как успя да постигне всичко? — продължи с въпросите майордомът.

— Слушай, Монео! Да не би да си загубил напълно чувството си за предпазливост?

— Безпокоя се за тебе! Имаш ли представа какво се говори из града?

— Знам за всички приказки.

— А ти какво правиш по въпроса?

— Монео, мисля, че добре разбра думите ми. Древните пантеисти са имали много правилна представа за боговете — слабости на смъртни, пременени като безсмъртни.

Икономът театрално вдигна двете си ръце към небесата:

— Направо виждам изражението по лицата им! След две седмаци цялата Империя ще знае за това представление.

— Със сигурност ще трябва повече време.

— Ако на враговете ти е било необходимо нещо, за да ги убеди…

— Обругаването на бога е много стара традиция на човешките същества, драги ми Монео. Защо пък аз да бъда изключение?

Другият се опита да каже нещо, но не успя да отрони и дума. Започна нервно да тъпче към края на спускащия се надолу улей за колата на Лито, върна се по същия начин назад и зае предишната си позиция, взрял се право в очите на Бог-Императора.

— Ако ще трябва да ти служа и занапред, нужно ми е обяснение — промълви той. — Защо го правиш?

— Заради чувства.

Устните на Монео заеха формата, при която се изговаря началото на същата дума, но не я произнесоха.

— Налетяха ме точно тогава, когато вече мислех, че са изчезнали завинаги — поясни Лито. — Колко сладки се оказаха тези последни глътки на съществуването ми като човешко същество.

— С Хви ли? Но сигурно не ще можеш…

— Монео, спомените за чувства никога не са достатъчно много.

— Да не би да искаш да кажеш, че си решил да вкусиш удоволствията…

— На задоволяването ли? Не, с абсолютна сигурност не! Триногата, на която се върти цялата вселена, е направена от плът, както и от също толкова мисъл и емоции. Почувствах се ощетен от усещането само за плът и мисъл.

— Послужила си е с някаква магия — прошепна Монео.

— Разбира се. И безкрайно много съм й благодарен. Чуй, ако отречем потребността от мислене, както правят някои, губим способност да разсъждаваме изобщо и не можем да дадем определение на сигналите от сетивата ни. Ако отречем плътта, сваляме колелото на колата, която ни вози. Но ако отречем чувството, изчезва всякаква близост с нашия вътрешен свят. Липсата на чувства ме измъчваше най-силно.

— Господарю, настоявам да…

— Ядосваш ме, Монео. Това също е чувство.

Лито забеляза вледенения гняв и смайването на своя иконом, изсъскали за миг като къс нагорещено желязо, потопено във вода. Но в него се бе запазила още малко пара.

— Господарю, не мисля за себе си. Преди всичко останало ти си моята грижа. Добре го знаеш.

Лито заговори внимателно и тихо:

— Монео, чувството е твое и го оценявам по достойнство.

Майордомът пое дълбоко дъх на пресекулки — никога досега не беше виждал Бог-Императора в подобно състояние — огледало на сложна емоция. Изглеждаше едновременно въодушевен и примирен, ако правилно бе изтълкувал настроенията му. Но с него никой не можеше да бъде сигурен.

— То е, което придава сладост на живота — каза Лито, — то е, което го прави топъл и чувствен, изпълвайки го с красота. Именно това ще запазя в себе си, въпреки че ми е било отказано.

— Значи, тази Хви Нории…

— …ме накара да си припомня по мъчителен начин Бътлъровия джихад. Тя е антитеза на всичко механично и нечовешко. Колко странно е, Монео, че именно иксианците, тъй различни от останалите разумни същества, са могли да създадат личността, събрала в себе си качествата, които ценя най-много.

— Не разбрах връзката с думите ти за Бътлъровия джихад, господарю. Мислещите машини нямат място…

— Мишената на джихада беше колкото машинното поведение, толкова и самите машини — прекъсна го Лито.

— Хората създадоха машините, за да си присвоят със сила нашето усещане за красота, нашето задължително самоосъзнаване, с чиято помощ стигаме до реални преценки за нещата. И естествено е, че машините бяха унищожени.

— Господарю, все още негодувам от факта, че твърде топло си посрещнал тази…

— Виж какво, Монео! Самото присъствие на Хви ме изпълва с увереност. От векове насам съм самотен, но не и сега, когато тя е до мен. Дори да нямах друго доказателство за наличието на чувства, това би било достатъчно.

Икономът замълча, несъмнено трогнат от припомнянето за самотата на Бог-Императора. Разбира се, можеше да осъзнае какво представлява липсата на споделените интимности в любовта. Поне изразът му го показваше.

За първи път от много време насам Лито пък обърна внимание на признаците на старостта, явно напреднали у Монео.

Неочаквано ги сполетява — помисли той.

И в същия миг осъзна колко много държи на него и го цени.

Не бива в никакъв случай да се привързвам, ала просто не мога да постъпя другояче… Особено сега, когато Хви дойде.

— Ще ти се смеят и ще правят неприлични жестове — предупредително рече Монео.

— Това е добре.

— Как…

— Просто — нещо ново. А наша постоянна задача е да включваме новости в равновесието, променяйки го внимателно, без да застрашаваме и пречим на крайното оцеляване.

— Но би ли могъл да приемаш подобни…?

— Неприличието и сквернословията ли имаш предвид? — попита Лито. — Кое е обратното на тях?

Внезапно очите на Монео се разшириха; навярно бе осъзнал как стоят нещата благодарение на точно зададения въпрос. Сам бе виждал как си взаимодействат полюсите — познание за нещо, благодарение на действието на противостоящото му.

Ето как това, което търсим, се откроява на фона на всичко определящо го — помисли Лито. — Монео непременно ще го забележи.

— Прекалено опасно е — рече икономът му. Окончателната присъда на консерватизма! Не бе успял да се убеди. Той въздъхна дълбоко.

Да не забравям, че не трябва да ги лишавам от съмненията им. Тъкмо с това разочаровах моите Говорещи с риби на площада. Иксианците дърпат конците откъм чувствителната страна на съмненията у човека, Хви е доказателството.

Откъм преддверието отзвуча шум и суетене. Лито изолира входа, за да не го безпокоят без причина.

— Дойде моят Дънкан — каза той.

— Навярно е чул за плановете ти да се жениш!

— Сигурно.

Наблюдаваше как Монео отново се бори със съмненията си; нищо не можеше да прикрие хода на мисълта му. В момента тъй точно изпълняваше предопределената за него ниша като човешко същество, че на Лито му се прииска да го прегърне.

В душата му е събрана цялата гама на чувствата — от съмнение до вяра, от любов до омраза… Всичко! Всички най-ценни качества, които оплодяват желанието да раздадеш себе си в името на Живота,

— Защо Хви прие? — попита Монео.

Лито се усмихна. Той не може да се съмнява в мен; затуй, се чувства длъжен да се съмнява в останалите.

— Признавам, че единението ни не е от обичайните. Тя е същински примат, а аз вече не съм.

И отново Монео бе изправен пред неща, които можеше само да почувства, но не и да изрази.

Наблюдавайки го, Лито усети потока на осъзнаването — мисловен процес, протичащ толкова рядко, но с такава яркост и яснота, когато действително стане реалност, че си наложи абсолютно спокойствие, за да не причини и най-малкото вълнение в тоя поток.

Приматът мисли и с помощта на мисълта съществува. Зад хода на разсъжденията се намира нещо, което се проявява едновременно с действието на неговите клетки. Това е бързеят на човешките грижи за оцеляването на вида. Понякога те набират сили и се скриват зад плътни прегради, но аз съзнателно повиших чувствителността на Монео към движенията, протичащи в самата светая светих на същността му. Той ме следва, защото вярва, че съм поел най-правилния курс към оцеляването на човешките същества. Той знае за осмислящия процес на клетъчно ниво, който и аз долавям, когато оглеждам Златната Пътека, Това е съвсем естествено и хуманно, затуй и двамата смятаме едно и също: пътят трябва да продължи!

— Къде, кога и как ще протече сватбената церемония? — попита Монео.

Но не и защо — отбеляза Лито. Икономът вече не се опитваше да разбере защо. Бе се върнал на позицията, чиято сигурност познаваше най-добре. Той беше управителят на домакинството на Бог-Императора и премиерът на неговото правителство.

Монео разполага със съществителни, глаголи и определения, с които си служи при изпълнението на задълженията си. Думите ще действат от негово име по познатия ред. Може никога да не прозре трансцеденталния им потенциал, но разбира много добре как да ги ползва всеки ден по установения образец.

— Ще има ли отговор на въпроса ми? — настоя майордомът. Лито го игнорира за миг, премисляйки: Докато аз самият долавям, че словата са най-полезни, когато ми дават възможност да зърна непознати привлекателни места. Правилното използване на думите е малко известно на цивилизация, която сляпо вярва в механичната същност на абсолютната причинно-следствена връзка, очевидно сведена до основание с един-единствен корен — причината, и плодотворно зачатие от първостепенна важност — следствието.

— Иксиано-тлейлаксианската заблуда е впита като мида в човешките взаимоотношения — каза Лито.

— Господарю, дълбоко съм обезпокоен, че не й обръщаш нужното внимание.

— Монео, правя го. Наистина го правя.

— Не и когато си с мен.

— Дори и тогава.

— Вниманието ти непрекъснато отлита, господарю. Не бива да го криеш… Знай, че аз ще предам себе си, преди да предам теб.

— Може би мислиш, че витая из облаците и диря там нещо си?

— Какво „нещо си“, господарю?

Досега Монео не бе изпадал в чак такава дребнавост, но този път…

Лито му обясни за какво намеква, докато становете и совалките в паметта му подеха отново песента си:

Колко познато е всичко и отколе! Животински кожи за облекло… От ловците към скотовъдците… Дългите крачки по стълбата на осъзнаването… А сега трябва да направят още една стъпка, по-голяма от тази на някогашните хора.

— Отдаваш се на празни мисли — обвини го Монео.

— Имам достатъчно време и за тях. Това е сред най-интересните неща в съществуването ми като специфично множество.

— Господарю, назряват въпроси, които налагат нашето…

— А ти, Монео, ще бъдеш много изненадан, ако разбереш какво носят празните мисли. Никога не съм имал нищо против да прекарам цял ден в разсъждения, за които обикновеното човешко същество не би отделило дори минута. Защо не? За моя живот, който се очаква да продължи около четири хиляди години, какво е ден повече или по-малко? Колко време трае човешкият живот? Милиони… минути? Аз вече преживях толкова дни!

Икономът бе замръзнал в мълчание, унижен от сравнението. Навярно чувстваше собствения си живот като прашинка в очите на Бог-Императора.

Думи… Думи… Думи… — помисли той.

— А думите често са ненужни там, където се чувства и усеща — каза Лито.

Монео сякаш спря да диша.

Значи, господарят чете мислите ми!

— През цялата ни история — продължи Лито — думите са се използвали най-вече за да придадат завършен вид на някое неясно и отвлечено събитие, за което е отделено място в официалните летописи. И това събитие се тълкува там по такъв начин, че всички следващи обяснения се правят със същите думи, които накрая завършват с: „Ето смисъла на казаното.“

Разсъжденията му сякаш внезапно сломиха Монео, ужасен от неизречените неща, за които те намекваха.

— Ето как събитията се губят в историята — добави Лито. След като мълча дълго, икономът се осмели да напомни:

— Господарю, не отговори на въпроса ми. Питах за сватбата.

Умора звучи в гласа му — помисли Лито. — Какво пълно поражение!

Той изведнъж се оживи и заговори отсечено:

— Никога не съм имал по-голяма нужда от добрите ти действия и услуги, Монео. Сватбата трябва да бъде организирана с възможно най-голямо внимание. Необходима е прецизност, на която само ти си способен.

— Къде, господарю?

Е, нещо живна в гласа му.

— Селото Табур в Сарийър.

— Кога?

— Оставям на теб да определиш датата. Обяви я, след като всичко бъде подготвено.

— А самата церемония?

— Аз ще я ръководя.

— Господарю, няма ли да ти трябват помощници? Какви вещи ще са необходими?

— Освен обичайните ритуални украшения?

— Всичко, за което мога да не…

— Няма да ни трябва много за малката ни шарада.

— Господарю? Умолявам те! Недей…

— Ти ще стоиш до булката и ще я предадеш, за да се омъжи — прекъсна го Лито. — По стария ритуал на свободните.

— Значи ще са ни нужни водни халки(*) — кимна Монео.

— Да! Ще използвам тези на Гани.

— А кои ще са присъстващите, господарю?

— Само гвардията на Говорещите с риби и благородниците. Икономът се вгледа внимателно в лицето на Бог-Императора.

— Кого има предвид господарят, когато споменава благородниците?

— Теб, семейството ти, всички от домакинството ни, царедворците от Цитаделата.

— Моето семейство… — трудно преглътна Монео. — Включваш ли Сиона?

— Ако оцелее след изпитанието.

— Но…

— Тя не е ли от твоето семейство?

— Разбира се, господарю, тя е атреидка и…

— Е, тогава с пълно основание включвам и нея!

Монео извади от джоба си малко запаметяващо устройство — тъмночерна вещ от Икс, чието съществуване нарушаваше забраните на Бътлъровия джихад. Лека усмивка пробяга по устните на Лито. Майордомът знаеше задълженията си и преминаваше към тяхното изпълнение.

Шумотевицата около Дънкан Айдахо зад вратата се засили, но той не обърна внимание на звуците.

Добре известна му е цената на привилегиите — помисли Лито. — По-точно, става дума за особен съюз — този на привилегията и дълга. Именно в него е събрано кредото на аристократа и неговото извинение.

Монео приключи с взимането на бележки.

— Още няколко подробности, господарю… Ще има ли специални дрехи за Хви?

— Влагосъхраняващ костюм и роба за невяста от свободните. Но оригинални.

— А украшения и други дреболии?

Погледът на Бог-Императора се спря на пъргавите пръсти, които играеха върху записващото устройство, визирайки някакъв завършек.

Качества на водеща фигура, смелост, усет към познанието и чувство за ред са неща, дето той има в излишък. Заобикалят го като сияние, но същевременно скриват от очите на всички останали, с изключение на мен, вътрешното загниване. То е неизбежно. Отида ли си, ще го видят.

— Господарю? — настойчиво се обади Монео. — Да не би пак да се носиш из облаците?

Аха! Новият израз му харесва!

— Това е всичко — каза той. — Робата, влагосъхраняващият костюм и водните халки.

Икономът се поклони и си тръгна.

Сега погледът му е устремен напред — помисли Лито, — но и тази новост ще отмине. Отново ще се обърне към миналото. А някога хранех големи надежди за него. Както и да е… Може би Сиона.

„Не създавай герои“ — казваше баща ми.

Гласът на Ганима от Устната История

От широката крачка, с която Айдахо влезе стремително в малката стая, след като шумните му настоявания за прием бяха уважени, Лито съумя да забележи важна промяна в голата. Същото се бе повтаряло многократно, така че го познаваше достатъчно добре. Дънкан дори не размени приветствени слова с излизащия Монео. Всичко съвпадаше с установения модел. Но каква досада вече предизвикваше той, моделът!

Бе измислил дори наименование на трансформацията, протичаща в Дънкановците. Наричаше я „синдромът Откакто“.

Голите нерядко питаеха съмнения във връзка с потайните неща, които са могли да се случат през вековете на забрава, откакто те за последен път са осъзнавали събитията. Какво са правили хората през цялото време оттогава насам? Каква би могла да е причината за желанието им да ме връщат обратно, след като съм реликва от тяхното минало? Ничие его не може да преодолее завинаги подобни съмнения — особено пък на човек, който е създаден с тях.

Един от голите бе упрекнал Лито по следния начин:

„Погрижил си се да заложат в тялото ми неща, за които не знам. Така то ти казва всичко. Навсякъде ме шпионираш!“

Друг го беше обвинил, че разполага с „машина за манипулиране, която ни кара да вършим исканото от теб“.

Веднъж влязъл в действие, синдромът Откакто не можеше никога да бъде напълно отстранен. Възможен беше контрол, дори отклоняване, но хвърленото вече зърно можеше да се разбуди внезапно и при най-незначителния повод.

Айдахо спря точно където бе стоял Монео; в погледа и в положението на раменете му бяха стаени подозрения, макар и не съвсем ясно определени. Лито даде възможност за сгъстяване на напрежението и довеждането му до критично положение. Дънкан размени с него няколко втренчени погледа, след което очите му заскачаха из стаята. Знаеше добре какво е стаено в тях.

Дънкановците никога не забравят!

Докато оглеждаше стаята, служейки си със страничното полезрение, на което преди векове го бяха учили лейди Джесика и Туфир Хауът, Айдахо усети замайване, което го обърка. Помисли, че стаята и всяка вещ в нея го отблъскват. Меките възглавници — високи тумбести вещи в златисто, зелено и почти виолетовочервено; килимите на свободните — всеки с музейна стойност, струпани един върху друг на плътни камари около Бог-Императора; фалшивата слънчева светлина на иксианските светоглобуси, заливаща лицето на Лито с някаква студенина, задълбочаваща сенките наоколо и изпълваща ги с допълнителна загадъчност; идващата някъде отблизо миризма на чай с подправка, както и наситеният мирис на мелиндж, който излъчваше тялото на Червея.

Чувстваше, че с него се бяха случили твърде много неща за прекалено краткото време, след като тлейлаксианците го бяха изоставили на благодеянията на Лули и Приятелката в онази безлична стая-затворническа килия.

Прекалено много… Прекалено много…

Наистина ли съм тук? — питаше се той. — Това аз ли съм? Какви са тия мисли в главата ми?

Втренчи се в неподвижното тяло на Лито — скритата в сянка огромна маса, която кротко лежеше в колата си на определеното и специално подготвено място. Самото спокойствие на масата от плът внушаваше наличието на тайнствени енергийни сили, на страховита мощ, която може внезапно да бъде освободена по начини, неподозирани от никого.

Айдахо бе чул разказите за битката пред иксианското посолство, но отчетите на Говорещите с риби създаваха някаква особена атмосфера на чудодейно посещение, замъгляващи реалната физическа характеристика на събитието.

„Той се спусна отгоре им и извърши страшна касапница над грешниците.“

„Как го направи?“ — бе попитал Айдахо.

„Като разгневен Бог“ — бе отвърнала докладващата.

Разгневен — помисли голата. — Дали не е било заради заплахата, надвиснала над Хви?

Какви неща бе чул! Никое от тях не беше за вярване. Хви, омъжена за тази грамада. Не можеше да е истина! Не и прекрасната, деликатна Хви! Играе някаква жестока игра, подлагайки ни на изпитание… Едно след друго… Нямаше правдива реалност и спокойствие, с изключение на присъствието на Хви. Всичко останало бе се оказало безумно.

Когато отново насочи вниманието си върху Литовото лице — мълчаливото очакващо лице на един Атреидски, Айдахо почувства как объркването в него се засилва. Започна да се пита дали с леко усилване на ментатските си възможности по протежението на нова, непозната досега писта ще може да преодолее призрачните прегради, които не му даваха възможност да си припомни опита, събран от другите голи преди него.

Какво ли са мислили, влизайки в тази стая? Усещали ли са същото объркване, същото… отблъскване? Още малко усилие бе нужно.

— Дънкан, нещо нередно ли има? — разнесе се успокоителният и разумен глас на Лито.

— Просто нереално — отвърна Айдахо. — Не съм оттук.

Лито реши да се престори, че не го разбира:

— Но гвардейките ми казаха, че си дошъл по своя воля, прелетял си от Цитаделата и си поискал незабавен прием.

— Искам да кажа тук и сега! Понастоящем!

— Ти си ми нужен.

— За какво?

— Дънкан, я се огледай. Пътищата, по които можеш да ми помогнеш са толкова много, че сам не би могъл да ги изброиш.

— Твоите жени не ме оставят да се бия! Всеки път, когато искам да отида там, където…

— Възразяваш ли на твърдението, че си по-ценен жив, отколкото мъртъв? — Лито издаде звук, сякаш клопна кокошка, и добави: — Ползвай способностите и ума си, Дънкан! Те са, което ценя в тебе.

— Както и семето ми. И него цениш.

— Семето ти е твоя собственост и можеш да го хвърлиш там, където пожелаеш.

— Няма да оставя ей така след себе си вдовица и сираци…

— Дънкан! Казах, че сам можеш да направиш избора си.

Айдахо преглътна.

— Извършил си престъпление към нас, към всички нас — голите, когато си поискал да ни върнат към живот, без нито веднъж да се запиташ какво е нашето желание.

Да, ето нещо ново! Вгледа се в Айдахо с възобновен интерес.

— Какво престъпление?

— О, чувал съм те много пъти да декламираш задълбочените си мисли — ядно просъска Айдахо. После посочи с палец зад гърба си: — Знаеш ли, че могат да ги чуят и в преддверието?

— Да, но само, когато аз поискам. — Единствено моите Дневници чуват всичко — Все пак бих желал да разбера в какво се състои престъплението ми.

— Лито, съществува време за един живот. Времето, през което се предполага, че ще живееш. Трябва да има някаква светла магия в него, докато го изживяваш. И знаеш, че повече никога не ще се върне.

Лито примигна, трогнат от страданието на Дънкан. Думите му предизвикваха съчувствие.

Айдахо вдигна и двете си ръце с дланите нагоре на височината на гърдите — като бедняк, който моли за нещо, знаейки, че не може да го получи.

— После… Един ден се пробуждаш и си спомняш, че си умрял… Спомняш си за аксолотловия резервоар… и за радостите на тлейлаксианците, които са те събудили… Предполага се, че всичко ще започне отново… Но не започва. Никога, Лито. Ето, това е престъплението!

— И аз съм унищожил светлата магия, така ли?

— Да!

Айдахо отпусна ръцете си покрай тялото и сви юмруци. Почувства, че стои сам в някакъв воденичен улей, в който ще бъде пометен и при най-малкото невнимание.

А какво да кажа за моето време? — помисли Лито. — И то никога няма да се върне. Но Дънкан не ще може да схване разликата.

— Кое те накара да побегнеш насам от Цитаделата? — запита той.

Айдахо пое дълбоко дъх и отвърна с въпрос:

— Кажи, вярно ли е? Щял си да се жениш?

— Точно така.

— За онази Хви Нории, иксианската посланичка?

— Вярно е.

Голата огледа крадешком легналия по гръб Лито. Винаги търсят полови органи. Може би ще трябва да приспособя нещо огромно и стърчащо, което да ги слисва. — Сподави мъничкия взрив на веселие, заплашващо да изригне от гърлото му. — Още едно чувство, надлежно подсилено. Благодаря ти, Хви. Благодаря ви, иксианци.

Айдахо тръсна глава.

— Но ти…

— Бракът съдържа стойности, не по-малко силни от секса — каза Лито. — Дали ще имаме деца от нашата плът? Не. Ала следствието от брачния ни съюз ще остави дълбоки следи.

— Чух, когато разговаряше с Монео — вметна Айдахо. — Помислих го за някаква шега, нещо…

— Внимавай, Дънкан!

— Обичаш ли я?

— По-силно от всеки мъж, обичал жена.

— Ами тя? Дали…

— Хви изпитва непреодолимо съчувствие, потребност да сподели нещата с мен, да ми даде всичко, на което е способна. Такава е природата й.

Голата сподави в себе си чувството на отвращение.

— Монео е прав. Ще повярват на тлейлаксианските приказки.

— Да. Това ще е едно от дълбоките последствия.

— Все още ли искаш да легна с… Да бъда със Сиона?

— Знаеш какво е моето желание. Но изборът остава за теб.

— Какво представлява тази жена Найла?

— Видял си Найла? Добре.

— Тя и Сиона са като сестри. Ама че каяна! Лито, какво става там?

— А ти какво искаш да става? И има ли значение?

— Досега не съм срещал подобно добиче! Напомня ми за звяра Рабан. Човек никога не би помислил, че е жена, ако…

— Срещал си я и преди — каза Лито. — Познаваш я като Приятелката.

Айдахо бързо го погледна и притихна подобно на криещо се в дупката си животинче, усетило ястреб.

— Значи, имаш й доверие? — смутолеви той.

— Доверие ли? Какво е доверие?

Моментът наближава — помисли Лито, доловил хода на мислите му.

— Доверието е нещо, което съпътства тържествения обет за вярност — отвърна Айдахо.

— Като тази между нас ли?

Горчива усмивка се появи на устните на голата:

— Ето как постъпваш с Хви Нории. Брак, обет…

— Хви и аз просто вярваме един на друг.

— Лито, а в мен вярваш ли?

— Ако не мога да вярвам на Дънкан Айдахо, на кого друг да се доверя?

— А ако аз не мога да ти вярвам?

— Бих те съжалил.

Голата възприе думите му почти като физически шок. Очите му бяха широко отворени и пълни с неизречени въпроси. Искаше да вярва. Желаеше онази магия, която никога не би могла да се върне.

Внезапно той намекна с поведението си, че мислите му поемат по друг път.

— Могат ли да ни чуят в преддверието?

— Не.

Но Дневниците ми чуват!

— Монео беше бесен. Всеки би го забелязал, макар да си тръгна като кротко агне.

— Монео е аристократ. Той е кръвно свързан с дълга, с нещата, за които отговаря. Когато му се напомнят, гневът му изчезва.

— Ето значи как го държиш под контрол…

— Не, той сам се контролира — Лито си припомни как икономът му бе погледнал нагоре, когато записваше на устройството си — не за да потърси увереност, а да му внуши чувството си за дълг.

— Не казваш истината — възрази Айдахо. — Ти го правиш такъв.

— Монео се е самозаключил в миналото. И не аз го накарах.

— Но той е аристократ… Един от атреидите.

Лито си припомни как изглеждаше икономът му, белязан от старостта, мислейки колко трудно е за аристократа да се откаже от последното си задължение: да отстъпи и се стопи в историята. Трябваше да бъде подсетен и дръпнат; и щеше да го изтърпи. Защото никой аристократ досега не е съумявал да преодолее изискванията на промяната.

— А ти, Лито, благородник ли си? — Айдахо явно не беше свършил с въпросите.

Той се усмихна:

— С мен умира най-големият благородник.

И помисли:

Привилегията, се превръща в арогантност. Арогантността подтиква към неправда. И тогава семената на разрухата и унищожението покълват и разцъфтяват.

— Може би няма да присъствам на сватбата ти — каза Айдахо. — Никога не съм мислил за себе си като за аристократ.

— Но си бил. Бил си благородникът на меча.

— Пол беше по-добър — прошепна голата.

Лито заговори с гласа на Муад’Диб.

— Защото ти ме научи! — После се върна към нормалния си тон: — Това е неизричаният дълг на благородника: да учи, макар понякога и с ужасен пример.

Гордостта от произхода постепенно се губи в дебрите на сиромашията и недостатъците на смесеното чифтосване. Открит е пътят на гордостта от богатството и реализацията. На сцената излиза noveau riche[10], издигащ се към властта също като харконите — върху плещите на ancien regime[11].

Цикълът се затваря и преповтаря с такава неизменност, че би следвало всеки да види как той трябва да бъде вграден в отдавна забравени модели и схеми за оцеляване, които видът е надживял, но запазил.

Не, все още носим оня остатък от миналото, който съм длъжен да изкореня.

— Има ли някаква граница? — попита Айдахо. — Има ли предел, през който трябва да премина, за да не бъда никога вече част от настоящето тук?

— Ако е необходимо да съществува предел, длъжен си да ми помогнеш за неговото създаване — отговори Лито.

— Сега няма място, където можеш да отидеш, без да те последват и открият останалите от нас.

— Следователно няма да ми позволиш да се оттегля.

— Опитай, ако желаеш. Други като теб също искаха да го направят. Казвам ти, че няма граница, няма къде да се скриеш. Засега, и както е било от много, много време насам, човешкият род прилича на едноклетъчно създание, удържано от разпад с помощта на опасно лепило.

— Няма ли нови планети? Някакви непознати…

— О, растем, но не се делим.

— Защото ти ни спираш!

— Дънкан, не знам дали можеш да го проумееш, но ако наистина съществува граница, някакъв предел, оставащото зад теб не може да бъде по-значимо от онова, което предстои.

— Ти си изминалото!

— Не, миналото е Монео. Той бързо вдига традиционните аристократични прегради срещу всички възможни граници. Трябва да разбереш колко стабилни са те, тези прегради! Не само ограждат планетите и повърхността им, но затварят и идеите. Именно те пречат на промените, като ги задържат.

— Ти пречиш на промяната!

Няма да свърне встрани — помисли Лито. — Е, само още един опит.

— Най-сигурният признак, че благородничеството съществува, е изнамирането на бариери срещу новото — железни, стоманени, каменни или всякакви други завеси, тотално препречващи пътя към различното…

— Знам, че някъде има предел — прекъсна го Айдахо. — Но ти го криеш.

— Не скривам никакви предели. Аз искам граници! Искам и обичам да има изненади!

Достигат до него — помисли Лито. — И после отказват да влязат.

Потвърждавайки прозрението му, мисълта на голата полетя в нова посока:

— Наистина ли е имало представление на лицетанцьори на годежа ти?

Лито почувства в себе си вълна от гняв, издигнала се и веднага последвана от прилив на шеговита забава, причинена от факта, че е станал обект на подобни силни емоции. Поиска му се да кресне на Дънкан, но нямаше да постигне нищо…

— Лицетанцьорите действително дадоха представление — каза той.

— Защо?

— Искам всички да споделят с мен щастието ми.

Айдахо се загледа в него, сякаш съзираше някакво противно насекомо в питието си, а после процеди:

— Чух най-големия цинизъм, изричан някога от атреид.

— Но един атреид го казва.

— Умишлено се опитваш да ме отвратиш, пращайки ме в поредната задънена улица! Отбягваш да отговориш на въпроса ми.

Не, в поредната крамола — помисли Лито.

— Лицетанцьорите на „Бин Тлейлакс“ — рече той — представляват организъм-колония. Взети поотделно, те са хибриди и тъпаци. Изборът си беше техен, а и добре се погрижиха.

Продължавайки да чака, мислено си повтаряше: Трябва да бъда търпелив. Сами да го открият. Ако им го кажа, няма да повярват. Мисли, Дънкан. Мисли! След дълго мълчание Айдахо изрече:

— Дал съм ти обет. За мен това е важно. Все още е важно. Не знам какво вършиш и защо. Мога само да ти кажа, че ставащото не ми харесва. Толкоз! Казах ти го.

— Тази ли е причината да долетиш от Цитаделата?

— Да!

— Ще се върнеш ли пак там?

— Има ли и друга граница?

— Много добре, Дънкан! Гневът ти постъпва правилно, дори когато разумът не го прави. Хви отива довечера в Цитаделата. Ще бъда при нея утре.

— Искам да я опозная по-добре — отнесено каза Айдахо.

— Ще стоиш настрана. Приеми го като заповед. Хви не е, за тебе.

— Винаги съм знаел, че има вещици — тръсна глава голата. — Баба ти беше една от тях.

Той се завъртя на пети и си тръгна с енергична стъпка, забравил да поиска разрешение.

Същинско малко момче — помисли Лито, наблюдавайки вдървения му гръб. — Най-възрастният човек във вселената ни… и най-младият все от същата плът.

„Пророкът не отвлича вниманието си с илюзии от миналото, настоящето и бъдещето. Устойчивостта на езика определя подобни линейни различия. Пророците разполагат с ключ за бравата на всеки език. Механичният образ е единствено образ за тях. Не, вселената не е механична. Линейната последователност на събитията се налага от самия наблюдател. Причина и следствие ли? Не, в никакъв случай. Пророкът изрича съдбоносни прозрения. Просто зървате онова, «което трябва да се случи». Прорицателският миг освобождава нещо, притежаващо безкрайна мощ и сила. Вселената преживява призрачна промяна. По такъв начин мъдрият пророк скрива действителността зад просветващи надписи. И тогава непосветените смятат, че езикът му е неясен и пълен с двусмислици. Слушателят не се доверява на пророка-пратеник. Инстинктът ви казва по какъв начин изричането на думите притъпява тяхната сила. Най-добрите пророци ви довеждат до завесата и ви оставят сами да погледнете зад нея.“

Откраднатите Дневници

Лито се обърна към Монео с най-ледения тон, чуван от майордома му досега:

— Дънкан не ми се подчинява.

Намираха се в проветривата зала със златисто каменно покритие на върха на южната кула в Цитаделата; преди три дни Бог-Императора се бе върнал от Десетгодишния празник в Онн. От отворения близо до него портал се виждаше пустинното пладне на Сарийър. Вятърът, минаващ през портала, издаваше нисък бръмчащ звук. Носеше пясък и прах, принуждавайки Монео да присвива очи. Лито не даваше вид, че го забелязва. Той не отместваше погледа си от Сарийър, въздухът в която сякаш бе оживял от движещата се топлина. Далечната ивица дюни говореше за промени в пейзажа, но само неговите очи бяха в състояние да ги забележат.

От Монео продължаваше да се разнася неприятна миризма, дошла в резултат на собствения му страх и притеснения; икономът много добре знаеше, че вятърът я пренася до сетивата на господаря му. Приготовленията за сватбата и неспокойството сред Говорещите с риби за него бяха рязко отличаващи се от общоприетото. Припомни си един разговор с Бог-Императора още от първите дни на съвместното им общуване, когато Лито бе казал: Щом нещо се различава от обичайното, трябва да се приеме като указание за поглед отвъд него. Ако парадоксите те смущават, това издава дълбокото ти желание да боравиш със стойности с абсолютна значимост. Напротив, привърженикът на релативизма възприема парадокса единствено като нещо интересно, може би занимателно и дори — каква страшна мисъл! — с възпитателен ефект.

— Не разбрах реакцията ти — каза Лито, отвръщайки погледа си от Сарийър, за да го прикове с пълна сила върху Монео.

Икономът можа единствено да свие рамене. Наблизо ли е Червея? — питаше се той. Вече бе забелязал, че понякога връщането в Цитаделата от Онн го възбуждаше. Засега поведението на Бог-Императора не даваше видими знаци, но Монео ги предчувстваше. Ви ли могъл Червея да се появи без предупреждение?

— Избързай с приготовленията за сватбата — настоя Лито. — Да стане колкото е възможно по-скоро.

— Преди изпитанието на Сиона ли?

Бог-Императора не отговори веднага.

— Не. Какво мислиш да правиш с Дънкан?

— Господарю, какво искаш да сторя?

— Казах му да не се среща с Хви, да я избягва. И че това е заповед.

— Той просто й е симпатичен, господарю. Нищо повече.

— Защо ще има симпатия към него?

— Той е гола. Няма корени, които да го свързват с нашето време.

— Неговите корени са толкова надълбоко, колкото са и моите!

— Но той не го знае, господарю.

— Спориш ли с мен, Монео?

Майордомът отстъпи половин крачка назад, макар и да съзнаваше, че не е в безопасност.

— Съвсем не, господарю. Но се опитвам да ти кажа, че онова, в което вярвам, се случва.

— Аз пък ще кажа на теб какво действително става. Той я ухажва.

— Господарю, инициативата за срещите им е нейна.

— Знаел си, така ли?

— Не знаех, че забраната ти е толкова категорична.

Лито поде замислено:

— Много го бива с жените, Монео. Твърде много. Вглежда се в душите им и ги кара да правят исканото от него. С Дънкановците винаги е било така.

— Господарю, не ми беше известно, че си забранил всякакви срещи между тях! — гласът на иконома прозвуча почти пронизително.

— По-опасен е от всички останали… Виновно е времето, в което живеем.

— Господарю, тлейлаксианците още не са подготвили следващия за доставка.

— А този нужен ли ни е?

— Питането е твое, господарю. Парадоксално е и не го разбирам, но ти го казваш.

— Колко ще трябва да чакаме за заместник?

— Най-малко година. Господарю, да се информирам ли за по-точна дата?

— Още днес.

— Но той може да научи. Като предшественика си…

— Монео, не искам да се случи същото.

— Знам, господарю.

— А и не смея да го кажа на Нории. Дънкан не е за нея. И все пак, не мога да я нараня! — Последните му думи прозвучаха почти като стон.

Икономът, притиснат от страха, не се обади.

— Не виждаш ли? — настойчиво попита Лито. — Монео, помогни ми!

— Виждам, че с Нории е различно. Но не знам какво да направя.

— Кое му е различното? — Монео бе буквално пронизан от гласа на Бог-Императора.

— Господарю, искам да кажа… отношението ти към нея. Различно е от всичко, което съм познавал у теб.

Той вече забелязваше първите признаци — сгърчването на ръцете, начеващото изцъкляне на очите… О, богове! Червея пристига! Осъзнаваше пълната си безпомощност. Съвсем лек удар на огромното тяло щеше да го размаже върху стената. Трябва да призова човешкото у него.

— Господарю — трепетно изрече той. — Прочетох написаното и чух думите ти за сватбата със сестра ти Ганима.

— О, да беше с мен сега — изпъшка Лито.

— Господарю, тя никога не ти е била другарка в леглото.

— За какво намекваш? — настойчиво попита Бог-Императора. Гърчовете на ръцете му преминаха в конвулсивно треперене.

— Тя беше… Господарю, искам да кажа, че Ганима беше половинката на Харк ал-Ада.

— Разбира се, че беше! Всички вие, атреидите, идвате от тях.

— А има ли нещо, господарю, което не си ми казал? Възможно ли е… с Хви Нории… Да бъдете като мъж и жена?

Ръцете на Лито вече трепереха толкова силно, че Монео се запита дали техният собственик изобщо го забелязва. Блясъкът на големите плътно сини очи се усили.

Икономът направи гърбом още една крачка към вратата на стълбището, водещо надолу, далеч от грозящото със смърт място.

— Не ме разпитвай за възможности — каза Бог-Императора, а гласът му прозвуча неприятно далечен, дошъл сякаш изпод пластовете, струпани от времето.

— Никога вече, господарю — покорно изрече Монео. Поклони се — само на една крачка от вратата — и добави: — Ще говоря с Нории, господарю… Също и с Дънкан.

— Направи, каквото можеш — гласът на Лито отново прозвуча отдалеч.

Икономът внимателно се изниза през вратата. Затвори я и разтреперан се облегна на нея.

Ой, сега беше най-близо от всеки друг път.

А парадоксът неизменно оставаше на мястото си. Какви указания даваше той? Какъв бе смисълът на странните и болезнени решения, взети от Бог-Императора? И какво бе раздвижило Червея, който е Бог?

Откъм проветривото помещение на Лито прозвуча сгромолясване и тежки удари в каменна стена. Монео не се осмели да отвори вратата, за да види. Отдръпна се от стената, поемаща страховитото блъскане, и се спусна по стълбата, движейки се предпазливо и без да е в състояние да успокои дъха си, преди да достигне до земната повърхност и гвардейката-страж от Говорещите с риби.

— Разстроен ли е? — попита тя с поглед нагоре. Икономът кимна за потвърждение. И двамата чуваха ясно отекващите удари.

— Какво го измъчва? — продължи с въпросите си амазонката.

— Той е Бог, а ние сме смъртни — отвърна Монео. Отговорът му винаги бе задоволявал Говорещите с риби, но сега бяха влезли в действие нови и не напълно познати сили.

Тя го погледна право в очите и Монео отчетливо видя съвсем близо под меките очертания на лицето й едва прикритата безупречна подготовка на убиец. Беше относително млада жена с кестенява коса и лице, върху което изпъкваха чипият нос и пълните устни; ала сега най-забележителното нещо бяха очите й, гледащи сурово и настойчиво. Само глупец би обърнал гръб на такива очи.

— Не съм го разстроил аз — каза Монео.

— Не, разбира се — съгласи се тя и погледът й леко омекна. — Но искам да знам кой или какво е причината.

— Мисля, че е нетърпелив заради сватбата — поясни майордомът. — Струва ми се, че този е поводът да…

— Направи я по-скоро тогава! — заяви простодушно гвардейката.

— Именно с това се заемам — кимна Монео.

После се обърна и забърза към изхода на дългото помещение. О, богове! Говорещите с риби ставаха не по-малко опасни от Червея.

Ама че глупец е Дънкан! Излага всички ни на смъртоносен риск! А Хви Нории! Какво да правя с нея?

„Моделът на монархиите и на подобни на тях системи съдържа в себе си идея, която е ценна за всички политически форми на управление. Събраните в мен спомени ми дават увереност, че управляващите и правителствата, независимо от своя вид, могат да се възползват от посланието, скрито в тази идея. Управляващите са полезни за управляваните само докато присъщият им стремеж за установяване на тирания бъдат ограничавани. Монархиите имат някои добри черти в допълнение към звездните им достойнства и качества. Те могат да ограничават обхвата и паразитния характер на бюрократичния апарат. Могат да взимат бързи решения, когато се налага. Отговарят на една стара човешка потребност за родителска (племенна, феодална) йерархия, в която всеки знае мястото си. Добре е за всеки от вас, дори ако това място е временно. Унизително е да бъдете поставени някъде против волята си. Ето защо преподавам уроци за тиранията по възможно най-добрия начин — с помощта на примера. Дори и да четете настоящите редове след цяла вечност, моята тирания не ще бъде забравена. Осигурил съм го със Златната Пътека. След като вече се запознахте с посланието ми, надявам се да бъдете безкрайно внимателни за правомощията, които делегирате на кръга от управляващи, независимо от ранга им.“

Откраднатите Дневници

Лито търпеливо и внимателно подготви първата си неофициална среща къс Сиона след нейното изгнание през детските години в училищата на Говорещите с риби в Празничния град. Каза на Монео, че ще я види в малката Цитадела — удобно разположена кула, съградена от него в централната част на Сарийър. Мястото беше подбрано така, че даваше свобода за наблюдения както към старото и новото, така и към междинните участъци. Нямаше пътища до него. Посетителите пристигаха с топтери, а Лито се озоваваше там по необясним за другите начин, сякаш беше магьосник.

В ранните години на своето владичество той бе издълбал с иксианска машина и със собствените си ръце таен тунел под Сарийър до кулата; никой не знаеше за него. По онова време няколко пясъчни червея все още бродеха на свобода из пустинята. Беше облицовал тунела с масивни стени от разтопен кварц и вградил безброй шупли с отблъскваща червеите вода във външните слоеве. Тунелът беше разчетен за максималния растеж на тялото му и съобразен с габаритите на Царската кола, която тогава още бе само плод на въображението му.

В часовете преди зазоряване на деня, определен за срещата със Сиона, Лито се спусна в подземието и нареди на стражата никой да не го безпокои. Колата го пренесе бързо по един от тъмните радиални канали на криптата; там той отвори секретна врата и след около час се появи в малката Цитадела.

Едно от любимите му удоволствия беше да излиза сам из пясъка. Без колата. Единствено с предчервейната форма на тялото си, даваща му възможност да се движи. Прекрасният контакт с песъчинките доставяше същинско чувствено наслаждение. И този път топлината от преминаването му през дюните в първата светлина на деня се превърна в облак пара, принудил го да не спира да се движи. Позволи си да го стори едва след като намери относително суха падина на около пет километра по-нататък. Легна в центъра на неприятно влажното от росата място, като разположи тялото си извън сянката на кулата, простираща се в източна посока през дюните.

Гледана от разстояние, високата три хиляди метра кула приличаше на фантастична игла, пробила небето. Единствено вдъхновената смесица от нарежданията на Бог-Императора и иксианското въображение бе превърнала проекта на конструкцията в реалност. С диаметъра си от сто и петдесет метра кулата беше стъпила върху фундамент, потънал в пясъка точно толкова, колкото бе нейната височина. Магията на металопластовата материя и свръхлеките сплави я поддържаха гъвкава срещу вятъра и устойчива на механично износване от разяждащия пясък, носен от бурите.

Лито обичаше мястото толкова много, че дори си бе направил график на посещенията, подготвяйки дълъг списък от лични правила, подлежащи на изпълнение. Всъщност правилата представляваха тъй наречената Голяма Потребност.

Когато оставаше легнал тук, той можеше да свали товара на Златната Пътека от плещите си в продължение на няколко дълги мига. Монео, добрият Монео, на когото безусловно разчиташе, щеше да се погрижи Сиона да пристигне бързо и точно след падането на нощта. Значи разполагаше с цял един ден, за да се отпусне и да мисли, да залъгва себе си, преструвайки се, че няма никакви грижи, да пие от питателната суровост на пясъка в нещо като полуда, на която никога не би могъл да се наслади в Онн или в Цитаделата. По тези места му се налагаше да се самоограничава единствено в желанието да се зарие в пясъка по време на кратките преходи, при които изобилстваха скрити дупки; вниманието му, подсилено от способността да предвижда, го предпазваше от срещи с огромни шупли-джобове, пълни с вода. И, въпреки всичко, само тук можеше да се носи нашир и надлъж по пясъка, да се гмурка в него и да се храни, усещайки се все по-силен.

Песъчинките хрущяха при змиевидните движения на тялото му, доставящи някакво чисто животинско удоволствие. Чувстваше как червеят в него се връща, доловил като токови удари посланията, изпращани от нова страховита сила.

Слънцето вече се бе изкачило доста над хоризонта, белязало със златна линия кулата по видимата част от дължината й. Във въздуха се носеше острият мирис на прах и отдалечени бодливи храсти, реагирали на утринната роса. Тръгна предпазливо, а след това и по-бързо, описвайки широк кръг около кулата, без да спира да мисли за Сиона.

Нямаше време за отлагане. Тя трябваше да бъде подложена на изпитанието. Монео го знаеше толкова добре, колкото и Лито.

Онази сутрин икономът му бе казал:

— Господарю, цялата е задъхана от жажда за насилие.

— Започва да привиква към действието на адреналина — поясни той. — Дойде времето на гъшата кожа.

— Каква кожа, господарю?

— Отдавнашен израз. Означава, че трябва да бъде подложена на пълно лишаване. Да премине през шока на потребността.

— Аа-а. Разбирам.

Лито внезапно си даде сметка, че Монео наистина е разбрал. Защото и той някога бе преминал през стадия на настръхналата кожа.

— По принцип младите са неспособни да взимат твърди решения, освен, ако те не са обвързани с незабавно прилагане на насилие и последващ остър приток на адреналин — бе добавил Лито.

Монео запази мълчание, потопен в размисъл и спомени, и после изрече:

— Опасността е много голяма.

— Както и насилието, което съзираш в Сиона. Дори възрастни хора могат да привикнат към него, а младите му се отдават изцяло.

Докато правеше кръгове около своята кула в разгарящата се светлика на деня и се наслаждаваше на постепенно съхнещия пясък, той продължи да мисли над този разговор. Намали скоростта на движението си. Духащият отзад вятър донесе до все още човешките ноздри мириса на отделения кислород и острия аромат на прегорял пясък. Вдъхна дълбоко, повишавайки степента, на която функционираше съзнанието му.

Този ден за подготовка поставяше многостранна цел. Очакваше наближаващия сблъсък така, както някогашен бикоборец би пресявал в главата си първото впечатление от рогатия противник. Сиона разполагаше със собствен вариант на рога, въпреки увереността на баща й, че тя няма да дойде на срещата въоръжена. Но Лито искаше да бъде сигурен, че познава всяка нейна силна и слаба страна. Освен това трябваше да създаде специфични уязвими места навсякъде, където бе възможно. Щеше да бъде подготвена за изпитанието, когато духовната й мощ се притъпи с помощта на добре разположени остри зъбци и шипове.

Малко след пладне той се върна в кулата, задоволил същността на червея в себе си; припълзя обратно върху Царската кола и се покачи с помощта на суспенсорното устройство на самия връх, където входният портал се отваряше единствено по негова команда. През останалата част от деня лежа в проветривото помещение, отдаден на размисъл и претегляне на варианти.

Пърхащите крила на орнитоптера изшумоляха във въздуха едновременно с падането на вечерта, известявайки пристигането на иконома.

Верният Монео.

По сигнал на Бог-Императора в края на орловото му гнездо се появи малка площадка. Топтерът се плъзна към нея и крилата му се отпуснаха. Лито гледаше напрегнато в сгъстяващия се мрак. Показа се Сиона и почти се втурна към отвора, явно уплашена от височината. Беше облечена в бяла роба върху черния униформен костюм без отличителни знаци. Озърна се крадешком, когато спря достатъчно навътре, след което съсредоточи цялото си внимание върху Бог-Императора, очакващ я в колата си в центъра на площадката. Топтерът се издигна и отфуча в тъмнината. Лито не прибра орловото си гнездо и остави портала отворен.

— От другата страна на кулата има балкон — каза той. — Ще отидем там.

— Защо?

Гласът й бе пълен с твърде зле прикрито подозрение.

— Казвали са ми, че тук е студено — отвърна Лито. — Освен това чувствам по бузите си хлад, когато се обърна срещу вечерния бриз.

Любопитството сякаш я приближи към него. Той затвори портала зад гърба й.

— Нощната гледка от балкона е приказна.

— Защо сме тук?

— Защото на това място никой не може да ни подслушва.

Обърна колата си и мълчаливо я изведе на балкона. Слабото скрито осветление на орловото гнездо все пак й даваше възможност да следи движението му. Чу как тя го последва.

Балконът представляваше полукръг откъм югоизточната дъга на кулата с тънък като дантела парапет на височината на гърдите. Сиона се доближи до парапета и огледа откритото пространство.

Лито почувства как тя очаква с готовност предстоящото. Тук щеше да бъде казано нещо, предназначено само за нея. Каквото и да бе то, трябваше да го изслуша и да отговори, черпейки от кладенеца на личните си подбуди и разбирания. Той погледна над главата й към края на Сарийър, където съградената от човек гранична стена изглеждаше като тънка линия, едва видима на светлината на Първата Луна, издигаща се над хоризонта. Силното му зрение различи в далечината шествие, тръгнало от Онн — редица неясни отблясъци на теглени от животни коли, които се движеха по главния път към Табур.

Извика в паметта си селото, сгушено сред избуялата растителност във влажния район откъм вътрешната основа на стената. Свободните от Музея отглеждаха финикови палми, житни растения и дори бостани по тези места. Не беше като едно време, когато всяко населено кътче, колкото и малка да беше купчинката му хилава растителност, подхранвана от резервоар и ветрокапан(*), изглеждаше като буйно растяща градина в сравнение с пустинята. Селото Табур беше воден рай, сравнено със Сийч Табър. Всички там знаеха, че отвъд граничната стена на Сарийър река Айдахо се носеше на юг по дълга права линия, осребрена сега от лунната светлина. Музейните свободни не можеха да се покатерят по стръмното вътрешно лице на стената, но бяха спокойни, че водата е където трябва. Почвата също я усещаше. Когато някой жител на Табур поставеше ухото си на земната твърд, тя му заговаряше с гласа на далечни бързеи.

Лито помисли, че по дигата сега има накацали нощни птици — създания, които в друг свят щяха да живеят на слънчева светлина. Но Дюн бе извършила еволюционната си магия и те продължаваха да черпят от благоволението на Сарийър. Той бе виждал как птиците очертават неясните си сенки по водата, когато пият от нея, а реката отнася едва видимите вълнички, причинени от тях.

Макар и на голямо разстояние, чувстваше мощта на далечната река; нещо властно в спомените му се отдалечаваше от него, също като течението, носещо се на юг към фермите и гората.

Водата продължаваше пътя си през заоблени хълми, покрай границите на обилната растителност, превзела цялата пустиня на Дюн с изключение на последното й убежище, наречено Сарийър — светилище на отминалото.

Припомни си тътена на иксианските машини в напъна им да осеят пейзажа с водни пътища. Сякаш бе неотдавна — преди малко повече от три хиляди години.

Сиона нетърпеливо се размърда и се обърна към него, но той не каза нищо, пренесъл вниманието си другаде. Бледо кехлибарено сияние се появи на хоризонта — отражение на светлините на някой град върху далечни облаци. Съдейки по посоката и разстоянието, Лито веднага разбра, че градът е Уолпорт, пренесен в по-топлия климат на юга от някогашната суровост на студената, ниско полегнала северна светлина. Блясъкът на града беше като прозорец в миналото. Почувства как лъчът светлина го удря право в гърдите и пронизва дебелата люспеста ципа, заменила човешката му кожа.

Уязвим съм — помисли той.

Въпреки всичко знаеше, че е господарят на това място. Както планетата бе неговият господар.

Аз съм част от нея.

Хранеше се, поглъщайки почвата, като изхвърляше само водата. Функцията на устата и белите му дробове бе сведена до поддържането на привидно човекоподобие. И до възможността да разговаря.

Лито погледна към обърналата му гръб Сиона:

— Обичам да говоря и много се боя от деня, когато вече не ще мога да го правя.

С известна плахост тя се извърна и го загледа на лунната светлина; отвращението й беше съвсем ясно доловимо.

— Съгласен съм, че много човешки очи ме виждат като чудовище — каза той.

— Защо съм тук?

Директно на въпроса! Твърдо заявяваше, че не би се отклонила. Помисли, че повечето атреиди са постъпвали по същия начин. Следейки отблизо тяхното целенасочено размножаване, той се надяваше да запази тази им характерна черта, говореща за силно вътрешно усещане за идентичност.

— Искам да разбера какво е сторило времето с теб — каза Лито.

— Защо те интересува?

Следа от страх в гласа й — помисли той. — Смята, че я провокирам, за да науча нещо за хилавия й метеж и имената на оцелелите съзаклятници.

Понеже не отговори, тя попита:

— И мен ли имаш намерение да убиеш, както уби приятелите ми?

Значи, чула е за битката при посолството. И предполага, че знам всичко за размирните й дела. Монео я е подучвал, дявол да го вземе! Е, добре… На негово място навярно щях да сторя същото.

— Наистина ли си бог? — запита тя. — Не разбирам защо баща ми го вярва.

Все още се съмнява. Значи има къде да се лавира.

— И дефинициите се променят — каза той. — За Монео съм бог… Което също е истина.

— Някога си бил човек.

Изблиците на интелектуална пъргавина у нея започваха да му се нравят. Притежаваше стабилното търсещо любопитство — също отличителен белег на атреидите.

— Проявяваш интерес към мен — рече той. — Аз пък съм любопитен по отношение на тебе.

— Какво те кара да мислиш, че проявявам интерес?

— Наблюдаваше ме внимателно, когато беше още дете. Виждам и сега познатото изражение в очите ти.

— Да, питах се, какво ли е да бъдеш това, което си ти.

Погледна я изпитателно, макар и само за миг. Лунната светлина скриваше очите й в сянка. Добре си представяше плътната синева на тези очи, също като собствената му — синевата на пристрастяването към подправката. Прибавяйки я до картината във въображението си, отбеляза любопитната й прилика с отдавна починалата Гани. Подчертаваха я както лицевият овал, така и разположението на очите. За малко не й го каза, но размисли и се въздържа.

— Храниш ли се с човешки ядива? — попита Сиона.

— Дълго време, след като надянах кожата от пясъчни твари, чувствах глад в стомаха си — призна той. — Понякога правех опити да ям. В повечето случаи стомахът ми отказваше да приеме обичайната храна. Ресните на пясъчните твари се бяха разположили почти навсякъде из плътта ми на човешко същество. Храненето се превърна в нещо много неприятно. Поглъщах само сухи продукти, понякога с малко подправка.

— Ял си мелиндж…?

— От време на време.

— Но вече не изпитваш глад и жажда като човешко същество, нали?

— Не съм го казвал.

Тя го загледа в очакване.

Лито се възхити от начина, по който даваше възможност на неизречените въпроси да работят в нейна полза. Беше умна и явно научила много през краткия си живот.

— Гладът ми причиняваше силна и неприятна болка, която не можех да успокоя — продължи той. — Тогава бягах като несвястно създание през дюните.

— Бягал си…?

— По онова време краката ми бяха по-дълги от тялото. Движех се със съвършена лекота. Но болката от глада никога не ме напусна. Мисля, че именно с нея заплатих за своята изгубена човешка същност.

Забеляза как у Сиона започва да се прокрадва съчувствие, макар и неохотно. Доказваха го въпросите й.

— Още ли я има тази болка?

— Вече е само леко парене. Един от признаците на привършващата метаморфоза. След няколкостотин години ще се зария в пясъка.

Видя я как свива юмруци, макар ръцете й да бяха отпуснати покрай тялото.

— Защо? — запита тя. — Защо го правиш?

— Настъпилата промяна не е само за лошо. Днес например ми беше много приятно. Почувствах се отлично.

— Има и промени, които ние не забелязваме — каза тя. — Знам, че не може да няма — най-сетне отпусна свитите си ръце.

— Зрението и слухът ми се изостриха до крайност, но не и осезанието. С изключение на лицето, не усещам допира до предметите както някога. И това също ми липсва.

Отново забеляза неохотно проявеното състрадание и категорично изразената жажда за проникване. Тя искаше да знае!

— След като си живял толкова дълго — попита Сиона, — как чувстваш времето? Изтича ли то по-бързо заедно с годините?

— Усещането наистина е странно. Понякога времето сякаш профучава край мен, друг път едва-едва пълзи.

С напредването на разговора им Лито намаляваше скритото осветление на своето орлово гнездо, премествайки колата си все по-близо до дъщерята на Монео. Сега вече напълно го изключи: остана само лунната светлина. Предната част на колата стъпи на балкона, а лицето на Бог-Императора се намираше едва на около два метра от това на Сиона.

— Баща ми ми е казвал — рече тя, — че с приближаването на старостта времето тече все по-бавно. Това ли искаше да обясниш?

Проверява дали говоря истината. Значи, не е Прорицателка.

— Всичко е относително, но в сравнение с усета на хората за времето, може да се каже, че твърдението на баща ти е вярно.

— Защо?

— Свързано е с онова, което ще се случи с мен. Накрая времето ще спре, за да остана като перла, замръзнала в ледовете. Новите ми тела ще се разпръснат, всяко със своята перличка, скрита дълбоко в него.

Тя се обърна встрани, взирайки се в пустинята. После заговори, без да го погледне:

— Докато приказвам с теб в мрака, мога почти да забравя кой си.

— Затуй избрах такъв час за нашата среща.

— Но защо точно тук?

Понеже това е последното място, където се чувствам у дома си.

Сиона се обърна с гръб към парапета, облегна се и вдигна поглед към него:

— Искам да те видя.

Той запали всички светлини, включително и искрящите в бяло светоглобуси, наредени по малкия покрив, представляващ външния край на балкона. Едновременно с жеста му откъм стената се плъзна прозрачно покривало иксианска изработка, което покри орловото им гнездо. Сиона почувства движението зад себе си и се сепна, но кимна в знак на съгласие, помислила, че е разбрала причината. Според нея покривалото трябваше да ги пази от евентуално нападение. Не беше вярно. То бе просто преграда срещу нощните насекоми.

Жената внимателно се вгледа в Лито, плъзгайки очи по дължината на тялото му; спря за малко на късите остатъци от някогашни крака и задържа вниманието си върху ръцете и дланите, преди да се върне отново и окончателно на лицето.

— Признаваните от теб летописи ни казват, че всички от рода на атреидите са наследници на Бог-Императора и сестра му Ганима — каза тя. — А в Устната История се твърди друго.

— Тя говори истината. Вашият прародител е Харк ал-Ада. Гани и аз бяхме женени само на думи с цел да се укрепи властта.

— Може би като сватбата ти с иксианката?

— Различно е.

— Ще имате ли деца?

— Никога не съм могъл да имам деца. Избрах пътя на метаморфозата още преди това да беше възможно.

— Значи, бил си момче, а после… — тя посочи към туловището му — това…

— И нищо междинно.

— Но как може дете да направи такъв избор?

— Бях едно от най-възрастните деца, съществували някога във вселената. Другото беше Гани.

— Да, легендата за наследените от теб памети!

— Напълно вярна е. До един сме там. Да не би Устната История да го отрича?

Тя рязко се обърна и остана с гръб към него. Отново се почувства привлечен от толкова характерния човешки жест — отхвърляне, съчетано с пълна уязвимост. След малко Сиона се обърна и се вгледа в чертите на лицето му, оградено от гънките на качулката.

— Изглеждаш като атреид — каза тя.

— Такъв съм точно толкова, колкото и ти.

— Невероятно стар си… А защо не си набръчкан?

— Нищо от мен, което е човешко, не остарява по нормалния начин.

— Затова ли си постъпил така със себе си?

— За да се радвам на дълъг живот? Не.

— Трудно ми е да разбера как е възможен подобен избор — промълви тя и продължи малко по-високо: — Да не познаеш никога любовта…

— Говориш глупости! Имаш предвид не любовта, а секса.

Сиона сви рамене.

— Мислиш, че най-страшното за мен бе отказът от секс? Не, голямата загуба е много по-различна.

— Каква? — с нежелание попита тя, издавайки колко силно е затрогната.

— Вече не мога да бъда сред приятели, без те да ми обърнат специално внимание. Вече не съм един от вас. Самотен съм. Любов ли? Мнозина ме обичат, но формата на тялото ми ме разделя и с тях. Сиона, между нас има пропаст, над която не дръзва да хвърли мост никое човешко същество.

— Даже и иксианката?

— Тя го иска, въпреки че е невъзможно. Защото не е от атреидите.

— Да разбирам ли, че аз бих могла… — Сиона посочи с пръст към гърдите си.

— Само ако наоколо имаше достатъчно пясъчни твари. За жалост, всички са събрани върху плътта ми. Но ако умра…

Тя широко завъртя глава в ням ужас от изреченото.

— В Устната История е казано точно — продължи той. — И никога не трябва да забравяме, че ти й вярваш.

Жената отново поклати глава — вляво и вдясно.

— Няма никаква тайна — рече той. — Първите мигове на прехода са критичните. Съзнанието трябва да пулсира едновременно навътре и навън, сякаш до безкрая. Мога да ти осигуря достатъчно мелиндж за целта. С необходимото количество подправка ще преминеш през ужасните първи отрязъци от време… Както и през всички следващи.

Тя потръпна силно, без да е в състояние да се овладее, и продължи да го гледа в очите.

— Нали знаеш, че говоря истината?

Сиона кимна в отговор, пое дълбока и накъсана глътка въздух и попита:

— И все пак, защо го направи?

— Другата възможност беше много по-лоша.

— Каква е тя?

— След време може и да разбереш, Монео, баща ти, успя.

— Твоята проклета Златна Пътека!

— Не е проклета. А свещена.

— Изглежда мислиш, че съм глупачка, дето…

— Мисля, че ти липсва опит, но разполагаш с големи възможности, за които дори не подозираш.

Тя пое дълбоко дъх три пъти, възстанови част от спокойствието си и каза:

— Не можеш да се чифтосаш с иксианката, тогава какво…

— Дете, защо упорстваш с неспособността си да разбереш? Не става дума за секс. И преди Хви чифтосването за мен беше невъзможно. Никъде нямаше друга. Бях единственият в цялата космическа празнота.

— А тя… Прилича ли на тебе?

— Направено е съзнателно. Иксианците са се постарали.

— Създадена е нарочно…

— Не бъди глупачка! — рязко я прекъсна той. — Тя е най-свършеният капан за един бог. Никоя жертва не може да я отхвърли.

— Защо ми казваш всичко това? — пошепна Сиона.

— Ти открадна две копия от моите Дневници. Прочете преводите на Сдружението и вече знаеш какво би могло да ме примами в капана.

— Разбрал си, значи…?

Забеляза как тя отново набира смелост, или по-скоро усещане за собствената си сила.

— Знаел си, естествено — отговори сама на въпроса си.

— Да, ти разкри моята тайна — каза Лито. — Не можеш да си представиш колко пъти съм харесвал някого за събеседник и компаньон, макар и виждайки как ми се изплъзва… Също така, както баща ти ми се изплъзва сега.

— Ти… Обичаш ли го?

— В този смисъл обичах и майка ти. Понякога тяхната схватливост е добра, друг път мудността им ме е докарвала до отчаяние. Винаги обаче за мен остава терзанието. Мога да се преструвам на коравосърдечен, както и да взимам нужните решения, дори да са такива, които носят смърт, но не мога да се спася от тегобата на страданието. Ето, казвам ти истината: Дневниците, които ти открадна, много дълго време бяха единствената емоция за мен.

Видя влагата в очите на Сиона, но очертанията на челюстите й все още свидетелстваха за явна решителност.

— Все пак, нищо от казаното досега не ти дава правото да властваш — изрече през зъби тя.

С мъка се удържа да не се усмихне. Най-сетне стигнаха до нещо съществено — корена на нейното бунтарство.

С какво право, наистина? Има ли справедливост във властта, която упражнявам? Когато им я налагам чрез армиите на Говорещите с риби, оставам ли верен на еволюционния натиск на човешкия род? Познавам много добре псевдобожествеността на революционното лицемерие, брътвежите за полезност и глухокънтящата фразеология.

— Значи, не виждаш място за размирната си същност във властта, която притежавам — каза той.

Младостта й не можеше да се отрече толкова лесно.

— Никога не съм те избирала да ме управляваш.

— Но ти ми даваш сила.

— Как?

— Много просто — като се противопоставяш. Остря ноктите си о такива като тебе.

За миг тя стрелна с поглед ръцете му.

— Просто словесна метафора — каза Лито.

— Е, най-сетне успях да те обидя — озъби се Сиона, долавяйки единствено припламването на гнева в думите му.

— Не си ме обидила. Имаме родствена връзка и с теб мога да говоря без заобикалки, както и с всеки друг от семейството. Истината е, че за много неща се боя повече, отколкото ти самата.

Последните му думи я завариха напълно неподготвена, но само за миг. Видя как съмнението последва изненадата, стягайки здраво раменете й. После тя отпусна мускулите си и вдигна очи към него.

— С какво мога да заплашвам аз великия Бог Лито?

— С невежественото си насилие.

— Да не би да казваш, че си физически уязвим?

— Сиона, няма да чуеш друго предупреждение. Има граници за словесните игри, в които участвам. И ти, и иксианците знаете, че притежавам слабости и обичам онези, които са физически уязвими. Скоро почти цялата Империя ще го научи. Подобна новина пътува бързо.

— Да, и тогава всички до един ще попитат кой ти дава правото да управляваш, нали?

Ликуване изпълни гласа й. И тъкмо то внезапно събуди гнева на Бог-Императора. Трудно му беше да го потисне. Ето една от човешките емоции, тъй мразена от него! Злорадството, изпълнено с веселие. Почака известно време, преди да се реши да отговори; намисли да удари пряко през защитата й върху слабите места, които вече бе успял да набележи.

— Сиона, управлявам по силата на правото, дадено ми от моята самота. Тя съдържа част свобода и част робство. Тази самота казва, че не мога да бъда купен от групировка на хора. А смисълът на робството ми по отношение на вас предполага, че ще служа на всички с най-доброто от моите щедри господарски възможности.

— Но иксианците те пипнаха! — възкликна тя.

— Не. Направиха ми подарък, който ми вдъхва сили.

— Отслабва те!

— Донякъде — учудващо бързо прие той. — Ала все още в моя власт са много мощни средства.

— О, да — потвърди тя с кимване. — Това го разбирам.

— Не, не го разбираш.

— Е, тогава съм сигурна, че ще ми го обясниш…

Опитваше се да го дразни. Той заговори тихо и я принуди да се наведе към него, за да чува:

— Никъде не съществува нещо или някой, който може да изисква от мен каквото и да е. Нито съгласие за споделяне, нито компромис, нито най-малък опит за начало на друго управление. Аз съм единствен.

— Дори иксианката ли не…

— Тя прилича много на мен, така че едва ли ще понечи да ме застраши в този смисъл.

— Но когато нейното посолство беше нападнато…

— Все още глупостта може да ме раздразни — предупредително каза той.

Сиона се намръщи след последните му думи.

Според Лито жестът й никак не бе лош в светлината на разговора — поне изглеждаше напълно несъзнателен. Знаеше, че я е накарал да се замисли. Беше сигурен, че тя никога по-рано не е смятала, че някакви права могат да бъдат свързвани изключително и само с нещо, единствено по рода си.

Изчакал мълчаливото й смръщване, той каза:

— Не е имало управление като моето в цялата история. Отговарям единствено пред себе си, а полученото в замяна трябва да покрие съвсем точно пожертваното от мен.

— Значи, пожертвано! — почти подигравателно се ухили тя, но Лито мигновено долови съмненията, скрити зад усмивката й. — Всеки деспот говори подобни неща. Отговаряш за всичко единствено пред себе си, хайде де!

— Което превръща всяка живинка в моя отговорност. Наблюдавал съм те в хода и на други времена.

— Какви… времена?

— Които можеха да настъпят, ала с нищо след тях. Забеляза нейната нерешителност. Не вярваше на инстинктите си, на лишените от подготовка свои способности да предсказва развитието на събитията. Понякога може би се е усещала готова да го стори, какъвто бе случаят с открадването на Дневниците му, но мотивацията за решителния момент явно е била изгубена в последвалото разкритие.

— Баща ми казва, че можеш майсторски да си играеш с думите.

— Да, той би трябвало да го знае. Но съществува познание, до което достигаш единствено по пътя на собственото си участие. То не може да се усвои, ако само стоиш отстрани, наблюдаваш и приказваш.

— И баща ми имаше нещо подобно предвид — объркано каза тя.

— Напълно прав е — съгласи се Лито. — Не е логично. Но все пак е светлина, или по-точно: око, което може да гледа, макар че не вижда себе си.

— Уморих се от приказване — внезапно въздъхна Сиона.

— Аз също.

И помисли:

Видях и свърших достатъчно. А тя е подвластна на съмненията си. Колко уязвими са хората със своето невежество!

— Не ме убеди в нищо — настоя младата жена.

— Друга беше целта на срещата ни.

— Каква?

— Да видя дали си готова за изпитанието.

— Изпит… — тя леко наклони главата си вдясно и го изгледа.

— Не се прави на наивна — рече Бог-Императора. — Монео те е предупредил. И аз ти казвам, че си готова!

Сиона направи опит да преглътне и започна:

— Какво ще…

— Наредих да го извикат, за да те върне в Цитаделата — прекъсна я той. — Когато отново се видим, ще знаем какво представлява материалът, от който си направена.

„Известен ли ви е митът за Голямото Хранилище на подправка? Да, аз също знам тази история. Един мой иконом дойде с нея веднъж, за да ме забавлява. Разказа ми за гигантски склад на мелиндж — голям като планина, скрит в дълбините на далечна планета. Не е Аракис тази планета. Не е и Дюн. Подправката е складирана много отдавна, още преди Първата империя и Космическото сдружение. Историята казва, че Пол Муад’Диб също е там, навърта се около хранилището, поддържа живота си благодарение на него и чака. Икономът така и не разбра, защо легендата ме разтревожи и обърка.“

Откраднатите Дневници

Айдахо беше бесен от ярост, минавайки с бърза крачка през сивите, покрити с металопласт зали на път за жилището си в Цитаделата. На всеки пост жената-часови заставаше мирно. Той не отговаряше. Знаеше, че с реакцията си всява безпокойство. Гвардейките веднага долавяха настроението на своя командир. Но нито за миг не намали скоростта на решителната си крачка. Тежкият тътен на ботушите му кънтеше в стените.

Още чувстваше в устата си вкуса на обяда — странното, ала добре познато ястие на атреидите за консумация с пръчици, състоящо се от зърнени продукти с пикантни подправки и къс опечена и подлютена имитация на месо; почти всяка хапка от блюдото трябваше да бъде обилно поливана с чист ябълков сок. Монео го намери седнал на маса в гвардейската столова, усамотен в ъгъла с програмата за операции в региона, която бе подпрял до чинията си.

Без да чака покана, майордомът седна срещу Айдахо и премести встрани оперативните планове.

— Нося съобщение от Бог-Императора — каза той. Отчетливо сдържаният му тон предупреди голата, че срещата им няма да е от обичайните. Доловиха го и другите. Жените на съседните маси се смълчаха с наострен слух, последвани от останалите в помещението. Айдахо остави пръчиците.

— Какво има? — попита той.

— Предавам ти думите на Бог-Императора — повтори Монео. — „За мен е много жалко, че Дънкан Айдахо се е влюбил в Хви Нории, или пък е успял да я очарова. Каквото и да е, то не може да продължи.“

Устните на голата гневно се свиха, но той запази мълчание.

— Подобна безразсъдна постъпка заплашва всинца ни — добави Монео. — Хви Нории е определена за Бог-Императора.

Айдахо се опита да сдържи гнева си, но изречените думи го издадоха:

— Не може да се ожени за нея!

— Защо не?

— Слушай, какви ги разиграва той?

— Изпълнявам ролята на вестоносец с еднозначно послание. Нищо повече.

Гласът на голата стана нисък и заплашителен:

— Но господарят ти се доверява и споделя с тебе.

— Бог-Императора ти съчувства — излъга Монео.

— Аха, съчувства ми! — викна Айдахо, при което тишината в помещението стана още по-плътна.

— Нории очевидно е много привлекателна жена — отбеляза икономът. — Но не е за тебе.

— Бог-Императора вече се е произнесъл по въпроса — усмихна се презрително Айдахо — и това не подлежи на обжалване.

— Виждам, че разбираш смисъла на посланието — кимна Монео.

Дънкан понечи да се отмести от масата.

— Къде отиваш? — настойчиво попита икономът.

— При него, за да изясним веднага нещата!

— Равносилно е на самоубийство — предупреди Монео.

Айдахо впери поглед в очите му, внезапно доловил с какво внимание слушат жените, останали до една по масите. На лицето на командира им се появи изражение, което Муад’Диб веднага би разпознал. „Да играеш по вкуса на дявола“ — бе казал някога самият Муад’Диб.

— Знаеш ли каква беше неизменната приказка на дуковете Атреидски в подобни случаи? — попита Айдахо с подчертано подигравателна нотка в гласа си.

— Уместно ли е да се припомня?

— Казваха, че всичките ти права отиват на вятъра, когато вдигнеш поглед към който и да е абсолютен властник.

Скован от страх, икономът се наклони към него. Устните му едва помръднаха, а гласът му бе почти шепот:

— Никога не говори подобни неща.

— Защото някоя от жените ще го докладва, така ли?

Монео тръсна глава, сякаш не можеше да повярва на онова, което чуваше.

— Не познавам друг с твоето безразсъдство.

— Наистина ли?

— Моля те! Поведението ти е крайно опасно.

Айдахо долови нервно размърдване из помещението.

— Може само да ни убие — отсече той.

Монео продължи да шепне:

— Глупак! И при най-малката провокация Червея в него ще надделее!

— Червея, казваш? — ненужно високо отекна гласът на голата.

— Длъжен си да му вярваш — натърти Монео.

Айдахо се огледа вляво и вдясно, преди да заяви:

— Да, мисля, че всички те чуха.

— В неговото единствено тяло са сбрани милиарди и милиарди човешки същества — рече икономът.

— И на мен са ми казвали същото.

— Той е Бог, а ние сме смъртни…

— Как може един бог да върши зли дела?

Монео отмести назад стола си с рязко движение и се изправи.

— Измивам си ръцете от теб! — той се завъртя и излетя от столовата.

Айдахо се огледа наоколо и разбра, че се намира в центъра на вниманието на своите гвардейки.

— Майордомът не желае да преценява и отсъжда, но аз го правя.

Изненада се, когато забеляза как неколцина жени иронично се усмихнаха. Сетне всички се върнаха към прекъснатото си хранене.

Докато прекосяваше бързо голямото помещение на Цитаделата, Айдахо си припомни целия разговор, маркирайки особеностите в поведението на Монео. Набиваше се в очи най-вече силният му страх и това можеше да се разбере, но този страх приличаше на нещо много по-силно от смъртна уплаха… И много, много по-различно.

Червея в него ще надделее!

Явно думите се бяха откъснали неволно от устата на иконома и издаваха определено състояние на нещата. Какво ли бе то?

Не познавал друг с моето безразсъдство.

Почувства се огорчен от сравнението, засягащо личността му, сякаш тя бе неизвестна на останалите. Колко ли внимателни тогава са другите?

Айдахо стигна до вратата на жилището си, хвана топката за отваряне и внезапно се поколеба. Чувстваше се като подгонено животно, бързащо за бърлогата си. Гвардейките от столовата със сигурност вече бяха докладвали на Лито за думите му. Как щеше да постъпи Бог-Императора? Натисна топката. Портата се отвори със завъртане навътре. Той влезе в преддверието на апартамента си и плътно затвори вратата, оглеждайки я внимателно.

Ще изпрати ли няколко от Говорещите с риби да ме вземат?

Огледа и входното помещение. Беше удобно подредено, но не се отличаваше с нищо особено — рафтове за дрехи и обуща, огледало на едната от стените и пирамидален шкаф за оръжие. Погледна затворената врата на шкафа. Нито едно от оръжията зад нея не представляваше реална заплаха за Бог-Императора. Нямаше дори лазестрел, въпреки че и те бяха безполезни срещу Червея, както гласяха наличните сведения…

Знае, че ще му се противопоставя.

Айдахо въздъхна и се обърна към сводестия портал, през който се влизаше във всекидневните помещения. Монео бе подменил леките мебели с по-стабилни, някои, от които бяха принадлежали на свободните, преди да бъдат подбрани от складовите помещения на Музея.

Музей на свободните!

Той плюна и с ядна стъпка мина през портала. Но само след две крачки в стаята спря, смаян от видяното. Меката светлина от северните прозорци очертаваше Хви Нории, седнала на ниския чаталообразен диван. Беше облечена в искряща синя рокля, чиито дипли открояваха тялото й. Тревожно погледна към него при влизането му.

— Благодаря на боговете, че си невредим!

Айдахо се озърна назад към вратата с топковата дръжка, отваряща се чрез специално подбран натиск. После изпитателно се взря в Нории. Само неколцина опитни и верни гвардейки знаеха как да действат с ключалката.

Хви се усмихна на стъписването му.

— Ние, иксианците, изработихме механизма — каза тя.

Внезапно усети страх заради нея.

— Какво правиш тук?

— Трябва да поговорим.

— За какво?

— Дънкан… — тя поклати глава. — За нас.

— Значи, предупредили са те.

— Казаха ми да те отблъсна.

— Монео те е пратил!

— Две гвардейки са те чули в столовата. Те ме доведоха. Мислят, че те грози голяма опасност.

— Затова ли си тук?

Хви грациозно се изправи, което му напомни за Литовата баба лейди Джесика — същото плавно движение на мускулите и красота във всеки жест. Осъзнатото го стъписа:

— Ти си бин-джезъритка…

— Не! Имах учители и оттам, но не съм от „Бин Джезърит“. Съмненията продължаваха да терзаят съзнанието му. Докъде се простираше предаността към владетеля в Империята на Лито? И какво би могъл да знае един гола за подобни неща? Промените, настъпили след последния ми живот…

— Предполагам, че все още си обикновена иксианка — каза той.

— Дънкан, моля те да не ми се подиграваш.

— Какво си всъщност?

— Аз съм невестата, определена за Бог-Императора.

— И ще му служиш вярно!

— Безусловно.

— Тогава няма за какво да разговаряме.

— С изключение на нещото между нас.

Той се окашля и попита:

— Какво нещо?

— Привличането — тя вдигна ръка, за да пресече думите му — Искам да ме вземеш в обятията си, за да намеря там любов и подслон, защото знам, че ги има. И ти искаш същото.

Айдахо не показа с нищо чувствата си.

— Бог-Императора го забранява!

— Но аз съм тук — тя направи две крачки към него, роклята й се разсипа на вълни около тялото.

— Хви… — опита да преглътне, но гърлото му беше пресъхнало. — По-добре си върви.

— Благоразумно е, но не е най-доброто — отвърна тя.

— Ако разбере, че си била тук…

— Не мога да те оставя ей-така — младата жена отново спря с вдигната ръка думите му. — Създадена съм само с едно предназначение.

Това събуди вниманието му:

— Какво предназначение?

— Да направя всичко възможно, за да спечеля Бог-Императора. О, той добре го знае. И няма да промени нищо заради мен.

— Също както и аз.

Тя направи още една стъпка към него. Долови млечната топлина на дъха й.

— Много, много добре са ме сътворили — каза Хви. — Програмирана съм да се понравя на един Атреидски. А Лито твърди, че Дънкан е повече Атреидски от мнозина, които носят това име.

— Как… така Лито?

— Мога ли да наричам другояче този, за когото ще се омъжа?

Недовършила последните си думи, иксианката се наклони към Айдахо. Те се устремиха мигновено един към друг, сякаш бяха противоположни полюси на магнит. Хви притисна буза към униформата му и го обгърна с ръцете си, почувствала твърдостта на неговите мускули. Айдахо застина за миг, сетне докосна с брадата си косите й и остави мускусната миризма да залее сетивата му.

— Това е лудост — пошепна той. — Да.

Повдигна брадичката й и я целуна.

Тя се притисна в него.

И за двамата нямаше никакво съмнение накъде вървят. Хви не се противопостави с никакъв жест, когато той я вдигна и отнесе в спалнята.

Айдахо проговори само веднъж:

— Не си девствена.

— Както и ти, скъпи.

— Обич моя — прошепна той. — Обич, обич…

— Да… Да!

В покоя, след като всичко свърши, Хви кръстоса ръце зад тила и се протегна, извивайки тялото си в разхвърляното легло. Айдахо беше се обърнал с гръб към нея и гледаше през прозореца.

— Кои са били любовниците ти? — попита той.

Тя се подпря на лакът.

— Не съм имала други любовници.

— Но как… — обърна се и я погледна.

— Бях още тийнейджърка, когато един млад мъж ме желаеше прекалено силно — Хви се усмихна. — После много ме беше срам. Колко доверчива съм била! Мислех, че съм подвела хората, които разчитаха на мен. А те научиха за станалото и буквално ликуваха. Разбираш ли, предполагам, че се е оказало нещо като тест.

Айдахо се намръщи и попита:

— И с мен ли беше така? Понеже съм те желал прекалено силно?

— Не, Дънкан — сериозно, почти тържествено отговори тя. — Доставихме си взаимно радост и удоволствие. С любовта е именно така.

— Любов, значи! — повтори той с горчива нотка в гласа си.

— Моят вуйчо Малки обичаше да остроумничи, че любовта е калпава сделка, защото липсват каквито и да са гаранции.

— Вуйчо ти Малки е бил мъдър човек.

— Не, глупав беше! Любовта не се нуждае от гаранции.

Усмивка докосна ъгълчетата на устата му.

Тя също се усмихна и каза:

— Знаеш, че е любов, когато искаш да дариш радост, а всички възможни последствия пращаш по дяволите.

Той потвърди с кимване.

— Питам се само дали нещо не те заплашва.

— Ще стане, каквото трябва — каза тя.

— А ние… какво ще правим?

— Ще скъпим случилото се, докато сме живи.

— Звучи ми, сякаш нещо свършва…

— Така е.

— Но нали ще се виждаме…

— Никога вече като сега.

— Хви! — Айдахо се пресегна през леглото и зарови лице в гърдите й.

Тя погали твърдата му коса. Гласът му прозвуча приглушено:

— Ами ако си забре…

— Тихо! Ако е речено да има дете, ще го има.

Дънкан вдигна глава и внимателно я погледна.

— Но той неминуемо ще разбере.

— Ще го научи, така или иначе.

— Мислиш ли, че наистина знае всичко?

— Не всичко, но за това ще научи.

— Как?

— Като му кажа.

Айдахо рязко се дръпна от нея и седна на леглото. Гняв и объркване се бореха в гънките на лицето му.

— Длъжна съм — рече тя.

— Ами ако се обърне срещу теб? Хви, какво ли не се говори за него. Възможно е да се окажеш в ужасна опасност!

— Не се бой. Има неща, които ми се полагат. Той го знае. Няма да стори нищо лошо и на двама ни.

— Но…

— Няма да посегне на мен. Защото, ако ти навреди с нещо, ще извърши най-голямото зло спрямо самата мен.

— Как можеш да се омъжиш за него?

— Скъпи Дънкан, не си ли забелязал, че Лито има нужда от жена повече, отколкото ти?

— Но той не може… Искам да кажа, просто не е възможно…

— Прав си. Радостта, която си дарихме двамата с теб, няма да я получа от Лито. За него е невъзможно. Сам ми го каза.

— Тогава защо… Ако те обича…

— Плановете му са по-големи, както и потребностите — тя се пресегна и хвана ръката на Айдахо с двете си длани. — Осъзнах го, още, когато започнах да се запознавам с онова, което се говори за него. Потребности, несравними с нашите.

— За какви планове говориш? За какви потребности?

— Попитай го.

— Ти разбра ли какви са?

— Да.

— Искаш да кажеш, че вярваш на всички истории за…

— В него има честност и доброта. Чувствам ги от начина, по който сама реагирам на думите му. Когато моите иксиански господари се постараха да сътворят нещо ново у мен, оказа се, че то е своеобразен реактив, дето ми открива повече, отколкото те са искали да знам.

— Значи му вярваш! — обвинително натърти Айдахо, а после се опита да изтегли ръката си.

— Дънкан, ако отидеш при него и…

— Повече няма да ме види!

— Ще те види.

Тя отново притегли дланта му до устните си и целуна неговите пръсти.

— Чувствам се заложник — объркано каза Айдахо. — Караш ме да се страхувам и за двама ни…

— Никога не съм мислила, че ще бъде лесно да се служи на Бога — отвърна Хви. — Но и не съм предполагала, че ще е толкова трудно.

„За мен споменът има едновременно любопитно и странно значение надявах се то да бъде споделено и от други. Не престава да ме удивява фактът, че хората се крият от спомените, останали от техните предшественици, издигайки масивни митологични прегради. О, не, аз не очаквам от тях да дебнат за непосредствената заплаха на неотложността във всеки житейски миг, който трябва да остане като опит в мене. Разбирам, че те може и да не желаят да се окажат затънали в кашата на незначителни подробности, свързани с техните предшественици. Имате право да се боите, че непресекващите, живите мигове от живота ви могат да бъдат овладени от други. И все пак, смисълът е скрит именно в тези спомени. Ние носим напред вълната на всичко, оставено ни в наследство — всички надежди, радости и скърби, всички мигове на ликуване и агонии от миналото ни. Нито един от тия спомени не изгубва напълно значението и влиянието си, докато някъде все още има човешки род.

Отвсякъде сме заобиколени от светлия безкрай, от Златната Пътека на безконечното, на което можем да вречем с обет нашата слаба, но вдъхновена преданост.“

Откраднатите Дневници

— Монео, извиках те във връзка с чутото от моите гвардейки — каза Лито.

Намираха се посред мрака на криптата, където биваха взимани някои от най-болезнените решения за действие от страна — на Бог-Императора, както икономът много добре си спомняше. Ти вече знаеше за какво става дума.

През целия следобед бе очаквал повикването, а когато то дойде малко след вечерята, мигновено се усети без опора в устремната вълна на страха.

— Господарю, за… Дънкан ли се отнася?

— За Дънкан, разбира се!

— Чух, че поведението му…

— Не става ли дума за поведение, граничещо с края?

Майордомът сведе глава:

— Ти ще кажеш, господарю.

— За колко време тлейлаксианците могат да ни снабдят със следващия гола?

— Господарю, споменаха, че имали трудности. Възможно е да отнеме и две години.

— А знаеш ли какво ми казаха гвардейките?

Монео затаи дъх. Ако Бог-Императора бе научил за последните… Не! Дори Говорещите с риби бяха поразени от преднамереното предизвикателство. Стига да не беше командирът им Дънкан Айдахо, амазонките сами щяха да поемат отговорността за незабавното му премахване.

— Е, Монео?

— Господарю, научих, че е викал група току-що мобилизирани гвардейки и ги е разпитвал за произхода им. Къде са родени. Какви са родителите им. Как е преминало тяхното детство. И…

— И отговорите сигурно не са му харесали.

— Изплашил ги е, господарю. Продължава да настоява.

— Да, сякаш повторението може да разкрие истината.

Икономът си позволи да се надява, че единствено казаното дотук е причина за безпокойството на Бог-Императора и попита:

— Господарю, защо Дънкановците винаги постъпват по такъв начин?

— Причината е в по-раншната им подготовка при атреидите.

— Но откъде идва разликата в сравнение с…

— Атреидите са прекарвали живота си в служба на управляваните от тях хора. Оценката на управлението им можела да се намери в качеството на живот на техните поданици. Ето защо Дънкановците винаги са искали да знаят как живеят хората.

— Господарю, той нощува в едно село. Бил е и в някои градове. Видял е…

— Не, Монео. Всичко зависи от начина, по който се тълкуват резултатите. Видяното не струва нищо без правилна оценка.

— Забелязал съм, че умее да преценява нещата.

— Всички го правим, но Дънкановците се отличават със склонността си да вярват, че светът е заложник по моя воля. И още, че никога няма да сторя зло в името на правдата.

— Затуй ли казва, че ти…

— Събитията зависят от това, което аз казвам. От това, което определят всички атреиди в мен. Опитите да направиш нещо няма да просъществуват, ако…

— Господарю! Ти никога не постъпваш неправилно!

— Ех, бедни ми Монео. Не можеш да прозреш, че тъкмо аз създадох средство за пренасяне на неправдата.

Икономът не отговори. Осъзнаваше, че поради разсеяност не бе забелязал скритото зад привидния стремеж към добронамереност и благодушие у Бог-Императора. Но сега долавяше промените, протичащи в огромното му тяло. А при тази близост… Той огледа централното помещение на криптата, припомняйки си множеството смъртни случаи, станали тук и спотаени на същото място за вечно съхранение.

Дали не е дошъл моят ред?

Лито изрече замислено:

— Не може да се успее с взимане на заложници. Защото заложничеството е форма на поробване. Никоя категория хора не трябва да бъде собственик на друга категория хора. Вселената не ще го допусне.

Думите оставаха в едва действащото съзнание на Монео; белязано сякаш с обратен знак на буботещата трансформация, която той долавяше да протича в своя господар.

Червея пристига!

Отново огледа подземното помещение. Мястото беше много по-неподходящо в сравнение с проветривото орлово гнездо! Святото убежище бе твърде далеч.

— Е, Монео, имаш ли какво да ми кажеш? — запита Бог-Императора.

Той се осмели да пошепне:

— Думите на господаря осветляват моя път.

— Така ли? Май никак не си просветлен!

Почувства отчаяние, когато отвърна:

— Нали служа на моя господар!

— Искаш да кажеш, че служиш на Бога, тъй ли?

— Да, господарю.

— Монео, кой сътвори религията ти?

— Ти, господарю.

— Ето един смислен отговор.

— Благодаря ти, господарю.

— Не ми благодари. По-добре ми кажи според теб кои религиозни институции оцеляват?

Икономът отстъпи четири крачки гърбом.

— Остани на мястото си! — заповяда Лито.

Треперещ с цялото си тяло, Монео поклати глава, сякаш бе внезапно онемял. Най-сетне му беше зададен въпрос, за който не намираше отговор. А липсата на отговор щеше да ускори смъртта му. Той я зачака с наведена глава.

— Тогава аз ще ти кажа, бедни ми служителю — рече Лито.

Все още се осмеляваше да се надява! Вдигна поглед към Бог-Императора и забеляза, че очите му не са оцъклени… Ръцете му не трепереха. Може би Червея и този път нямаше да дойде?

— Религиозните институции увековечават много силна взаимна връзка между господаря и слугата — каза Лито. — Те създават арена, привличаща горделивци, жадни за власт и с всичките им късогледи предразсъдъци!

На Монео не му оставаше нищо друго, освен да кимне в знак на съгласие. Не потрепнаха ли ръцете на Бог-Императора? Страшното му лице не се ли скри още повече в качулката?

— Дънкановците са жадни за потайни откровения на тема безчестие и непрекъснато ги търсят — продължи Лито. — Те се отличават с прекомерно състрадание към ближните си и с прекалено тесни граници по отношение на приятелството.

Майордомът бе разглеждал внимателно холограми на някогашните пясъчни червеи от времето на Дюн с гигантските им усти, пълни със зъби-кристални ножове и бушуващ огън. Забеляза подутините на все още скритите пръстени по тръбообразното тяло на Лито. Не бяха ли те сега по-изпъкнали? Дали под закачуленото лице нямаше да се появи нова уста?

— Дънкановците много добре знаят — каза Бог-Императора, — че умишлено пренебрегнах съвета на Мохамед и Мойсей. Даже и ти знаеш това, Монео!

Прозвуча като обвинение, каквото и беше. Той понечи да кимне за потвърждение, но размисли и завъртя широко главата си вляво и вдясно. Питаше се дали не трябва да поднови опита да се оттегли. Защото отлично знаеше, че разговорите и лекциите със сегашната посока не продължаваха прекалено дълго, без да приближи Червея.

— Какво, предупреждение-съвет ли? — попита Лито с подигравателна игривост в гласа си.

Икономът си позволи бегло свиване на раменете. Изведнъж гласът на Бог-Императора изпълни стаята с боботещия баритон на много стар повик, дошъл през вековете:

— Вие сте служители Божии, а не слуги на слугите!

Монео зачупи ръце и извика:

— Аз служа на теб, господарю!

— Монео, Монео — сякаш въздъхна Лито с нисък плътен глас, — дори цял куп неверни неща не могат да вдъхнат живот на нещо вярно. А се разбира, че е вярно, защото се запазва.

Не му оставаше друго, освен да продължава да чака — треперещ и мълчалив.

— Бях определил Хви да легне с тебе, Монео — рече Лито. — Сега вече е твърде късно.

Трябваше да мине малко време, преди думите му да проникнат в съзнанието на иконома. Той долови, че смисълът им е извън всякакъв познат контекст.

Хви ли? Коя беше Хви? О, да — предстоящата иксианска невяста на Бог-Императора. Да легне… С мен? Поклати недоверчиво глава. Лито заговори отново с безкрайна тъга в гласа си:

— И ти ще си отидеш по своя ред. Всичките ти дела ли ще потънат в прах?

Неизрекъл още думите си, без никакво предупреждение, тялото му се изопна и претърколи от колата. Всичко стана с бясна скорост и животинска жажда за насилие; след миг той се озова само на няколко сантиметра от майордома, който изпищя и хукна през криптата.

— Монео!

Викът на Лито го настигна на входа на подемника.

— Изпитанието, Монео! Утре ще подложа Сиона на изпитанието!

„Добивам представа за собствената си същност в предвечното осъзнаване, което нито приема или отхвърля, нито импулсира или заблуждава. Създавам пространствено поле без същина и център — поле, където дори смъртта се превръща само в подобие. Не желая никакви резултати. Просто разрешавам на полето да съществува, а то няма цели и желания; не подлежи на усъвършенстване и не притежава дори визуална представа за реализация и постижения. Всичко в това поле е всемогъщото изначално съзнание. То е светлината, която тече през прозорците на моята вселена.“

Откраднатите Дневници

Слънцето изскочи и хвърли яркия си остър блясък през дюните. Лито чувстваше пясъка под себе си като лека милувка. Само ушите му на човешко същество, доловили шума от триенето на тежкото тяло, свидетелстваха за друго. Но отдавна вече беше свикнал да приема този сетивен конфликт.

Чуваше как Сиона го следва; стъпката й беше лека, а когато се качваше при него до върха на някоя дюна, разнасяше се тихото шумолене на сипващия се пясък.

Колкото повече съществувам, толкова по-болезнено чувствителен ставам — помисли той.

През последните дни от времето, прекарано в пустинята, често бе посещаван от тая мисъл. Погледна нагоре. Небето беше безоблачно и наситено синьо — непознато от някогашните дни на Дюн.

Какво беше пустиня без безоблачно небе? И много жалко, че то вече нямаше онази своя специфична сребриста отсенка, привнесена от безкрайните пясъци.

За днешното небе грижа бяха поели иксиански спътници, макар и невинаги с желаната от самия него прецизност. Защото тя беше машинна фантазия, която понякога се използваше неуверено от ръката на човешки същества. Въпреки това спътниците си вършеха работата достатъчно добре, осигурявайки утринното спокойствие на пустинята. Той го вдъхна дълбоко в човешките си бели дробове и се заслуша в приближаващата Сиона. Жената спря. Най-вероятно се възхищаваше на гледката.

Лито чувстваше въображението си като вълшебник, подредил физически сцената за течащия миг. Получи почти материално усещане за метеорологичните спътници — фино изработени уреди, които изпълняваха музиката за танца на стоплящи се и изстиващи въздушни маси и постоянно регулираха мощните отвесни и хоризонтални течения. Забавно му беше да си припомни опасенията на иксианците, че той ще използва сложната техника за нов вид хидравличен деспотизъм — задържайки влагата на онези, които не зачитаха своя владетел, и наказвайки други с бесни бури. Колко изненадани бяха, когато разбраха, че са сбъркали!

Държа нещата в ръцете си с по-фини средства.

Тръгна бавно и спокойно, сякаш плаваше по повърхността на пясъка, докато се спускаше от върховете на дюните, без да погледне нито веднъж назад към почти невидимия вече шип на кулата, защото знаеше, че точно сега той напълно изчезва в омарата на дневната жега.

Сиона го следваше с нетипична за нея хрисимост. Съмнението бе изиграло ролята си. Беше прочела откраднатите Дневници. Вслушвала се бе в съветите и предупрежденията на баща си. Затова не знаеше какво да мисли.

— В какво се състои изпитанието? — бе попитала тя Монео. — Какво ще прави той с мен?

— Всеки път е различно.

— Теб на какво изпитание те подложи?

— Няма значение. Само ще те объркам, ако ти разкажа за своя опит.

Лито тайно бе слушал как Монео подготвя дъщеря си, демонстрирайки й начина на обличане на истински влагосъхраняващ костюм с черна роба отгоре и после сръчно бе регулирал въздушните помпи. Не, Монео не беше забравил.

Когато коленичи, за да прогони ботушите, икономът бе погледнал строго към нея:

— Червея ще дойде. Само толкова мога да ти кажа. Ще трябва да намериш начин за оцеляване в негово присъствие.

После се беше изправил, за да й обясни функциите на влагосъхраняващия костюм, който рециклираше собствената влажност и секретите на тялото. Накара я да извади тръбичката от единия от джобните резервоари и да поеме течност от нея, след което да я върне на място и да уплътни всичко както трябва.

— Ще бъдеш сама с него в пустинята — бе добавил Монео. — Когато си там, Шай-хулуд никога не е далече.

— А ако откажа да отида? — бе попитала тя.

— Ще отидеш… Но може и да не се върнеш.

Разговорът се водеше в централното приземно помещение на малката Цитадела, докато Лито чакаше в своето орлово гнездо. Той слезе едва когато разбра, че Сиона е готова, понесъл се надолу чрез суспенсорното устройство на колата си в предутринния мрак. Царската кола влезе в помещението след появяването на Монео и Сиона. Щом бащата премина разстоянието до топтера и той потегли с шумолящи криле, Лито каза на Сиона да провери уплътнението на портала, след което погледна нагоре към невъобразимата височина на кулата.

— Единственият път за излизане е през Сарийър — каза той. После я поведе встрани от кулата, без дори да й нареди да го следва, разчитайки на здравия разум, любопитството и съмненията й.

Напредвайки, сякаш плаваше, туловището му се спусна по подветрената страна на дюната и издадената част на скалистия масив, след което пое към друго пясъчно лице под малък ъгъл, давайки на Сиона възможност да го следва по нещо като пътека. Свободните наричаха утъпканите по този начин следи „Божи дар за уморения“. Движеше се бавно, за да има жената достатъчно време да осъзнае, че тук е естественото му жилище.

Стигна до върха на друга дюна и се обърна назад, за да види как тя се справя. Следваше оставената от него диря и спря едва когато се изкачи на върха. Погледът й остана за малко върху лицето му, след което тя се обърна, за да огледа хоризонта от край до край. Чу я да поема бързо въздух. Дневната омара и жегата бяха скрили върха на шипа. А основата му можеше да бъде взета за изскочила от пясъка далечна скала.

— Ето, това е — каза той.

В пустинята имаше нещо, което говореше за вечната душа на хората, носещи в себе си кръвта на свободни. Той го познаваше. Беше избрал това място заради въздействието, оказвано от гледката — намираха се върху дюна, малко по-висока от другите.

— Огледай добре всичко — каза той и се плъзна по другата страна, за да не й пречи с огромната си маса.

Сиона още веднъж огледа целия хоризонт, този път малко по-бавно.

Лито познаваше вътрешното усещане от видяното в нея. Освен незначителното замъглено петно на основата на кулата, до хоризонта не се забелязваше абсолютно нищо, нарушаващо непрекъснатата равна линия — нито растения, нито каквото и да е движение. От наблюдателната й позиция до тази линия имаше приблизително осем километра, а закръгленото тяло на планетата скриваше всичко отвъд.

Той заговори от мястото, където бе спрял — непосредствено под гребена на дюната:

— Ето я истинската Сарийър. Може да се опознае само когато дойдеш тук. Това е всичко, останало от бахр бела ма.

— Океанът без вода — прошепна тя.

Обърна се и още веднъж обиколи с поглед целия хоризонт.

Нямаше вятър и Лито добре знаеше, че без шума му тишината гнети човешката душа. Сиона осезателно чувстваше липсата на познати опорни точки. Усещаше се като изоставена в опасно пусто място.

Той погледна към най-близката дюна. В същата посока сега се простираше ниска поредица от хълми, някога истински планини, постепенно разбити на останки от по-едри и по-дребни камънаци и чакъл. Спокойно продължи почивката си, давайки възможност на тишината и мълчанието да довършат своята работа. Беше му приятно да си представя, че дюните продължават безкрайния си ход по цялата планета; както преди. Ала и малкото останали вече се израждаха. Без страховитите кориолни бури Сарийър не познаваше нещо повече от силен вятър и случайни вихрушки, предизвикани от горещината и имащи само незначителен местен ефект.

Един от тези „вятърни дяволи“ танцуваше сега сред пространството, ширнало се в южна посока. Сиона го следеше с поглед. Внезапно тя наруши мълчанието:

— Имаш ли своя лична религия?

За миг Лито се поколеба, обмисляйки отговора си. Винаги го бе учудвал фактът, че пустинята подхранваше подобни мистични мисли.

— Осмеляваш се да ме питаш дали имам лична религия, така ли? — настойчиво прозвуча гласът му.

Без да показва с нищо опасенията, които той знаеше, че я измъчват, жената се обърна и погледна надолу към него с изненадваща твърдост в очите си. Дързостта винаги е била сред характерните черти на атреидите, припомни си Лито.

Понеже тя не отговори нищо, Бог-Императора каза:

— По всичко личи, че си Атреидска.

— Това ли е отговорът ти? — попита Сиона.

— Какво всъщност искаш да разбереш?

— Онова, в което ти вярваш!

— Я виж! Интересува те вярата ми, значи. Е, добре: вярвам, че нещо не може да се появи от нищо без божествена намеса.

Отговорът му я озадачи.

— Като как да…

— Natura non saltus — добави той.

Сиона поклати глава, без да проумее древната сентенция, излетяла от устата му. Лито преведе:

— Природата не прави скокове.

— Какъв е този език? — попита тя.

— Никъде не се говори на него, освен в моя свят.

— Тогава защо го използваш?

— За да пришпоря старите ти спомени.

— Нямам никакви спомени! Просто искам да разбера защо ме доведе тук.

— За да вкусиш от своето минало. Ела и се качи на гърба ми.

В първия момент тя се поколеба, но бързо осъзна безполезността на неподчинението, плъзна се по дюната и пълзешком се покатери отгоре му.

Лито почака да коленичи върху него. Знаеше, че нещата са различни от едно време. Сиона не разполагаше с куки на пясъчен ездач, за да застане права. Той леко вдигна челните дялове от туловището си над повърхността.

— Защо ли го правим? — измърмори тя, а тонът й ясно показваше, че се чувства неуютно на мястото си.

— Искам да усетиш нещо от гордата езда на свободните, които някога кръстосваха тази планета, яхнали гигантски пясъчни червеи.

Пое внимателно по дължината на дюната непосредствено пол гребена й. Сиона бе гледала холографски изображения. Познаваше теоретично явлението, но пулсът на реалното преживяване имаше съвсем друг ритъм; и той знаеше, че то не може да не отекне в нея.

Ех, Сиона — помисли Лито, — дори не предполагаш какво изпитание съм ти подготвил.

И в същия момент безчувствието го вкорави:

Трябва да съм безжалостен. Ако умре, значи е умряла. Смъртта на всеки от тях е необходимо събитие. Нищо повече.

Наложи си да си припомни, че същото важи и за Хви Нории. Основното беше, че всички те в действителност не можеха да умрат за него. Почувства точно мига, в който Сиона започна да се наслаждава от ездата на гърба му. Усети лек натиск, когато амазонката се отпусна назад и вдигна главата си.

Той продължи своя ход по дължината на една сърповидна континентална дюна, присъединявайки към удоволствието на ездачката познатите му стари усещания. Едва успя да зърне останките от някогашните възвишения на хоризонта пред себе си. Бяха като семена, оставени в очакване от миналото, сякаш за да напомнят за самоподдържащата се и растяща сила, оформяла лика на пустинята. За миг можеше да забрави, че само малък участък от повърхността на планетата бе запазен такъв; динамиката и силата на Сарийър съществуваха благодарение на несигурното равновесие в заобикалящата среда.

Но илюзията, скрита в остатъците от миналото, не беше изчезнала. Той я чувстваше, продължавайки да се движи. Разбира се, че е плод на фантазията, казваше си — на постепенно отслабващата сила на фантазията редом с принудително наложеното спокойствие. Дори сърповидната материкова дюна, която сега прекосяваше, не беше голяма като някогашните. А всички останали бяха още по-малки.

Изведнъж осъзна колко смехотворна е тази изкуствено поддържана пустиня. Почти спря на осято с чакъл място, между две дюни, след което продължи, но по-бавно, опитвайки се да извика във въображението си потребностите, които поддържаха в действие цялата система. Представи си въртенето на планетата, създаващо силни въздушни потоци, които преместваха гигантски масиви от студен и топъл въздух; процесът бе следен и направляван от метеорологични спътници с иксиански прибори и топлинонасочващи чинии. Ако височинните монитори виждаха нещо, то беше Сарийър като „извънреден пустинен обект“, опасан едновременно от реално издигнати стени и преградни екрани студен въздух. В окрайнините се образуваха ледени покривки, което пък внасяше допълнителни изисквания към регулирането на климата.

Никак не беше лесно за постигане, поради което Лито оставяше без гневна реакция от своя страна случайните пропуски.

Когато отново пое през дюните, изгуби усещане за деликатното равновесие, отстрани спомените за каменистите безплодни земи отвъд пясъците в централната част и се отдаде без остатък на удоволствието, с което го изпълваше неговият „вкаменен океан“ със своите замръзнали в неподвижност вълни. Обърна се на юг, успоредно на остатъчните възвишения.

Знаеше, че мнозина тайно недоволстваха от пристрастеността му към пустинята. Но се чувстваха неловко да го кажат и не представляваха никакъв проблем. Ала със Сиона нещата изглеждаха твърде различни. Накъдето и да погледнеше тя, пустошта продължаваше да държи в плен въображението й. Яздеше мълчаливо, покачена на гърба му, макар той добре да знаеше, че очите й са препълнени от гледката. И старите, много стари спомени се разбуждаха неспокойни.

За около три часа пристигна в район с тръбообразни, подобни на исполински китове дюни, някои, от които по-дълги от сто и петдесет километра и стоящи под ъгъл към посоката на преобладаващия вятър. Зад тях лежеше скалист коридор, поел към район на звездообразни пясъчни хълми с почти четиристотинметрова височина. Накрая двамата навлязоха в област на преплетени една с друга дюни от централния ерг(*), където преобладаващото по-високо налягане и зареденият с електричество въздух го ободриха. Знаеше, че ще окажат същото въздействие и на Сиона.

— Оттук са тръгнали песните на „Дългото Пътуване“ — каза той. — Великолепно запазени са в Устната История.

Жената не отговори, но Лито беше сигурен, че го е чула.

Намали скоростта и започна да й разказва за отминалите времена на свободните. Почувства как интересът й нараства. Макар и рядко, задаваше въпроси и той усети засилващите се в нея страхове. Вече не се виждаше дори основата на Цитаделата. Погледът на Сиона не срещаше съвършено нищо, създадено от човек. И тя явно долавяше избраната от него посока на разговора им към малки и незначителни неща като временно отлагане на другото — необичайно и със знаменателен характер.

— Равенството между нашите мъже и жени се зароди точно по тези места — каза той.

— Говорещите с риби отричат, че мъжете и жените са равни — репликира го тя.

Гласът й, изпълнен с питащо недоверие, беше значително по-добър локатор в сравнение с усещането от нейното тяло, свито в полулегнало положение. Лито спря на място, където се пресичаха две сливащи се дюни, намалявайки потока на кислород, изхвърлян от него под въздействието на топлината.

— Днес нещата са други — каза той. — Изискванията на еволюцията не са еднакви за мъжете и жените. А при свободните се бе установила взаимна зависимост. Тя благоприятстваше равенството тук, където въпросите за оцеляването придобиват първостепенна важност.

— Защо ме доведе в пустинята? — попита тя.

— Погледни назад — рече той.

Усети я как се обръща. После чу следващия й въпрос:

— Какво трябва да видя?

— Оставили ли сме следи? Можеш ли да прецениш откъде сме минали?

— Духа слаб вятър.

— Заличил ли е дирите ни?

— Да… Предполагам.

— Пустинята ни е сътворила и каквито сме били и каквито сме сега — каза той. — Тя е истинският музей на всички наши традиции. Нито една от тях не е безвъзвратно загубена.

Зърна на южния хоризонт пресичаща го гхибли — малка пясъчна буря. Забеляза тесните ивици прах и пясък, движещи се пред нея. Сиона също я бе видяла.

— Защо не искаш да ми кажеш с каква цел ме доведе тук? — попита тя с неприкрито тревожен глас.

— Вече ти казах.

— Не си!

— Сиона, знаеш ли колко се отдалечихме от Цитаделата?

Тя се замисли и каза:

— Може би трийсет километра? Или двайсет?

— Повече са — отвърна той. — В моята земя мога да се движа много бързо. Не усети ли вятъра в лицето си?

— Да. — Беше сигурен, че се е начумерила: — Защо питаш мен колко сме се отдалечили?

— Слез и застани така, че да те виждам.

— Защо?

Добре — помисли той. — Тя предполага, че ще я оставя сама, като се отдалеча бързо, за да не може да ме последва.

— Ела долу и ще ти обясня — повтори Лито.

Сиона се плъзна от гърба му, заобиколи го и застана така, че да го гледа в лицето.

— Бързо минава времето, когато сетивата ти не могат да поемат всичко наоколо — каза той. — Почти четири часа сме навън. Изминахме около шейсет километра.

— Защо това е толкова важно?

— Монео е сложил суха храна в големия джоб на дрехата ти. Хапни малко и ще ти обясня.

Тя намери в пришитата торбичка кубче изсушена храна и го задъвка, без да сваля погледа си от него. Оказа се оригинална смес на старите свободни с лек привкус на мелиндж.

— Почувства част от миналото си — каза той. — А сега трябва да придобиеш чувствителност и към бъдещето, наречено Златната Пътека.

Тя преглътна и отсече:

— Не вярвам в златната ти пътека.

— Ако е речено да останеш жива, ще повярваш.

— Значи, това бил теста ти, а? Повярвай във Великия Бог Лито или умираш!

— Нищо не те принуждава да вярваш в мен. Искам да имаш вяра в себе си.

— Тогава защо е важно да знам колко път сме изминали?

— За да разбереш колко още ти остава.

Тя отри с ръка бузата си и започна:

— Не намирам…

— Мястото, където си застанала — прекъсна я той, — е самият център на безкрая. Огледай се около себе си, за да вникнеш в смисъла му.

Тя погледна към пустинната пустош — вляво и вдясно.

— Ще си отидем от моята земя заедно — каза Лито. — Само двамата.

— Но ти не можеш да ходиш — засмя се Сиона.

— Да, изразих се метафорично. Виж, ти ще трябва да повървиш Бъди сигурна.

Тя се обърна в посоката, отдето дойдоха, и промърмори:

— Ето защо ме попита за следи.

— Дори да имаше такива, връщането ти е безсмислено. В Цитаделата няма нищо, което би ти послужило за оцеляване.

— И вода ли няма?

— Нищо, както вече казах.

Тя напипа тръбичката от единия джобен резервоар, смукна от нея и я върна на мястото й. Направи му впечатление вниманието, с което уплътни накрайника, а така също и фактът, че не постави лицевата превръзка на устата си, макар Лито да бе чул как баща й я предупреждава настойчиво. Държеше устата й да бъде свободна, за да приказва!

— Разбирам предупреждението ти в смисъл, че не мога да избягам от теб — заяви Сиона.

— Бягай, ако искаш.

Тя описа с очи пълен кръг, оглеждайки пустинния пейзаж.

— Има една пословица за откритите пространства — рече той, — според която всяка възможна посока е добра колкото останалите. В известен смисъл продължава да е вярна, но аз не си позволявам да бъда изцяло в нейна зависимост.

— Наистина ли мога да си тръгна, ако поискам? Вярно ли е, че съм свободна?

— Свободата може да се окаже много самотно състояние — въздъхна той.

Сиона посочи към силно скосената стръмна страна на дюната, където бяха спрели:

— Просто мога да тръгна надолу и…

— Ако бях на твое място, не бих тръгнал натам, накъдето сочиш.

Тя втренчи поглед в него:

— Защо?

— При слизане откъм стръмната страна пясъкът може се свлече надолу и да те затрупа, освен ако не следваш пътя на естествените криви.

Жената погледна към склона, осмисляйки чутото.

— Виждаш ли колко хубаво могат да звучат думите? — попита Лито.

Тя отново го стрелна с очи.

— Ще тръгваме ли?

— Научаваш се да цениш свободата. Също и любезността. Но не бързаме за никъде.

— Нямаме вода, освен…

— Ползван разумно, влагосъхраняващият костюм ще запази живота ти.

— Колко време ще ни трябва…

— Нетърпеливостта ти ме плаши.

— Разполагаме само със сухата храна в торбичката. Какво ще ядем, когато…

— Слушай, Сиона! Забеляза ли, че говориш за нашето положение като за общо. Нямаме какво да ядем. Нямаме вода. Тръгваме ли? Колко време ни трябва?

Едва ли не сетивно долови сухотата в устата й, когато тя се опита да преглътне.

— Да го разбирам ли в смисъл на взаимна зависимост? — попита той.

Жената отговори неохотно:

— Не знам как да запазя живота си на това място.

— Докато аз знам, така ли?

Тя кимна.

— А защо ще трябва да споделям с теб толкова ценно познание?

Сиона сви рамене с жалостив жест, който го трогна. Колко бързо пустинята ликвидираше вече установени форми на поведение!

— Ще ти предоставя моите познания — успокои я. — Но и ти си длъжна да намериш нещо ценно, което да споделиш с мен.

Погледът й премина по цялата дължина на тялото му, спря се за миг на подобията на плавници, които някога бяха краката и ходилата му, после отново се върна към лицето.

— Съгласието, постигнато с цената на заплахи, не е никакво съгласие — процеди през зъби Сиона.

— Не поставям насилието като възможно условие.

— Има много видове насилие…

— Например довеждането ти тук, където можеш да умреш, нали?

— Нима съм имала възможност за избор?

— Никак не е лесно да си родена Атреидска — кимна той. — Знам, повярвай ми.

— Не биваше да го правиш по такъв начин — настоя поомекналият й глас.

— Точно тук грешиш.

После се обърна и се заспуска, оставяйки змиевидна следа по дюната. Чу как тя го последва със смъкване и препъване надолу.

— Ще изчакаме края на деня — каза внезапно той. — Когато пътуваш нощем, се пести от водата.

„Една от най-ужасните думи във всеки език е войник. В историята ни маршируват нейните синоними: йога-войн, солдат, хусар, аскер, казак, легионер, сардукар(*), Говореща с риби… Всички ги знам! Наредени са един до друг из събраните в мен памети, за да ми напомнят: Бъди сигурен, че войската е с теб.“

Откраднатите Дневници

Най-после Айдахо откри Монео в дългия подземен коридор, свързващ източния и западния комплекси на Цитаделата. Откакто съмна преди около два часа, голата я кръстосваше нашир и надлъж, търсейки майордома; накрая го зърна далеч надолу по коридора да разговаря с някого, полускрит във входа, но въпреки разстоянието не му беше трудно да го разпознае по стойката и бялата униформа.

На петдесет метра под повърхността стените от пластокамък бяха с цвят на кехлибар, подчертан от регулираните на дневен режим светоленти. Независимо от дълбочината хладният въздушен поток стигаше дотук с помощта на несложни конструкции от обръщаеми свободно въртящи се крила; приличаха на гигантски фигури, облечени в дълги горни дрехи, а в действителност бяха кули, наредени по граничните очертания на комплексите. И тъй като слънцето бе вече затоплило пясъка, всички крила биваха насочвани в северна посока и привеждани в действие от студения въздух, който се носеше от вътрешността на Сарийър. Докато крачеше, Айдахо долови мириса на стоплен кремък.

Добре бе запознат с предназначението на тукашния коридор. Неговите размери и подредба трябваше да напомнят за древния сийч на свободните. Беше голям и достатъчно широк, за да поеме Лито и колата му. Сводестият таван приличаше на скала. Но двойните светоленти бяха в дисонанс с общия тон. Айдахо никога не бе виждал светоленти, преди да дойде в Цитаделата; по негово време те се смятаха за непрактични, защото консумираха премного енергия и поддържането им струваше скъпо. Светоглобусите имаха по-проста конструкция и лесно се подменяха. Ала вече бе успял да забележи, че според Лито твърде малко неща бяха неподходящи и без практическа стойност.

Поиска ли нещо Бог-Императора, някой го осигурява.

Докато крачеше по коридора към Монео, мисълта събуди в него почти злокобно чувство.

По дължина бяха разположени стаи, наподобяващи подредбата на сийча — без врати, само с тънки завески от груба червеникавокафява материя, полюшвани от лекия въздушен поток. Айдахо знаеше, че в тукашния участък са разположени предимно квартири на по-младите Говорещи с риби. Разпозна сборно помещение с помощни стаи за складиране на оръжия, кухня, столова и работилници за поддържане на снаряжението. Видя и други неща зад неподходящите за уединение завески, които го вбесиха.

Монео се обърна едва когато Айдахо приближи. Жената, с която той разговаряше, се отдръпна и пусна завеската, но Дънкан успя да зърне сериозното овладяно лице на човек, свикнал да се разпорежда. Не я познаваше като някоя от командирите.

Икономът го поздрави с кимване, когато спря на две крачки от него.

— Гвардейките ми казаха, че си ме търсил…

— Монео, къде е той?

— За кого питаш?

Бързо огледа фигурата на голата от горе до долу, като отбеляза старомодната униформа на атреидите (черна, с червеното изображение на ястреба на гърдите), както и високите, лъснати до блясък ботуши. Айдахо имаше вид на човек, готов за някакъв ритуал.

Той бързо пое дъх и заговори през стиснати зъби:

— Не ми завъртай тази игра!

Монео отмести поглед от ножа в калъф на кръста му. Приличаше на вещ от Музея с ръкохватката си, покрита със скъпоценни камъни. Откъде ли я бе намерил?

— Ако имаш предвид Бог-Императора… — подхвана той.

— Къде е?

Продължи с по-мек глас:

— Защо си се разбързал да умреш?

— Казаха ми, че си бил при него.

— Оттогава мина време.

— Монео, ще го намеря!

— Не точно сега.

Айдахо сложи ръка на ножа:

— Ще трябва ли да си послужа със сила, за да проговориш?

— Не бих те посъветвал.

— Къде… е… той?

— Тъй като настояваш, казвам ти, че излезе в пустинята със Сиона.

— С дъщеря ти?

— Има ли друга Сиона?

— Какво правят?

— Подлага я на изпитание.

— Кога ще се върнат?

Икономът сви рамене и попита:

— Дънкан, защо си толкова гневен по никое време?

— Какво ще е изпитанието на твоята…

— Не знам. Е, ама ти наистина не си на себе си.

— Повръща ми се, като гледам какво става тук! Говорещи с риби! — той се обърна и плюна.

Монео погледна по коридора, откъдето беше дошъл Айдахо, припомняйки си приближаването му. Познаваше добре Дънкановците, така че не беше особено трудно да разбере причината за сегашния му гняв.

— Виж какво, Дънкан — внимателно каза той, — съвсем нормално е възрастни жени, както и мъже, да изпитват физическо влечение към представители на собствения си пол. За повечето от тях е дори благотворно от гледна точка на израстването им.

— Това трябва да се ликвидира!

— Но е част от нашето наследство.

— Да се премахне! Тук не е…

— Успокой се. Ако се опиташ да го забраниш, само ще налеел масло в огъня.

Айдахо го изгледа в упор и отсече:

— И ми разправяш, че не знаеш какво става там със собствената ти дъщеря!

— Казах ти, че Сиона е подложена на изпитание.

— А какво би могло да означава това?

Монео покри очите си с ръка и въздъхна. После свали дланта си, недоумявайки защо безропотно понася глупашкото поведение на застаналата пред него опасна антика на човешкия род.

— Означава, че може да намери и смъртта си.

Слисването на Айдахо поохлади гнева му.

— Как си допуснал…

— Да допусна ли? Мислиш, че съм имал избор?

— Всеки човек има право на избор!

Горчива усмивка прелетя по устните на иконома:

— Май си много по-безразсъден от другите Дънкановци…

— Да, другите Дънкановци! Монео, те как умряха?

— Както умираме всички. Времето им свърши.

— Лъжеш — изрече през стиснати зъби Айдахо и кокалчетата на пръстите му побеляха върху дръжката на ножа.

Все още спазващ спокойния тон, майордомът каза:

— Внимавай. Дори за мен има граници на търпимостта, особено пък точно сега.

— Всичко тук смърди! — извика Айдахо, сочейки със свободната си ръка коридора. — Има неща, които никога не ще приема!

Монео се вгледа в посочения празен коридор, без всъщност да вижда нещо.

— Дънкан, трябва да пораснеш. Длъжен си.

Ръката на голата потръпна върху ножа.

— Какво означават думите ти? — попита той.

— Тече прекалено важен момент. Всичко, което го безпокои, каквото и да е то… трябва да бъде предотвратено.

Айдахо чувстваше, че съвсем скоро ще използва насилие, сдържайки яростта си единствено поради някаква странност в поведението на другия. Изречени бяха думи, които не можеха да останат без последствие.

— Не съм невръстно дете, та…

— Дънкан!

Беше най-силният звук, чут от устата на винаги сдържания Монео. Изненадата възпря ръката му, докато икономът продължи:

— Ако плътта ти иска да премине в зрелост, а нещо я дърпа към късния пубертет, възможно е много гадно поведение. Но стига толкова по въпроса.

— Ей, ти… Да не би да ме обвиняваш в…

— Не! — Монео също посочи към коридора. — Знам какво си видял.

— Две жени в страстна прегръдка! И твърдиш, че не е…

— Не е важно. Младежта иска да разбере възможностите си в най-различни области.

Айдахо все още успяваше да запази равновесие на самия праг на избухването, полюшвайки се напред-назад на върховете на стъпалата си.

— Слушай, приятно ми е да науча нещо ново за тебе!

— Е, и аз успях да понауча туй-онуй за теб, и то доста пъти.

Следеше за въздействието на думите си върху Айдахо и забеляза, че те го объркаха. Голите никога не успяваха да скрият интереса си към другите, съществували преди тях.

— Какво си научил? — дрезгаво пошепна Дънкан.

— От теб усвоих твърде ценни неща — рече Монео. — Всички правим опити да продължим развитието си, но ако нещо прегради пътя ни, можем да превърнем своя потенциал в болка, която или търсим да изпитаме, или причиняваме. Младите хора са особено уязвими в този смисъл.

Айдахо се наклони към него и изсъска:

— Говоря за пол и секс!

— Разбира се.

— Обвиняваш ме още в незрялост?

— Точно така.

— Трябва да ти прережа…

— Я млъквай!

Реакцията на Монео не притежаваше оттренираните нюанси, характерни за бин-джезъритското умение на Гласа, но зад гърба си той имаше цял един живот, през който се бе разпореждал. А и знаеше, че дълбоко в Айдахо е заложено подчинението.

— Съжалявам — каза с внезапно спокойствие икономът. — Малко съм разсеян и объркан от факта, че моята единствена дъщеря…

Той спря и сви рамене.

Айдахо пое дълбоко дъх няколко пъти и заяви:

— Всички сте луди, до един! Сам казваш, че дъщеря ти може да умре и въпреки всичко…

— Ей, глупецо! — рязко го прекъсна Монео. — Съмнявам се дали имаш и най-бегла представа колко ясно виждам ситните ти проблеми! Тъпите ти въпросчета и егоистичното… — той отново прекъсна думите си и поклати глава.

— Позволих ти някои неща, понеже разбирам, че имаш лични затруднения — каза Айдахо. — Но ако ти…

— Позволил си ми? Ти позволяваш? — Монео накъсано пое дъх. Дойде му прекалено много!

Айдахо заговори сковано и хладно:

— Мога да ти простя за…

— Бръщолевиш ми за секс, прошка и болка, а… ти и Хви Нории.

— Не я намесвай!

— О, да! Ще я оставя на мира. Да не се говори за тази болка! Двамата се любите и изобщо не мислите, за раздяла. Кажи ми, глупецо, какво даваш от себе си, изправен пред случилото се!

Смаяният Айдахо въздъхна дълбоко. Не бе подозирал, че в спокойния майордом може да тлее подобна страст. И все пак, неговата атака не трябваше да бъде…

— Мислиш, че съм жесток, нали? — настойчиво продължи Монео. — Не, аз те принуждавам да се вгледаш в неща, които би отминал. Да, да! Господарят Лито е бивал обект на още по-жестоко отношение, и то единствено в името на самата жестокост!

— Защитаваш ли го? Ти…

— Познавам го най-добре!

— А той те използва!

— Според теб с каква цел?

— Може би самият ти ще ми кажеш!

— Най-добрата ни надежда да се запазим завинаги…

— Полово извратените не са за опазване!

Монео отново заговори с успокоителен тон, но думите му разтърсиха Айдахо:

— Само веднъж ще ти го напомня. Хомосексуалните са били сред най-изкусните воини в нашата история — свирепите бойци на последната надежда. От тях са и най-първите ни жреци и жрици. Задължителното безбрачие в религиозния кодекс не е случайно. Също както не е случайно и че младите мъже са най-добрите войници.

— Пълна перверзия!

— Съвършено вярно. Военните командири винаги са знаели за порочното изместване и замяната на секса с болката. От много хиляди векове.

— Е, с това ли се занимава великият господар Лито?

Все още сдържайки се, Монео каза:

— Насилието предполага да причиниш болка и да я изпиташ върху себе си. Военната сила е много по-управляема, когато е водена от собствените си най-интимни импулси.

— И теб е превърнал в чудовище!

— Твърдиш, че ме използва. Оставям го без последствие, защото знам, че плащаната от Бог-Императора цена е много по-висока в сравнение с онова, което той иска.

— И дъщеря си ли слагаш в цената?

— Господарят Лито не задържа нищо за себе си. Защо да го правя аз? Аха, спомних си, че добре познаващ особеностите на атреидите. Дънкановците винаги са се представяли както трябва в този смисъл.

— Дънкановците! Дявол да те вземе, няма да…

— Просто ти липсва кураж да платиш исканото — вметна майордомът.

Без да подчертава рязко движенията си, Айдахо изтегли ножа от калъфката и замахна към него. Реакцията му беше светкавична, но не и за Монео, който отстъпи встрани и го препъна, просвайки го по лице на пода. Айдахо полази около метър и тръгна да се изправя; в същия миг го обзе колебание, защото съобрази, че се бе опитал да нападне един атреид. Монео беше такъв! Шокът закова голата на място.

Икономът не се помръдна, само гледаше надолу към него. Лицето му беше необяснимо тъжно.

— Дънкан, ако ще ме убиваш, най-добре е да го сториш откъм гърба — каза той. — Може и да успееш.

Айдахо стъпи с единия си крак на пода, сгъвайки другия в коляното, но продължи да стиска ножа. Монео се беше отместил с неподозирана бързина и финес, почти небрежно…!

Той се окашля.

— Как успя…

— Дънкан, Бог-Императора ни е подготвял дълго време, усъвършенствайки много неща у нас. Наблягаше на бързината, интелигентността, самоограничението, чувствителността. Ти… просто си от по-старите модели.

„Знаете ли кое е едно от често използваните твърдения на партизаните? Казват, че възприетата от тях форма на борба с нищо не вреди на икономическото благополучие, защото те нямат свое стопанство и по същество са паразити спрямо онези, които ще свалят от власт. Всъщност тези политически слепи хора пропускат да определят стойността на монетата, с която задължително ще трябва да платят. Погрешният подход към модела безмилостно води до израждане с поредица от сривове. Виждате го да се повтаря в различни социални системи: в робовладелческия строй, в държавите, които се опитват да осигурят всеобща социална защита, в очистените от касти религиозни общества, в страните с повсеместна и всесилна бюрокрация; т.е. във всяка система, която създава и поддържа положение на зависимост. Следователно паразитът може да съществува през по-продължителен период от време единствено при наличието на гостоприемник.“

Откраднатите Дневници

Лито и Сиона лежаха в сенките на дюната, като от време на време се преместваха, следвайки хода на слънцето. Той я научи как да си служи с пясъчно одеяло в жестоката жега по пладне, макар че скалната основа оставаше поносимо топла.

Същия следобед Сиона се сгуши до Лито, чиято топлина през последните дни винаги беше в излишък.

От време на време разговаряха. Разказваше й за милосърдието; и за други добродетели на свободните, възцарили се някога по тукашните места. А тя с пълни шепи черпеше от тайните на познанието, скрито у него.

По едно време й каза:

— Сигурно ти изглежда странно, че точно тук мога да изразя най-силно човещината у мен.

Думите му не я накараха да осъзнае в пълна степен уязвимостта си като човешко същество, както и факта, че спокойно може да умре в пустинята. Дори когато не говореше, тя забравяше да използва лицевото покривало на влагосъхраняващия си костюм.

Лито си даде сметка за подсъзнателните подбуди, станали причина за този сериозен пропуск от нейна страна, но едновременно осъзна и безполезността на евентуалната си намеса.

В късния следобед, когато нощната хладина полека запълзя по пясъка, той реши да я позабавлява с песни от „Дългото Пътуване“, които не бяха запазени в Устната История. Зарадва се, когато тя хареса една от предпочитаните и от него — „Преходът на Лайът“.

— Мелодията е автентична — каза той. — Реликва, останала още от времето на Старата Земя.

— Би ли я изпял отново?

Лито избра гласа на един от любимите си певци-баритони — умрял много отдавна, пълнил някога огромни концертни зали:

Отвъд забравени стени извечният валеж звъни и цялата вода се срива! А долу капките дълбаят през глини — пещери те ваят под луд поток с гърмяща грива.

Когато свърши, Сиона замълча за миг и каза:

— Странна песен за поход.

— Харесваха я, защото се поддава на дисекция и анализ.

— Дисекция ли? — попита учудено тя.

— Преди да дойдат на тази планета, нощта на предшествениците на свободните е била отредена за приказки, песни и поезия. Но на Дюн времето за подобни занимания се изместило преди мръкване — в дрезгавата дневна светлина на сийча. Защото само нощем те можели да излизат и да обикалят… Също като нас.

— Ти каза дисекция…

— За какво говори тази песен? Какъв е смисълът й? — попита той.

— Ами… Просто песен.

— Сиона!

Долови гняв в гласа му и замълча.

— Тая планета е дете на червея — предупреди я Лито. — А червеят съм аз.

Тя реагира с изненадваща безгрижност:

— Обясни ми тогава, какво иска да каже!

— Свободата на насекомото се определя от кошера точно толкова, колкото е и нашата свобода по отношение на миналото. Пещерите са все още там, както и всичко, записано с пръските на потоците.

— Предпочитам танцови песни — заяви Сиона.

Реакцията й беше несериозна, но Лито реши да я приеме просто като смяна на темата. Разказа й за сватбения танц на жените на свободните, чиито стъпки оприличи на пустинни вихрушки. С гордост помисли, че бе избрал нещо хубаво. От възхитата й ставаше ясно, че и тя вижда лудеещите пред неговия вътрешен поглед жени — може би дори дългите им черни коси, виещи се около лица, които отдавна бяха мъртви.

Когато свърши, мракът бе хвърлил покривалото си.

— Хайде — каза той. — Утрото и вечерта са времето на силуетите. Да видим дали има още някой из нашата пустиня.

Сиона го последва до гребена на дюната, където отново огледаха хоризонта. Само една птица се рееше над тях, привлечена от движението им. По формата на скосените й криле той разбра, че е от лешоядните. Показа я на спътничката си.

— С какво се хранят? — попита тя.

— С всичко мъртво или почти умряло.

Думите му я сепнаха и младата жена се загледа отново нагоре, където последните зари на слънчевата светлина сякаш позлатяваха крилата на самотната птица.

Лито подхвана колкото се може по-убедително:

— Малцина дръзват да тръгнат из Сарийър. От време на време някой от свободните в Музея се осмелява и повече никой не чува за него. Тях ги бива само за изпълнение на обредите. Така че в окрайнините на пустинята няма нищо, освен изоставеното от моите вълци.

Сиона рязко се извърна, но той успя да зърне изблика на силни чувства, които продължаваха да я терзаят. Да, изпитанието й наистина беше мъчително.

— През деня в пустинята също няма почти нищо приятно за сетивата — продължи разказа си. — Още една причина за пътуването ни нощем. Свободните си представят дните просто като носен от вятъра пясък, който заличава следите зад тях.

Когато тя отново се обърна към него, в очите й блестяха неизплакани сълзи, но чертите на лицето говореха, че вече се е успокоила.

— Какво живее сега тук?

— Лешояди, няколко вида нощни обитатели, жалки останки от някогашния растителен свят и дребни животинки, зарити в дупките си.

— И това е всичко?

— Да.

— Защо?

— Защото са се родили в пустинята и аз не им позволявам да видят друго.

В тъмнината не се забелязваше почти нищо с изключение на внезапно просветващите тук-там светлинки. Той внимателно наблюдаваше Сиона; очевидно още не беше разбрала смисъла на последното му внушение. Знаеше обаче, че то щеше да остане у нея и ще продължава да я измъчва.

— Силуетите — припомни му тя. — Какво очакваше да видиш, когато се изкачихме дотук?

— Може би хора в далечината. Никой не е сигурен.

— Какви хора?

— Вече ти казах.

— Какво щеше да направиш, ако бе видял някого?

— Свободните имат обичай да приемат хората на разстояние за враждебно настроени, докато те не хвърлят пясък във въздуха.

Едновременно с последните му думи мракът сякаш метна върху тях плътната си завеса.

Движенията на Сиона добиха призрачни очертания на внезапно появилата се звездна светлина.

— Защо пясък? — попита тя.

— Подхвърлянето на пясък е жест с дълбок смисъл. Той казва: „Еднакво ни е трудно. Пясъкът е единственият ни неприятел. Ето, това пием. Ръката, държаща пясък, не държи оръжие.“ Разбираш ли?

— Не! — подразни го тя с предизвикателна неискреност.

— Ще го разбереш — кимна Лито.

Без да каже дума, жената тръгна сама по дъгата на дюната, отдалечавайки се бързо с очевидно преливаща ядна решителност. Лито си позволи да остане доста далеч зад нея, заинтересуван от факта, че инстинктивно бе налучкала правилната посока. Дали не й помагаха спомените, останали от свободните и тлеещи сега у дъщерята на Монео?

Тя спря и го почака на мястото, където дюната се снижаваше, пресичайки друга. Видя, че лицевото покривало на влагосъхраняващия й костюм беше увиснало надолу. Но още бе рано да я кори. Някои подсъзнателни жестове трябваше да изминат естествения си ход.

Когато стигна до нея, тя попита:

— Добра ли е посоката като всяка друга?

— Ако продължиш да я следваш — отвърна той.

Сиона погледна към звездите — онези двете, стоящи на една линия с Полярната. Наричаха ги Стрелките на свободните, защото бяха водили нейните предшественици по същата тази земя. Лито не пропусна да отбележи, че успехът й се дължеше почти изцяло на разума. Все още не бе достигнала до необходимото състояние, когато намиращото се в нея друго щеше да работи в нейна полза, а самата тя да го приеме.

Вдигна челните дялове на тялото си към звездната светлина. Движеха се малко по на северозапад от пътеката, водеща някога през хребета Хабания и Пещерата на птиците към ерга под западната Изкуствена Стена и Пътя на ветровете. От тези ориентири не бе останало нищо. Сетивата му поеха хладния бриз с мирис на кремък и повече влага, отколкото би му било приятно.

Сиона отново тръгна, този път по-бавно, следвайки курса, като поглеждаше от време на време към звездите. В началото бе поискала от Лито да потвърди правилността на избраната посока, но вече се справяше и сама. Той долови бдително прикриваното й вълнение и току-що започналите да се оформят мисли. В нея се зараждаше онази силна и искрена преданост към спътниците, на която хората от пустинята безрезервно вярваха.

Добре го знаем — помисли той. — Ако се отделиш от спътниците си, изгубваш се сред дюните и скалите. Самотният пустинник е мъртъв. Само червеят живее сам из тукашните места.

Остави я да се движи доста напред пред себе си, за да не чува прекалено силния стържещ звук от тялото му по пясъка. Тя трябваше да мисли за човешката част от него. Разчиташе на предаността й в своя полза. Ала Сиона явно беше прекалено чувствителна и почти преливаше от трудно сдържан гняв — бе по-силно изразена бунтарка от всички, подлагани на изпитанието досега.

Плъзгаше се зад нея, оглеждайки отново програмата за целенасочено размножаване и същевременно набелязваше решенията, свързани със замяната на Монеовата дъщеря в случай на несправяне с теста.

С напредването на нощта тя се движеше все по-бавно. Първата Луна се бе вдигнала високо, а Втората доста отдавна светеше над хоризонта, когато жената спря, за да хапне.

Почивката му дойде много добре. Триенето засилваше присъствието на червея, а въздухът наоколо бе изпълнен с отделяните при регулирането на телесната му температура химически вещества. Системата, за която мислеше като за свой кислороден свръх-компресор, бързо изхвърляше ненужното, принуждавайки го отчетливо да осъзнава капацитета на белтъчното производство и запасите от аминокиселини, които червеят в него бе придобил с цел да се нагоди към плаценталната взаимовръзка с клетките на човешкото му тяло. Пустинята ускоряваше хода към крайния стадий на метаморфозата, която бе приел.

Сиона спря близо до гребена на една звездообразна дюна.

— Вярно ли е, че ядеш пясък? — запита тя, когато се изкачи до нея.

— Вярно е.

Амазонката огледа хоризонта, осипан с лунен скреж, и отново попита:

— Защо не взехме сигнално приспособление?

— Исках да разбереш сама смисъла на притежаването му.

Тя се обърна към него. Усети дъха й близо до лицето си. Губеше твърде много от собствената си телесна влага в сухия въздух, й продължаваше да не си спомня за предупреждението на Монео. Без съмнение й предстоеше горчив урок.

— Не разбирам нищо от думите ти.

— И въпреки всичко правиш необходимото.

— Наистина ли?

— Как иначе можеш да ми дадеш нещо ценно в замяна на предложеното от мен?

— А какво ми даваш ти? — огорчението в гласа й сякаш го заля с лека отсенка на мирис на мелиндж, идеш от сухата храна.

— Дадох ти възможност да бъдеш сама с мен и да споделиш част от себе си, но ти оставяш времето да изтича. Просто го пилееш.

— Как да разбирам споменатото от теб притежаване?

Той долови умората в гласа й, както и зовящата вече потребност за вода.

— Някогашните свободни бяха пълни с живот — каза Лито. — И усетът им към красивото бе ограничен само до действителната полза. Никога не видях лаком свободен.

— Какво би трябвало да означава това?

— По онова време преди излизане в пустинята се взимаше единствено необходимото за запазване на живота. Днес вашият живот не е освободен от жаждата да притежавате. Сиона, не попита ли преди малко за средство за сигнализация?

— Защо то да не се приеме като необходимо?

— Защото не можеш да научиш нищо от него.

Той се отправи, заобикаляйки я, в сочената от двете звезди посока и мимоходом каза:

— Ела. Да извлечем полза от нощта.

Сиона тръгна с бърза крачка, за да не изостава от закачуленото му лице.

— А какво ще стане, ако не науча скапания ти урок?

— По всяка вероятност ще умреш — отвърна Лито.

За известно време думите му я умълчаха. Упорито продължи да крачи редом с него, без да обръща внимание на тялото на червея, съсредоточила се върху видимите остатъци от някогашната му същност на човешко създание.

— Говорещите с риби не скриха от мен — обади се най-сетне младата жена, — че именно ти си наредил да бъде осъществена връзката, от която съм се родила.

— Вярно е.

— Казват, че водиш документация и се разпореждаш с чифтосването на атреидите за свои собствени цели.

— И това е вярно.

— Следователно Устната История говори истината.

— Мислех, че вярваш безусловно в нея.

Сиона продължи в посоката на собствените си мисли:

— Какво може да се случи, ако някой от нас възрази на нареждането ти за чифтосване?

— Предоставям широка свобода на действие, при условие че се появят децата, които съм поръчал.

— Поръчал ли? — оскърбено възкликна тя.

— Именно затова се разпореждам.

— Все пак не можеш да припълзиш в спалнята на всеки от нас и да следиш минута по минута живота ни! Как разбираш, че поръчките ти са точно изпълнени?

— Просто знам.

— Е, тогава знаеш също, че няма да изпълня поръчаното от теб.

— Сиона, не си ли жадна?

Тя се сепна:

— Какво?

— Жадните говорят за вода, а не за секс.

Още не си беше сложила лицевата маска и той помисли: Страстите на атреидите винаги са буйни, макар и за сметка на здравия разум.

След около два часа излязоха от дюните и се озоваха на равно място, ерозирало от шибащ вятър и застлано с дребни камъни. Лито продължи; Сиона го следваше отблизо и малко встрани. Тя често поглеждаше към двете водещи звезди-ориентири. Луните бяха полегнали ниско над хоризонта, а светлината им хвърляше дълги сенки зад всеки по-голям скален блок.

Понякога Лито предпочиташе такива участъци пред пясъка. Твърдата скала беше по-добър проводник на топлината. Можеше да се снижи върху повърхността й и да облекчи натоварването на химическите си инсталации. Дребните и дори по-големите камъни не му пречеха.

Ала за Сиона тук беше по-трудно и на няколко пъти тя едва не си изкълчи глезена.

Той помисли, че равнинните участъци могат да се окажат голямо изпитание за непривикналите. Близо до земята, те виждаха само огромно празно пространство, загадъчно и тайнствено, особено пък на лунната светлина — дюни в далечината, която сякаш не помръдваше и не се променяше с придвижването на пътника — и нищо друго, освен вечния вятър, няколкото скали и безмилостните звезди отгоре. Да, това беше сърцето на пустинята.

— Точно тук музиката на свободните е придобила странната си самотност — каза той, — а не по гребените на дюните. В тези места наистина разбираш, че небето трябва да е звук от лееща се вода и нещо по-различно — каквото и да е то — от безконечния вятър.

Дори последните му думи не й напомниха да си сложи лицевото покривало. Лито започваше да се отчайва.

Утрото ги завари далеч напред по равнината.

Той спря до три грамадни скални къса, взаимно подпрели се, всеки, от които беше по-висок от гърба му. За миг Сиона се облегна на него, което възстанови донякъде надеждите му. После жената се отблъсна от топлото тяло и се покатери върху най-високия камък. Наблюдаваше я как се оглежда, за да обхване околния пейзаж.

Лито знаеше какво вижда тя — носен като мъгла пясък до хоризонта, затъмнил изгряващото слънце. Другото беше само ширналото се равно място и вятърът.

Скалата излъчваше последните остатъци от хладината на пустинното утро. Студът изсушаваше допълнително въздуха, правейки го по-приятен за него. Ако я нямаше Сиона, той щеше да продължи, но спътничката му очевидно бе изтощена. Облегна се още веднъж на него, когато слезе от големия камък; измина почти минута, преди да си даде сметка, че е допряла ухо до тялото му и слуша.

— Какво чуваш? — попита той.

— Отвътре бучи — отговори тя сънено.

— Огънят никога не угасва докрай.

Думите му изглежда я заинтересуваха. Сиона се отблъсна от неговото тяло, заобиколи го и застана пред лицето му, преди да запита:

— Какъв огън?

— Във всяка живинка има огън — у някои той е бавен, при други бърз. Моят е от най-буйните.

Младата жена потръпна от утринния хлад.

— Значи, сега не ти е студено, така ли?

— Не, но виждам, че на теб ти е студено.

Той отдръпна назад лицето си в качулката; в една от дъгите на челния дял от туловището му се появи малка вдлъбнатина.

— Почти като хамак — каза Лито, сочейки я с поглед. — Ако се сгушиш там, ще ти бъде по-топло.

Тя прие поканата без никакво колебание.

Въпреки че очакваше подобна реакция, той се трогна от доверието й. Наложи се да се пребори с чувството на състрадание, много по-силно от всичко, познато му преди срещата с Хви. И въпреки това си каза, че няма никакво място за състрадание и жал. Поведението на Сиона говореше, че тя по всяка вероятност ще умре тук.

Трябваше да се подготви за това разочарование.

Жената покри с ръка лицето си, затвори очи и заспа.

Никой никога не е имал толкова много вчерашни дни, колкото имам аз — припомни си Лито.

Знаеше, че от общоприетата гледна точка извършеното тук от него щеше да бъде преценено като безчувствено и дори жестоко. Беше принуден да намери в себе си сили за завръщане при отрупаните памети и подбере съзнателно грешките на общото минало. Най-голямата му сила сега беше възможността за непосредствен контакт с тези грешки. Опознаването им предполагаше корекции в дългосрочен план. Непрекъснато трябваше да внимава за последствията. Тоест, ако резултатите оставаха скрити или — още по-лошо — се изгубваха, пропадаше целият урок.

Ала с приближаването на червея за него се оказваше все по-трудно взимането на решения, определяни от останалите като нечовешки. Някога това му се удаваше с лекота. А сега, колкото по-далече се озоваваше от хората, учуден разбираше, че се отнася към тях и проблемите им с непрекъснато растяща загриженост.

„Оказал се в люлката на нашето минало, лежа по гръб в толкова ниска пещера, че успях да проникна в нея дори не с пълзене, а извивайки тялото си като червей. На танцуващата светлина на насмолена факла рисувам по стените и тавана душите на своя народ и съществата, обект на лова. Колко неща стават ясни, щом се обърнеш назад и през затворения кръг на някогашната битка се взреш в момента, когато душата е станала видима. Събралото се време потръпва от вика «Тук съм!». Умът ми е обогатен от гиганти на изкуството, появили се по-късно; с тяхна помощ се взирам в отпечатъците от ръце и в преливащите усилия на мускули, изписани върху скалата с въглен и растителни бои. Притежаваме ли самите ние по-голяма стойност от простичките събития, протичащи механично и извън съзнанието? Моето его, което е враг на всяка цивилизация, пита: «Защо те не искат да напуснат пещерата?» BUK“

Откраднатите Дневници

Късно следобед Айдахо получи покана да посети Монео в работния му кабинет. През целия ден не бе помръднал от хамака, където се излежаваше, потънал в мисли. И началото на всяка от тях беше лекотата, с която Монео го просна сутринта в коридора.

„Просто си по-стар модел.“

Чувството на унижение нарастваше с прииждащите един след друг спомени. Той усещаше как желанието му за живот намалява, оставяйки само пепел там, където гневът бе изгорил себе си.

Не съм нищо повече от най-обикновено средство за пренасяне на малко количество сперма с известна полезна стойност.

Да, подобна мисъл тласкаше или към смърт, или към хедонизъм. Почувства се като набучен на острието на случайността и разкъсван от всички страни от разрушителни сили.

Младата приносителка на съобщението в спретната синя униформа се оказа още един дразнител. Тя влезе, когато Айдахо отговори тихо на нейното почукване, и спря под извивката на сводестия портал от преддверието, без да знае дали е преценила правилно настроението на своя командир.

Колко бързо пътуват думите — помисли той.

Видя я в рамката на портала като проекция на най-доброто от Говорещите с риби — по-пищна и чувствена от мнозина сред тях, но не тъй безочлива със сексуалната си призивност. Синята униформа не скриваше нищо от грациозно очертаните бедра и твърдите гърди. Погледна към дяволитото й лице под щръкналата като четка руса коса, както бе прието да се подстригват помощничките.

— Монео ме прати да Ви потърся — каза тя. — Кани Ви да го посетите в работния му кабинет.

Айдахо бе ходил в кабинета няколко пъти, но най-добре си спомняше първото посещение. Тогава още с влизането разбра, че майордомът прекарва тук по-голямата част от времето си. Видя тъмнокафява дървена маса с фини златисти ивици, стъпила на къси и дебели крака посред сиви възглавници. Тя направи на Дънкан впечатление на рядко срещана и скъпа вещ, внимателно и нарочно подбрана. Масата и възглавниците — всички в сивия тон на пода, стените и тавана — бяха единствените мебели.

Ако се имаше предвид властта на човека, който се намираше в нея, стаята бе малка — не повече от пет на четири метра, но с висок таван. Светлината идваше от два тесни остъклени прозореца, разположени един срещу друг на по-късите стени. Прозорците гледаха отвисоко: единият към северозападните окрайнини на Сарийър и зеленината по границите на Забранената Гора, а другият — над дюните, търкалящи се на югозапад.

Противоположност.

Масата беляза с интересна подробност първоначалната му мисъл. Нещата върху нея веднага навяваха идеята за бъркотия. Тънки листа кристална хартия бяха пръснати отгоре, оставяйки тук-там свободно място по дървената повърхност. Ситно написан текст покриваше част от листата. Айдахо разпозна думи на галах и четири други езика, включително рядкото наречие, идещо от Пърт. По някои листове се виждаха скици и чертежи, други бяха покрити с черни драскулки, направени с четка-писец в самоуверения стил на „Бин Джезърит“. Най-интересно от всичко бяха четири бели тръби, дълги около метър — навити триизмерни разпечатки от нелегален компютър. Подозираше, че терминалът е скрит зад някое от паната по една от стените.

Младата пратеничка се изкашля, за да върне замисления Айдахо към действителността.

— Какво да кажа на Монео? — попита тя.

Голата се взра в лицето й.

— Би ли пожелала да те забременя?

— Командире!

Никак не бе трудно да се разбере, че е шокирана не толкова от предложението, колкото от нелогичното му поднасяне.

— О, да — каза той, — Монео. Наистина, какво ще правим е този иконом?

— Командире, той очаква Вашия отговор.

— А има ли някакъв смисъл да му го давам?

— Настоя да Ви уведомя, че иска да разговаря и да се посъветва едновременно с Вас и лейди Хви.

Айдахо долови в себе си неясно защо пробудило се чувство на интерес.

— И Хви ли ще бъде при него?

— Повикана е, командире — кимна пратеничката. После, след кратка пауза, запита: — Ще поиска ли командирът да го посетя по-късно вечерта?

— Не. Благодаря ти все пак. Реших друго.

Забеляза как тя умело прикри разочарованието си зад сковано-официален въпрос:

— Да предам ли, че ще отидете при Монео?

— Направи го — отпрати я с махване на ръка.

След като си отиде, той прецени възможността да не се отзове на повикването. Любопитството му вече беше разбудено. Монео иска да разговаря с него в присъствието на Хви. Защо? Да не мисли, че веднага ще хукне? Айдахо преглътна. Щом си спомнеше за иксианката, усещаше странна празнота в гърдите си. Не би могъл да пренебрегне смисъла на този факт. Явно нещо силно го бе привързало към нея.

Той се изправи; мускулите му бяха изтръпнали от дългото бездействие. Трябваше да ги пораздвижи. Излезе в коридора и без да обръща внимание на любопитните погледи на гвардейките, покрай които минаваше, се остави на силата, подтикваща го към работната стая на Монео. Хви бе вече там, когато голата влезе в стаята. Намираше се от другата страна на разхвърляната маса срещу майордома, седнала с кръстосани крака върху сивата възглавница. Успя само да зърне, че е облечена в дълга кафява рокля с обшит със сърма зелен колан, когато тя се обърна и… вече не виждаше нищо друго освен лицето й. Устните на иксианката беззвучно произнесоха името му.

И тя е чула — помисли Айдахо.

Странно, но това му вдъхна увереност. Мислите от днешния ден започнаха да приемат нови форми в съзнанието му.

— Дънкан, моля те да седнеш — рече Монео.

Посочи към възглавница до Хви. В гласа му се прокрадваше нещо колебливо и несигурно, смесено с любопитство; малцина освен Лито го бяха чували да говори с подобен тон. Погледът му беше сведен надолу към бъркотията върху масата. Слънчевата светлина на късния следобед хвърляше паяжинообразна плетеница върху безпорядъка, преминавайки през позлатено преспапие, изработено претенциозно като плодно дърво от скъпоценен камък, което пък бе покачено върху планина от пламнал кристал.

Айдахо взе посочената възглавница, без да отделя очи от Хви. Тя също го проследи с поглед, докато сядаше. После погледна към Монео; стори му се, че зърна гняв в израза на лицето й. Обичайната бяла униформа на иконома беше разкопчана и откриваше сбръчкания му врат и леко увисналата гуша. Дънкан се вгледа в очите му, готов да чака, принуждавайки другия да започне разговора.

Монео отвърна на погледа му, забелязвайки, че голата не беше свалил черната униформа от сутрешния им двубой. На предницата се виждаше дори малка следа от мръсотия, напомняща за пода на коридора, където го беше проснал. Но сега Айдахо не носеше старинния нож на атреидите. Това разтревожи майордома.

— Стореното от мен сутринта е непростимо — каза той. — Ето защо не искам да ми прощаваш. Просто моля да се опиташ да ме разбереш.

Хви не беше изненадана от началото, както забеляза Айдахо; важно свидетелство за предмета на разговора им преди неговото влизане.

Той не реагира и Монео продължи:

— Нищо не ме оправдава, че те накарах да се почувстваш не както трябва.

Долови в себе си любопитен отглас на думите и тона на иконома. Усещането, че го превъзхождат и са го победили с по-изкусни ходове, непознати по онова време, бе все още живо, но престана да подозира Монео в умишлено разиграване. По силата на някакви неизвестни обстоятелства сега у майордома бе изкристализирала безусловна почтеност. Осмислянето на този факт поставяше Литовата вселена, непоносимото сладострастие на Говорещите с риби, неопровержимата искреност на Хви — всичко, казано с една дума — в ново взаимоотношение и разбираема за Айдахо форма. Сякаш тримата, събрали се в стаята, бяха последните истински човешки същества в целия свят. Той заговори полушеговито, но с неприятна вътрешна отсенка на самоподценяване:

— Имаше пълното право да се защитаваш, когато те нападнат. Умението ти наистина ми хареса.

После се обърна към Хви, но Монео го изпревари:

— Не си струва да поемаш моята защита. Мисля, че тя ще остане непреклонна в неудоволствието си от подобна постъпка.

Айдахо поклати глава.

— Нима всички присъстващи знаят какво ще кажа, преди да съм го изрекъл, и какво ще почувствам, преди да съм го почувствал?

— Ето едно от възхитителните ти качества — отбеляза Монео. — Не прикриваш чувствата си. А ние… — той сви рамене — сме определено по-предпазливи.

Голата погледна към Хви и запита:

— И от твое име ли говори?

Тя сложи ръката си в неговата.

— Сама намирам думи за своите мисли.

Монео протегна шия, видя стиснатите ръце и потъна обратно във възглавницата си.

— Не трябва да го правите — промълви с тиха въздишка. Айдахо още по-плътно обви ръката й, почувствал мигновено същата реакция от нейна страна.

— Преди някой от двама ви да ме е попитал — рече икономът, — ще споделя, че дъщеря ми и Бог-Императора още не са се върнали от изпитанието.

Айдахо долови усилието, което си бе наложил, за да говори спокойно. Хви също го почувства.

— Истина ли е твърдението на Говорещите с риби? — обади се тя. — Ако не се справи, Сиона щяла да умре. Кажи ми, вярно ли е?

Монео замълча, а лицето му сякаш се вкамени.

— Прилича ли на теста на „Бин Джезърит“? — на свой ред запита Айдахо. — Муад’Диб казваше, че целта е да се разбере дали проверяваният е човешко същество.

Ръката на Хви започна леко да трепери. Айдахо веднага я погледна.

— И теб ли накараха да минеш през изпитанието?

— Не — отвърна иксианката, — но чух разговора на по-младите. Знаеха, че трябва да се преодолее агонията, без да се губи чувство за собствената личност.

Голата отново насочи вниманието си към Монео, забелязвайки отчетливото начало на тик около лявото му око.

— Икономе! — почти извика той, внезапно стигнал до прозрение. — Значи и теб е изпитал!

— Нямам желание да говоря за това — каза Монео. — Събрали сме се, за да решим какво ще стане с вас двамата.

— Нима ние ще го решаваме? — изненада се Айдахо, усетил как ръката на Хви се изпотява в неговата.

— Бог-Императора ще отсъди — поясни майордомът.

— Дори ако Сиона се провали?

— Особено тогава!

— Как мина твоят тест? — отново се поинтересува голата.

— Даде ми възможност да зърна какво е да бъдеш Бог-Император.

— Е, и?

— Видях само толкова, колкото бях в състояние да видя.

Ръката на Хви конвулсивно се сви.

— Вярно е, значи, че някога си бил бунтар — вметна Айдахо.

— Започнах с обич и молитва — каза икономът. — После преминах към гняв и непокорство. И бях преобразуван в това, което виждате пред себе си. Осъзнавам дълга си и го изпълнявам.

— Какво стори той с теб? — настойчиво попита Айдахо.

— Цитираше ми молитвата от моето детство: „Давам живота си, посвещавайки го на по-великата слава на Бога.“

Дънкан обърна внимание на внезапното спокойствие на Хви, съсредоточила погледа си върху лицето на Монео. За какво ли мислеше?

— Признах, че това е била моята молитва — продължи той. — А Бог-Императора ме попита от какво съм готов да се откажа, в случай че животът ми не бъде достатъчен, и буквално извика: „Какво струва животът ти, след като задържаш за себе си по-ценното, което притежаваш?“

Хви кимна, а Айдахо почувства единствено объркване.

— Можах да чуя истината в гласа му — добави Монео.

— Имаш ли прорицателска дарба? — попита иксианката.

— Да, когато ме залее отчаянието. Само тогава. Заклевам се обаче, че ми каза истината.

— Някои атреиди притежават силата на Гласа — промърмори Айдахо.

Икономът поклати глава в знак на несъгласие.

— Не. Беше самата истина. Каза ми още: „Гледам те и щях да пророня сълзи, ако можех. Приеми желанието ми като свършен факт!“

Хви се наклони силно напред и едва не се допря до масата:

— Той не може да плаче, нали?

— Пясъчните червеи… — пошепна Айдахо.

— Какво? — обърна се тя към него.

— Свободните убиваха пясъчни червеи с вода — поясни Дънкан. — При удавянето им се получаваше екстракт от подправката, който те използваха за обредните оргии на своята религия.

— Но господарят Лито все още не е завършен червей — рече Монео.

Хви се върна обратно на възглавницата си и пак погледна към него.

Айдахо се замисли със стиснати устни. В сила ли бе за Бог-императора забраната на свободните по отношение на сълзите? С каква възхита, но и с ужас се отнасяха те към безполезното пилеене на влагата! Да се отдаде вода на мъртвеца.

Монео отново заговори, обръщайки се към голата:

— Надявам се, че ще можеш да разбереш. Господарят взе решение. Двамата с Хви трябва да се разделите и никога вече да не се виждате.

Младата жена изтегли ръката си от дланта на Айдахо и произнесе само една дума:

— Знаем.

Айдахо добави с горчиво примирение:

— Познаваме мощта му.

— Но не го разбирате — каза Монео.

— Нищо повече не ми трябва — рече Хви, докосвайки едва-едва пръстите на голата, за да го накара да замълчи. — Не, Дънкан. Тук няма място за личните ни желания.

— Може би все пак ще му се помолиш — предположи Айдахо.

Тя рязко се извъртя и го погледна, без да свали очи, докато се видя принуден да сведе глава. А когато заговори, в гласа й звънна жива и весела нотка, нечувана досега от него:

— Моят вуйчо Малки винаги е твърдял, че господарят Лито не реагира на молитви. Според вуйчо ми господарят Лито приемал молитвата като опит за принуда и форма на натиск спрямо избрано божество, защото нарежда на безсмъртния какво да стори: Боже, направи за мен чудо или повече няма да вярвам в теб!

— Да, молитвата като израз на високомерие — вметна Монео. — И като застъпничество по желание.

— Какъв бог е той? — настойчиво възрази Айдахо. — Дори според собствените му признания Лито не е безсмъртен.

— Добре — бързо каза икономът. — По този случай ще цитирам господаря Лито. „Аз съм всичко, което трябва да се види от Бога. Аз съм думата, превърнала се в чудо. В мен са всички мои предшественици. Не е ли достатъчно за едно чудо? Какво повече искате да узнаете? Попитайте сами себе си: има ли някъде по-голямо знамение?“

— Празни приказки — прихна Айдахо.

— И аз не му повярвах — кимна Монео. — Нещо повече, предизвиках го със собствените му думи от Устната История: „Отдавам на по-великата слава на Господа!“

Хви ахна.

— Той просто ми се изсмя — невъзмутимо продължи икономът. — Присмя ми се и ме попита как бих могъл да дам нещо, което вече принадлежи на Бога?

— Ти много се ядоса, нали? — обади се Хви.

— И още как! Господарят Лито го забеляза и рече, че ще ме научи да отдавам почит и слава. После странно защо добави: „Може би ще ти се стори, че си не по-малко чудо от мене.“ — Монео се обърна и погледна през прозореца вляво от себе си, след което заключи: — Боя се, че гневът ме лиши от слух. Оказах се напълно неподготвен.

— Да-а, много е умен — замислено проточи Айдахо.

— Умен ли? — изненадано го погледна Монео. — Не смятам, че е тъй, поне в смисъла, който ти влагаш. От такава гледна точка господарят Лито едва ли е по-умен от мен.

— За какво си се оказал неподготвен? — запита Хви.

— За риска — отвърна икономът.

— Достатъчно си рискувал с гнева си — възрази иксианката.

— Не повече от него. Хви, по очите ти виждам, че разбираш. Отвращава ли те тялото му?

— Вече не — отговори тя.

Айдахо скръцна със зъби, обзет от безсилие.

— Гади ми се от всичко това!

— Обич моя, не бива да говориш подобни неща — рече младата жена.

— А ти не трябва да го наричаш „обич моя“ — отбеляза Монео.

— Може би искаш от нея да се научи да обича нещо по-дебело и гадно от това, което е желал да стане барон харконен? — язвително запита Айдахо.

Майордомът сви устни, отпусна ги и каза:

— Господарят Лито ми е разправял за този зъл и порочен старец от твоето време, Дънкан. Мисля, че не си разбирал врага си.

— Той беше едно тлъсто, чудовищно…

— Имал е вкус към силните усещания — прекъсна го Монео. — Дебелината в случая е нещо странично; може би е искал да я почувства лично, понеже действа обидно на останалите, а той наистина е обичал да обижда.

— Баронът унищожи само няколко планети — каза Айдахо. — А Лито се е заел да погълне целия свят.

— Любими, моля те! — възпротиви се Хви.

— Остави го да декламира — махна с ръка икономът. — Когато бях млад и невежа, също като Сиона или този беден глупак, плещех подобни безсмислици.

— Затова ли подхвърли дъщеря си на смъртоносен риск? — натърти Айдахо.

— Мили, много е жестоко — почти простена иксианката.

— Една от постоянните ти слабости, Дънкан, е твоята склонност към истерия — невъзмутимо каза Монео. — Предупреждавам те, че подхранвано от нея, невежеството вирее отлично. Гените ти дават сила и не ти е трудно да внушаваш чувства на някои от Говорещите с риби, но за водач не те бива.

— Не се опитвай да ме ядосаш — предупреди Айдахо. — Знам и други прийоми, освен прякото нападение, така че не ме предизвиквай твърде много.

Хви се опита да улови ръката му, но той се отдръпна.

— Знам също за какво ме бива, както и мястото си — продължи голата. — Аз съм полезен последовател. Мога да нося бойното знаме на атреидите. Зелено и черно кичат гърба ми!

— Службата на по-нисък пост поддържа силата, но раздува истеричните забежки — отбеляза икономът. — А изкуството на атреидите е в умението да се управлява без истерия; и да се поема отговорност за начина, по който се използва властта.

Айдахо рязко се оттласна и се изправи.

— Кога проклетият ти Бог-Император — почти кресна той — е носил отговорност за каквото и да е?

Монео погледна надолу към разхвърляната маса и отвърна, без да вдига глава:

— Отговорен е за онова, което е направил със себе си.

После мрачно впи поглед в лицето на другия и добави:

— Дънкан, а на теб няма да ти стиска дори само да научиш какво е сторил!

— Ти успя ли да устискаш? — подигра го Айдахо.

— Когато гневът ме превзе без остатък, той го забеляза и каза: „Как се осмеляваш да се дразниш и обиждаш от мен?“ И точно тогава — преглътна Монео — ме накара да погледна в ужаса, дето сам бе видял… — Очите на иконома внезапно се наляха със сълзи. — Оставаше ми само да бъда безкрайно доволен, че не ми се е налагало да взимам неговото решение… Както и да приема с доволство факта, че съм последовател.

— Успях да стигна до същото прозрение — прошепна Хви.

— Знаеш ли вече? — попита я Монео.

— Да, макар и да не го видях — отвърна тя.

Икономът тихо каза:

— Тогава за малко да умра. Аз… — силно потръпна и вдигна поглед към Айдахо, преди да промълви: — Не трябва да…

— Вървете всички по дяволите! — изръмжа голата, рязко се обърна и излетя от стаята.

Хви се втурна след него; лицето й беше покрито с маската на страданието.

— О, Дънкан… — прошепна тя.

— Нали сама виждаш? — рече икономът. — Сбърка. Нито ти, нито Говорещите с риби успяхте да го промените към добро. Точно обратното — помагате за по-скорошното му унищожаване.

Иксианката отчаяно се обърна към Монео:

— Не ще го видя вече — промълви тя.

Обратният път на Айдахо до жилището му се превърна в едно от най-трудните неща, за които имаше спомен. Опитваше се да си представи, че лицето му е неподвижна маска от металопласт, зад която е скрито бушуващото в него вълнение. Никоя от стражите не биваше да зърне мъката му. Криеше я, защото не знаеше, че повечето от тях имат съвсем вярна представа за емоционалните му състояния. Бяха участвали в брифингите за Дънкановците и можеха да разчитат всеки техен израз.

В коридора, недалеч от квартирата си, Айдахо видя Найла, която с бавна крачка идваше към него. Лицето й, покрито със смесица от нерешителност и претърпяна загуба, мигновено го възпря и почти го накара да забрави собственото си настроение.

— Какво има, Приятелко? — попита той, когато Говорещата с риби почти се изравни с него.

Тя го погледна и веднага схвана всичко, за което красноречиво говореше изразът на квадратното й лице. Колко странно изглеждаща жена — помисли голата.

— Вече не съм Приятелка — каза Найла и продължи по коридора.

Айдахо се завъртя на пета и се загледа в гърба на отдалечаващата се амазонка с широки рамене и сякаш съзнателно потискана игра на страхотни мускули.

За какво ли е подготвена? — запита се той.

Мисълта обаче бързо отмина. Затрудненията му се върнаха обратно, още по-обезпокоителни. Извървя няколкото крачки до вратата на квартирата си и влезе вътре.

Постоя известно време със стиснати край бедрата юмруци.

Вече нищо не ме свързва с което и да е време. Беше странно, че не изпита усещане за освобождаване. Знаеше обаче, че е направил крачка, поставяща начало на освобождаването на Хви от любовта й към него. Той бе унизен и смален. Скоро иксианката щеше да мисли за Дънкан Айдахо като за незначителен и сприхав никаквец, подвластен само на собствените си емоции. Дори се виждаше как избледнява в обхвата на непосредствените й занимания…

Горкото същество Монео!

Много добре знаеше как действат факторите, оформили отстъпчивия сега иконом. Дълг и отговорност. Какъв безопасен покрив предоставяха те във времената на трудни решения.

Някога и аз бях като него — помисли Айдахо. — Но това стана в друг живот и по друго време.

„Дънкановците понякога питат дали разбирам екзотичните идеи на нашето минало? И ако ги разбирам, защо не мога да им ги обясня? Познанието, както вярват те, се намира единствено в подробностите. Опитвам се да им втълпя, че всички думи са огъваеми, пластични. Образите на думите започват да се изкривяват още в момента на тяхното изричане. Идеите, вградени в един език, имат нужда от същия език, за да бъдат изразени. Това е самата същност на смисъла на думата «екзотичен». Нали виждате как започва да се променя? Преводът изпитва неудобство в присъствието на екзотичното. Езикът галах, с който си служа тук, сам налага себе си. Той е външна рамка за съотношение — една специфична система. Във всички системи обаче дебнат опасности. Системите включват непроучените схващания на създателите си. Когато приемате дадена система с присъщите за нея мнения и схващания, по същество съдействате за заякчаване на съпротивата срещу промените. Струва ли си да обяснявам на Дънкановците, че за някои неща няма езици? Охх! Те винаги ще продължават да вярват, че всички езици са мои.“

Откраднатите Дневници

Два дни и две нощи Сиона така и не уплътни лицевата си маска, губейки с всяко издишване от скъпоценната вода. Но преди тя да си спомни за думите на баща си, трябваше да бъде смъмрена като дете на свободните. Най-сетне Лито реши да й го каже в студеното трето утро от прехода, когато спряха в сянката на една скала сред брулената от вятъра равнина на ерга.

— Пази всеки дъх, излизащ от тебе, защото с него те напуска топлината и влагата на твоя живот — рече той.

Знаеше, че има още цели три дни път из ерга, както и цели три нощи, преди да стигнат до вода. Сега бе петото утро, откакто бяха напуснали малката Цитадела. През нощта навлязоха в район с ниски движещи се купчини пясък, които все още не бяха дюни; истинските се мержелееха някъде напред, а ако пътникът знаеше накъде да погледне, щеше да съзре в далечината и тънката начупена линия на останките от някогашния хребет Хабания. Сиона беше свалила превръзката за уста на влагосъхраняващия си костюм, за да може да говори по-ясно. Но въпреки това изричаше думите с почернели и кървящи устни.

Вече е обзета от отчаянието на жаждата — помисли той, докато спътничката му опипваше със сетивата си заобикалящия ги свят. — Скоро ще стигне до точката на кризата.

Неговите собствени сетива му казваха, че все още бяха сами в окрайнините на равнинната местност. Само минути ги деляха от сипването на зората. Ниско легналата светлина издаваше с отраженията си присъствието на прахови преградни образувания, които се виеха, издигайки и спускайки се в нестихващия вятър. После сетивата му игнорираха шума на вятъра, за да може да чуе и други неща — затрудненото дишане на младата жена, сриването на малка лавина от скалите зад тях и стърженето на огромното му тяло по тънкото пясъчно покритие.

Сиона отмести лицевата си маска встрани, но продължи да я държи, за да може да я върне бързо на мястото й.

— След колко време ще стигнем до вода? — попита тя.

— Три нощи.

— Няма ли по-пряк път?

— Не.

Вече разполагаше с важна информация, позволяваща й да оцени по достойнство икономичния подход на свободните. Лакомо глътна няколко капки от джобния резервоар.

Лито разпозна посланието на нейните движения — обичайните жестове на свободните in extremis[12]. В момента Сиона не само сетивно, но и съзнателно вникваше в смисъла на едно добре познато на предшествениците й състояние — патийех, или жаждата на прага на смъртта.

Няколкото последни капчици в джобния резервоар бяха свършили. Чу я как засмуква въздух. После върна маската на мястото й и запита с приглушен глас:

— Няма да се справя, нали?

Лито я погледна в очите и забеляза бистротата на мисълта, причинена от наближаващата смърт — проницателно осъзнаване, рядко постигано по друг начин.

Засилваше се действието само на най-необходимото за оцеляване. Да, тя бе навлязла достатъчно навътре в тедах ри-агрими — агонията, мобилизираща максимално разума. Много скоро щеше да бъде принудена да вземе върховното решение, през което мислеше, че вече е преминала. От доловените признаци той разбра, че ще трябва да се отнася с изключителна благосклонност и внимание към нея. Щеше да му се наложи да отговаря искрено на всеки въпрос, защото в тях беше стаен осъждащ укор.

— Няма да успея, нали? — настоя Сиона.

В отчаянието й все още имаше следи от надежда.

— Нищо не е окончателно сигурно — рече той. Думите му я потопиха в смразяващо безсилие.

Лито нямаше подобни намерения, но знаеше, че нерядко правилният, макар и двусмислен отговор се приема за потвърждение на най-дълбоко стаени страхове.

Тя въздъхна.

После с приглушен глас опита отново.

— В размножителната програма сигурно си предвидил нещо по-специално за мен.

Думите й не прозвучаха като въпрос.

— Всеки от нас има някакви намерения — каза той.

— Но поиска да се споразумеем.

— Вярно е.

— Как можеш да мислиш за съгласие от моя страна, след като знаеш, че мразя свързаното с теб? Бъди честен!

— Триногата на споразумението е с три крака. Те са стремежът, сведенията и съмнението. Точността и честността имат малко значение.

— Не спори с мен, моля те. Знаеш, че умирам.

— Твърде много те уважавам, за да споря.

Той изправи челните части на тялото си, за да усети вятъра. В него вече се долавяше дневната топлина, ала все още носеше твърде много влага, за да е приятен. Което пък му напомни, че колкото по-стриктно държеше за контрол над времето, толкова повече ставаха параметрите и се повишаваше степента, до която те трябва да бъдат контролирани. Стремежът към абсолютното нарастваше едновременно с нивото на неопределеност.

— Твърдиш, че не спориш, но…

— Спорът заключва дверите на разума — каза той, снижавайки се на пясъка. — А зад него се спотайва насилието. Проточи ли се, спорът винаги води до насилствени действия. Аз обаче нямам никакво намерение да те насилвам.

— Какво искаше да кажеш преди малко… със стремежа, сведенията и съмнението?

— Стремежът обединява участващите. Сведенията залагат границите на общия им разговор. А съмнението поставя рамка на въпросите.

Тя приближи и го загледа в лицето — само на около метър разстояние.

Колко странно е, помисли Лито, че омразата може да се смеси без остатък с надеждата, страха и благоговението.

— Би ли могъл да спасиш живота ми?

— Има такава възможност.

Едва-едва кимна, а той разбра, че отново е стигнала до погрешно заключение.

— Значи, искаш в замяна моето съгласие!

— Не е вярно.

— Ако премина през изпитанието…

— То не е мое.

— Чие е тогава?

— Дошло е от общите ни предшественици.

Сиона се отпусна назад и седна на студената скала; умълча се, тъй като още не беше готова да го помоли за почивка в топлата пазва на челния дял от тялото му. Лито сякаш дочу слабо скимтене, притаено в гърлото й. Съмненията в нея вече работеха с пълна пара. Бе започнала да си задава въпроса дали действително би могла да покрие образа му с вътрешната си представа за него като Върховен Тиранин. Погледна го — пак с остротата на пределно избистрения си разум, която той бе забелязал преди малко.

— Какво те кара да постъпваш по този начин?

Въпросът беше добре поставен.

— Вътрешната ми потребност да спасявам хората — отвърна Лито.

— Кои хора?

— Моето определение е много по-обхватно от всички останали, включително и това на „Бин Джезърит“, където вярват, че тъкмо те са дали дефиниция на понятието. Имам предвид извечната нишка на целия човешки род.

— Искаш да кажеш, че…

Не успя да довърши — устата й се оказа напълно суха. Опита се да събере малко слюнка. Той забеляза усилията й под лицевата маска. Въпросът беше ясен, така че му се стори излишно да чака.

— Без мен сега нямаше да съществуват никакви хора, абсолютно никакви. А пътят, водещ до изчезването им, бе прекалено ужасяващ дори за най-смелите ти предположения.

— Предполагаемото твое предусещане — засмя се леко подигравателно тя.

— Златната Пътека все още зове — каза той.

— Не ти вярвам!

— Защото сме различни.

— Именно!

— Но и двамата зависим един от друг.

— За какво съм ти нужна?

Ох, викът на младостта, несигурна за определеното й място. Почувства силата, скрита в потайните окови на обвързването и си наложи да бъде твърд. Зависимото положение подхранва слабост!

— Ти си Златната Пътека — каза Лито.

— Аз ли? — едва успя да пошепне Сиона.

— Вече си прочела Дневниците, които ми открадна. Целият съм в тях. Жено, виж какво съм създал. А ти можеш да създадеш единствено себе си.

— Думи, измамни и опасни думи!

— Разбери: не страдам от факта, че ме боготворят. Страданието за мен е, че никога не са ме оценявали правилно. Може би… Не, не смея да се надявам на теб.

— Какво е предназначението на онези Дневници?

— Записва ги иксианска машина. Ще ги намерят в един много далечен ден. И те ще накарат хората да се замислят.

— Каква иксианска машина? Нима не изпълняваш предписанията на джихада!

— Този факт е поредният урок. Всъщност какво правят машините? Само умножават онова, което можем да свършим, без да мислим. А да се върши нещо, без да се мисли, представлява най-голямата опасност. Виж колко дълго ти вървя през пустинята, но не помисли за лицевата си маска.

— Можеше да ме предупредиш!

— И да увелича зависимостта ти.

Сиона го погледна за миг и каза:

— Защо искаш да стана командир на твоите Говорещи с риби?

— Ти си атреидка, съобразителна и способна да решава самостоятелно. Можеш да бъдеш вярна и честна дори само заради смисъла на тези понятия, както сама ги преценяваш. Подготвена и обучена си да командваш, което означава, че си независима.

Вятърът размяташе прах и пясък около тях, докато тя обмисляше думите му.

— Ако се съглася, ще ме спасиш ли?

— Не.

Беше дотолкова сигурна в обратния отговор, че трябваше да почака няколко удара на сърцето си, за да може да изтълкува едносричната дума. Междувременно вятърът поутихна, откривайки през дюнния пейзаж панорамата на жалките останки от хребета Хабания. Въздухът внезапно се смръзна от оня студ, който отнемаше влагата от плътта толкова бързо, колкото го правеше и най-жаркото слънце. Частица от съзнанието на Лито долови рязко колебание в контролирания режим на времето.

— Как така не? — попита Сиона, едновременно озадачена и възмутена.

— Не сключвам кръвни сделки с хора, на които трябва да вярвам.

Тя бавно поклати глава вляво и вдясно, но не отмести погледа си от лицето му. След малко прошепна:

— Какво може да те накара да ме спасиш?

— Нищо. Защо мислиш, че си способна да сториш онова, с което не мога да ти отвърна? Не се постъпва така при взаимна зависимост.

Младата жена отпусна рамене.

— След като не мога да сключа с теб сделка или да те принудя…

— Трябва да потърсиш друг път.

Каква великолепна гледка е взривният растеж на съзнанието — помисли той.

Изразителните черти на лицето й не криеха нищо. Тя прикова погледа си в него, сякаш търпеше път към мислите му. В приглушения й глас се вля прясна сила.

— Може би искаш да узная всичко за теб… дори и най-малките ти слабости?

— А би ли откраднала онова, което драговолно ти предоставям?

Утринната светлина сякаш я удари силно по лицето.

— Нищо не ти обещавам! — изхриптя тя.

— Нито пък го искам от тебе.

— Ще ми дадеш ли вода, ако помоля…?

— Не е съвсем вода.

Сиона потвърди с кимване.

— И аз съм Атреидска.

Говорещите с риби не бяха пропуснали урока за необикновената чувствителност, заложена в гена на атреидите. Тя добре знаеше къде е изворът на подправката и какво може да й причини. Преподавателите в училищата бяха се справили със задълженията си. Дозираното количество мелиндж в сухата храна на Сиона също бе свършило работа.

— Виж малките завити гънки около лицето ми — каза Лито. — Разтъркай леко с пръст една от тях и тя ще изпусне капки течност, наситена с екстракт от подправката.

Веднага забеляза признателността в очите й. Спомените, за които дори нямаше представа, бяха проговорили в нея. Тя се бе появила след множество поколения, умножили деликатната чувствителност на атреидите.

Дори острата й жажда не можеше да промени нещата.

За да улесни прехода през кризата, той й разказа за децата на свободните, изравящи пясъчни твари в окрайнините на някой оазис, за да извлекат от тях течността, която бързо възстановяваше и укрепваше силите.

— Нали съм от рода на атреидите — повтори тя.

— Устната История го твърди категорично.

— Следователно мога да умра от мелинджа.

— Да. Тъкмо в това е изпитанието.

— Разбирам. Искаш да ме направиш истинска свободна!

— Можеш ли по друг начин да подготвиш наследниците си за оцеляване, след като аз си отида?

Сиона свали лицевата маска и приближи лицето си на длан от неговото. После докосна с пръст най-близкото завито крайче на качулката му.

— Поглади го леко — каза той.

Ръката й се подчини, но не на гласа му, а на нещо, обадило се в самата нея. Движенията на пръстите, внимателни и добре усвоени, разбудиха собствените му спомени, преминали като наследство от едно дете в друго и по-нататък… По този начин беше съхранено огромно количество и вярна, и невярна информация. Лито обърна настрани лицето си, доколкото беше възможно, и погледна косо към нейното, намиращо се съвсем близо. По закръгленото крайче на гънката се появиха бледосини капки. Заля я силна миризма на канела. Тя се наведе към капките. Видя поричките около носа й и движенията на езика, докато Сиона преглъщаше. После се отдръпна, без да е утолила напълно жаждата си, подтиквана от предпазливостта и недоверието, познати му много добре от някогашния Монео. Какъвто бащата, такава и дъщерята.

— След колко време започва да действа?

— Вече е започнала.

— Искам да кажа…

— Около минута и нещо.

— Не ти дължа нищо!

— Няма да е необходимо заплащане.

Тя уплътни лицевата си маска.

Лито видя как погледът й започна да се замъглява. Без да поиска разрешение, спътничката му почука по предния дял на туловището, приканвайки го да приготви топлия хамак в себе си. Направи го веднага. Сиона се настани удобно в уютната кривина. Той рязко насочи погледа си надолу и го задържа, наблюдавайки я. Очите й останаха отворени, макар сега да не виждаше нищо около себе си. Внезапен гърч я разтърси и тялото й започна да трепери като дребно умиращо животинче. Добре познаваше ставащото с нея, но не можеше да промени абсолютно нищо. В съзнанието й нямаше да се запази никаква следа от срещи с прародители, докато дълбоко в нея завинаги оставаха ярко изрисувани картини, звуци и миризми. Щяха да се съхранят издирващи машини на преследвачи, мирис на кръв и вътрешности, треперещи от страх и притаили се в дупки човешки същества, обзети единствено от ужаса, че не могат да избягат… И през цялото време шумът на двигатели и тракането на механизми щеше да приближава — все по-близо и по-близо… Все по-силен и по-силен…!

Накъдето и да се обърне, щеше да бъде едно и също. От нигде надежда за спасение.

Той долавяше как животът й полека се оттегля и гасне. Сиона, не се оставяй да те погълне мракът! Атреидите винаги постъпваха по един и същ начин. Те се биеха за живота си. А сега Сиона се сражаваше за живота на други, не за своя. Но усещаше как бавно чезне и се отлива собствената й сила… Потъваше все по-дълбоко в мрака, пропадаше навътре, където никой преди нея не бе достигал. Той започна леко да я люлее в челния дял на тялото си. Люлеенето или тънката пареща нишка на непоколебимостта, а може би и двете заедно, успяха да вземат връх. В ранния следобед треперещото й тяло премина в състояние, което донякъде приличаше на сън. Само от време на време откъсналите се от нея въздишки се разнасяха като ехо от виденията пред вътрешния й взор. Продължи да я люлее внимателно, претъркаляйки се полека от едната на другата си страна.

Дали ще се измъкне от онези дълбини? Реакцията на нейната жизненост го обнадежди. Каква сила бе скрита в тази жена!

Събуди се късно следобед. Изведнъж я заля вълна на спокойствие; смени се и ритъмът на дишането й. Очите й внезапно се отвориха. Погледна нагоре към него, претърколи се извън хамака, заставайки с гръб към Лито, и остана така почти час, мълчалива и замислена.

С баща й беше станало същото. В атреидите се долавяше някакъв нов модел. Някои от предшествениците им произнасяха шумни тиради. Други се отдалечаваха заднешком от Бог-Императора, като се препъваха и продължаваха да го гледат с широко отворени очи, а той трябваше да ги последва, извивайки тялото си, което стържеше по древния камънак. Трети приклякаха, приковали поглед в земята. Но нито един от тях не се бе обърнал с гръб към него. Лито възприе развитието в нова посока като вдъхващ надежда знак.

— Вече добиваш известна представа за обхвата на моя род — каза той.

Сиона се обърна със строго свити устни, но не срещна погледа му. Все пак успя да забележи, че е осъзнала идеята, която много малко хора бяха приели така, както го направи тя; с необикновената си множественост Лито бе превърнал целия човешки род в свое семейство.

— Въпреки всичко можеше да запазиш живота на моите приятели в гората.

— Ти също можеше да ги спасиш.

Младата жена сви юмруци и ги притисна към слепоочията си, без да отклонява погледа си от него.

— Нима наистина знаеш…

— Сиона, внимавай!

— Трябваше ли да го науча по този начин? — пошепна тя. Лито замълча, оставяйки я да отговори сама на въпроса си.

Беше длъжен да я накара да разбере, че първичното му съзнание функционира също като съзнанието на свободните; както и да й внуши, че хищникът проследява всяко живо същество, оставило дири след себе си, също като онези ужасни машини в апокалипсиса на виденията.

— Златната Пътека — отново прошепна Сиона. — Мога да я почувствам.

Погледна го с широко отворени очи и каза:

— Ужасно жестоко е!

— Без жестокост оцеляването е невъзможно.

— Те просто не можеха да се скрият — промълви тя и продължи малко по-високо: — Какво направи с мен?

— Реши да се бунтуваш като свободна — каза той. — А свободните винаги са притежавали почти невероятна способност да разчитат всичко, оставено в пустинята. За тях не беше тайна дори плетеницата на засипаните от вятъра следи по пясъка.

Видя наченките на угризения при спомена за мъртвите й спътници. Заговори веднага, защото знаеше, че чувството за вина ще пламне почти моментално, последвано от гняв към самия него:

— Щеше ли да ми повярваш, ако просто те бях задържал и уведомил?

Разкаянието я беше обзело почти напълно. Тя отвори устата си под маската и изпъшка.

— Все още не мога да кажа, че си оцеляла в пустинята — предупреди я Лито.

Почти бе престанала да трепери. Раздвижваните с негова помощ инстинкти на свободните бяха внесли необходимото й спокойствие.

— Ще оцелея — каза тя, срещна погледа му и продължи: — Ти вникваш в мислите ни, като следиш нашите чувства, нали?

— По-скоро вниквам в причините, които ви карат да мислите по един или друг начин. Мога да разпозная и най-незначителните промени в поведението ви, проследявайки причинилите ги чувства.

Видя, че тя приема пълната си беззащитност по същия маниер, по който реагира и Монео — със страх и омраза. Това обаче нямаше особено значение. Стремително огледа времето и събитията, които й предстояха. Да, Сиона щеше да оцелее в пустинята, защото следите й по пясъка продължаваха плътно до тези, оставени от него. Непосредствено край нейните дири обаче той зърна внезапно зейнало празно пространство, скрило всичко. Предсмъртният вик на Антеак отекна в съзнанието му, оглеждащо бъдното… И рояка на Говорещите с риби, полетял в атака!

Малки идва — помисли той. — Аз и Малки пак ще се срещнем.

Отвори очи за действителността и видя все още вторачената в него Сиона.

— Продължавам да те мразя! — каза тя.

— Всъщност мразиш необходимата жестокост на хищника.

— Видях още нещо! — Гласът й тръпнеше от злост. — Не можеш да хванеш докрай следите ми!

— Длъжна си да се погрижиш за това видение и да го запазиш.

Не беше изрекъл последните си думи, когато заваля. Внезапно притъмня и в същия миг ливна пороен дъжд. Въпреки че бе доловил резките колебания в изкуствено регулираното време, Лито се стресна от яростта на бурята. Знаеше, че в Сарийър понякога се случва и да вали, но дъждът бързо спираше, водата се оттичаше и изчезваше. Останалите тук-там локви се скриваха, когато новопоявилото се слънце почти веднага изпаряваше течността от тях. В повечето случаи проливният дъжд не стигаше до земята, той доскоро беше дъжд-призрак, който се превръщаше на пара от слоя прегрят въздух непосредствено над повърхността на пустинята, след което вятърът отнасяше парата. Но днешният валеж буквално го зашемети.

Сиона свали лицевото покривало и жадно подложи лицето си на падащата вода, без да забележи състоянието на Лито.

Малко след началото на пороя той настръхна от болка — когато водата проникна през припокриващите се една с друга пясъчни твари — и мъчително се сви в агонизиращо кълбо. Особените инстинкти и разнопосочните стремителни движения на пясъчната твар и на пясъчния червей влагаха нов смисъл в думата болка. Чувстваше как тялото му сякаш се разпаря във всички посоки. Пясъчната твар неистово се стремеше към водата, за да я капсулира. А пясъчният червей усещаше как смъртта приближава ведно със заливащата го течност. Клъбца син дим изскачаха от всяко място, поразено от дъжда. От ферментационните и други процеси в тялото му започваше да се отделя чист екстракт от подправката. Около него вече се стелеше син дим. Започна да стене, гърчейки се в локвите.

Облаците отминаха. Едва тогава Сиона забеляза страданията му.

— Какво ти е? — попита тя.

Не можа да й отговори. Дъждът бе отминал, но болезнените му капки оставаха по камъните и в локвите около и под него. Всичко беше мокро.

Жената видя синия пушек, издигащ се от всяка точка, където течността докосваше тялото му.

— От водата е!

Вдясно имаше малко възвишение. С мъчителни движения той се отправи към него, изстенвайки при преминаването през всяка локвичка. Когато го достигна, установи, че е почти сухо. Силните болки поутихнаха; след малко забеляза застаналата пред него Сиона. Престорено загрижена, тя го попита:

— Защо водата те наранява?

Наранява ли? Каква неподходяща дума! Ала не можеше да не отговори на въпроса й. Беше видяла достатъчно и знаеше да търси отговор. Запъвайки се, той й обясни как реагират пясъчната твар и пясъчният червей. Спътничката му го изслуша мълчаливо и възкликна:

— Но нали отдели течност за мен!

— Подправката има предпазно действие.

— Тогава защо поемаш риска да излизаш на открито без колата си?

— Не може да си свободен в Цитаделата или върху Царската кола.

Тя се съгласи с кимване.

И отново съзря пламъчетата на бунта в очите й. Не искаше да се чувства виновна или зависима. Беше повярвала в реалността на Златната Пътека, но какво от това? За неговите многобройни жестокости нямаше прошка! Можеше да откаже да го приеме и да не му отреди място в семейството си. Та нали вече не беше човешко същество и по нищо не й приличаше. А тя знаеше тайната, с която гибелта му бе сигурна! Ако бъде залят и ограден отвсякъде с вода, ако пустинята му бъде унищожена, ако му се отнеме възможността да се измъкне от пръстена на смъртоносната агония… Нима наистина смяташе, че може да прикрие хода на мислите си само с едно обръщане встрани?

Какво влияние да окажа! — помисли той. — Тя трябва да продължи да живее, а аз — да демонстрирам отказ от насилие.

Сега, когато вече знаеше нещо важно за Сиона, колко просто би било да отстъпи и да потъне слепешком в собствените си мисли. Изкушението да съществува само със спомени беше много голямо, но неговите деца се нуждаеха от още един нагледен урок, за да могат да избегнат последната опасност, застрашаваща Златната Пътека.

Колко болезнено решение! Усети прилив на съчувствие към „Бин Джезърит“. Беше изправен пред затруднение, подобно на преживяното от тях при появата на Муад’Диб. Защото не успяха да установят контрол над баща ми — висшата цел на тяхната програма за целенасочено размножаване.

Призовавам ви отново на помощ, драги приятели — помисли той и сподави киселата усмивка, с която възнагради собственото си позьорство.

„При наличие на достатъчно време за еволюционно развитие на поколенията хищникът предоставя на жертвата си множество възможности за адаптация в посока към оцеляване; по пътя на кръгообразно действащата обратна връзка жертвата от своя страна инициира промени в хищника, който отново променя жертвата и т.н., и т.н.… Голям брой мощни сили извършват същия процес. Можете да причислите и религиите към тях.“

Откраднатите Дневници

— Бог-Императора ми нареди да ти кажа, че твоята дъщеря е жива.

Найла предаде на Монео съобщението с напевен глас, насочила погледа си през работната маса към фигурата му посред обичайното безредие от записки, разхвърляни листа и комуникационни средства.

Майордомът силно притисна една в друга дланите си и се взря в издължената сянка, която слънчевата светлина хвърляше на масата, преминавайки през дървото със скъпоценни камъни на преспапието му.

Без да вдига очи към набитата фигура на Найла, застанала пред него с полагащото му се уважение, той попита: — И двамата ли се върнаха в Цитаделата?

— Да.

Монео извърна глава към прозореца вляво, но нямаше как да види нито неумолимата разграничителна линия на мрака, надвиснал на хоризонта на Сарийър, нито ненаситния вятър, увличащ зрънца пясък от върха на дюните.

— А какво стана с въпроса, който обсъдихме по-рано? — попита той.

— Уреден е.

— Много добре.

Освободи я с махване на ръка, но Найла остана на мястото си. Изненаданият иконом едва сега я погледна.

— Налага ли се да присъствам лично на тази… — преглътна тя — …сватба?

— Господарят Лито го заповяда. Ще бъдеш единствената, въоръжена с лазестрел. Оказва ти се специално внимание.

Гвардейката остана на място, вперила погледа си някъде над главата на Монео.

— Какво има? — подкани я той.

Долната челюст на Найла не спираше конвулсивните си движения. Най-после тя изрече:

— Той е Бог, а аз съм простосмъртна.

След това се обърна кръгом и напусна работното помещение.

Монео разсеяно се запита какво бе обезпокоило масивната Говореща с риби, ала мислите му бързо се върнаха към Сиона, подобно на стрелката на компас.

И тя оцеля, също като мене.

Дъщеря му вече притежаваше онова вътрешно усещане, което неизменно щеше да й напомня, че Златната Пътека остава цяла.

Също като мен.

Но не усети в себе си никакво разнежване; нищо не го накара да я почувства по-близка. Беше поела тежък товар, който неизбежно щеше да превие бунтарската й природа. Никой Атреидски не може да се противопоставя на Златната Пътека. Лито се беше погрижил да е така!

Спомни си времето, когато сам бе размирник и бунтар. Нощ след нощ спеше на различни места, а нещо отвътре държеше вечно буден импулса му да побегне всеки момент. Паяжината на това минало оставаше плътно прилепена, независимо от усилията, които полагаше, за да се освободи от неприятните спомени.

Сиона попадна в клетката. И аз не я избегнах. Както се оказа в нея и самият Лито.

Гласът на нощната камбана нахълта в мислите му и включи светлините на кабинета. Той погледна към все още несвършената работа по подготовката на сватбата на Бог-Императора с Хви Нории. Толкова много работа! После натисна сигналния бутон и каза на отзовалата се на повикването помощничка от Говорещите с риби да му донесе чаша вода и да съобщи на Дънкан Айдахо, че го очаква.

Тя се върна бързо и остави чашата близо до лявата му ръка, подпряна на масата. Направиха му впечатление дългите й пръсти, като на изпълнителка на лютня, но не погледна към лицето на момичето.

— Изпратих да повикат Айдахо — каза Говорещата с риби. Монео кимна и продължи работата си. Чу я да излиза и едва тогава посегна към чашата.

Някои прекарват живота си като летни пеперуди — помисли той. — А моето бреме няма край.

Водата се оказа блудкава. Почувства тялото си натежало и почти безчувствено. Погледна цветовете на залеза в Сарийър, потъващи в мрака; помисли, че не би трябвало да пропуска красотата на добре познатата сцена, но успя само да долови, че светлината се променя по свой, определен единствено от нея начин. Никак не се трогва от съзерцанието ми,

Когато мракът погълна всичко, силата на светлината в кабинета се увеличи автоматично, сякаш прояснявайки и мислите му. Почувства се достатъчно добре подготвен за идването на Айдахо. Да, голата трябваше да бъде научен на неизбежните потребности без повече отлагане!

Вратата на стаята се отвори. Беше помощничката, която попита:

— Да донеса ли яденето?

— По-късно.

Спря я с ръка, преди тя да излезе, и добави:

— Бих искал вратата да остане отворена.

Говорещата с риби се намръщи.

— Можеш да посвириш — каза той. — Искам да послушам.

Лицето й беше закръглено, почти детско и тутакси засия в усмивка, останала на устните й, докато излизаше.

След малко чу звуците на лютнята от съседното помещение. Да, младата помощничка безспорно имаше музикални способности. Басовите струни барабанеха като дъжд по покрив, а под тях шепнеха по-високите тонове. Може би някой ден момичето щеше да смени лютнята с балисет(*). Разпозна песента — игрив спомен за есенния вятър от много далечна планета, където пустинята беше непозната. Тъжна и жалостива музика; но прекрасна.

Това е викът на затворения в клетката — помисли той. — Споменът за свободата.

Продължи последната си мисъл в неочаквана посока. Нима свободата винаги се отвоюва с бунт?

Лютнята притихна. Разнесоха се звуците на ниско разговарящи гласове. Айдахо влезе в работното помещение. Монео бързо и преценяващо го изгледа. Играта на светлините придаваше на лицето на влезлия изражение на маска, разкривена от гримаса и с вдлъбнати очи. Без да дочака покана, той седна насреща му; маската изчезна. Един от поредните Дънкановци. Беше се преоблякъл в обикновена черна униформа без отличителни знаци.

— Зададох си любопитен въпрос — започна Айдахо. — И съм доволен, че ме повика. Искам да го чуеш. Монео, какво не успя да научи моят предшественик?

Силно изненадан, майордомът остана седнал, но с изопнат гръб. Колко нетипичен въпрос за един гола! Дали все пак в настоящия не беше скрита някоя тлейлаксианска хитрост?

— Какво те накара да ме попиташ по този начин? — осведоми се той.

— Мислех като свободен.

— Не си бил свободен.

— Но съм доста по-близо до тях, отколкото предполагаш. Наибът Стилгар веднъж каза, че навярно съм роден като свободен, ала не съм го знаел, преди да дойда на Дюн.

— Е, каква е разликата, когато мислиш като свободен?

— Спомняш си, че никога не трябва да бъдеш с хора, с които не би искал да се видиш изправен пред лицето на смъртта.

Монео притисна дланите си към масата. По лицето на Айдахо припълзя зла усмивка.

— Тогава за какво си тук? — запита икономът.

— Съмнявам се, че ти можеш да бъдеш един от тези хора. И се питам защо Лито те е приел до себе си като най-близък от всички останали?

— Преминах през неговото изпитание.

— Същото, на което е била подложена дъщеря ти, така ли?

Разбрал е, че са се върнали. Значи някоя от Говорещите с риби му докладва… Освен, ако Бог-Императора не го е повикал… Не, щях да науча.

— Изпитанията винаги са различни — каза Монео. — Аз трябваше да мина през пещерен лабиринт само с торба храна и шише с екстракт от подправката.

— Е, и какво избра?

— Какво ли? О… Ако те подложи на теста, ще видиш.

— Има един Лито, когото не познавам — рече Айдахо.

— Не ти ли казвах?

— Но има и друг, когото ти не познаваш.

— Защото е най-самотната личност, появявала се някога във вселената.

— Не ме залъгвай с приказки за състояние и настроения. Не можеш да ме разчувстваш.

— Да, настроения! Много добре — кимна Монео. — Настроенията на Бог-Императора, са като река, която тече бавно и спокойно, когато няма нищо по пътя й, но бучи и се мята от най-незначителното препятствие. Той е нещо, срещу което никога не трябва да се изправяш.

Голата се огледа в ярко осветеното работно помещение, извърна очи към тъмнината отвън и помисли за спокойния ход на реката Айдахо. После се обърна отново към иконома и попита:

— Какво знаеш ти за реките?

— На младини пътувах, където господарят ме изпращаше. Веднъж ми се случи да поверя живота си на една черупка, с която плавах по река, а после и през море, чиито брегове се губеха.

Произнасяйки думите, той почувства, че е докоснал нишка, водеща към важна истина за господаря Лито. Унесе се в мисли за онази далечна планета, където бе прекосил истинско море от единия до другия му бряг. Още първата вечер се разрази буря. Някъде от дълбините на кораба се разнасяше дразнещото „туп-туп-туп“ на двигателите, а той вече не можеше да определи посоката. Беше останал на палубата с капитана, съсредоточил мисълта си върху звука на корабните мотори, идващ и отминаващ също като високите грамади от сиво-черна вода, дето приближаваха и се отдалечаваха… отново и отново. С всяко пропадане килът сякаш разрязваше плътта на морето със смазващия си юмрук. Хвърляха се лудешки напред, просмукали от водата. Нагоре… Още нагоре, после надолу! Дробовете го боляха, сковани от страх. Скоковете на кораба и вълните, стремящи се да ги притиснат в дълбините си — бесни взривове на сякаш втвърдилата се вода и бяла мехуреста пяна, сливаща се от палубите; и така час след час, море след море…

Всичко, дошло и отминало с мисълта му беше нишка, която водеше към Бог-Императора.

Той е едновременно и корабът, и бурята. Отново съсредоточи вниманието си върху Айдахо, седнал срещу него на масата в студената светлина на кабинета му. Нито едно мускулче у голата не трепваше, макар че явно преливаше от желание да разбере тайната.

— Значи, решил си да не ми кажеш какво не са могли да научат другите Дънкановци?

— Напротив, ще ти помогна.

— Е, какво тогава…?

— Как да вярваш.

Айдахо рязко се отблъсна от масата с изцъклен поглед, прикован в Монео. Когато способността му да говори се върна, дрезгавият глас сякаш простърга въздуха:

— Бих казал, че съм вярвал прекалено много.

Монео остана непреклонен:

— Но как?

— Не разбирам въпроса!

Икономът отпусна ръце в скута си.

— Търсиш компанията на мъже заради способността им да се бият и умират на страната на правдата, според твоите представи, а от жените подбираш онези, които те величаят за мъжествеността, която — според теб — олицетворяваш. Не оставяш никакво място за различията, дето могат да дойдат по пътя на добронамереността.

Нещо се размърда около входната врата на кабинета му. Майордомът погледна натам едновременно с влизането на Сиона. Тя спря, постави едната си ръка на хълбока и каза:

— Е, татко, както виждам, отново използваш старите си трикове.

Айдахо се обърна към нея.

Монео внимателно я изгледа, търсейки следи от настъпилата промяна. Беше се изкъпала и облякла чиста униформа в черно и златисто, която носеха командирите на Говорещите с риби, но ръцете и лицето й свидетелстваха достатъчно за изпитанието в пустинята. Хлътналите бузи говореха за изтощение. Кремът съвсем неумело скриваше напуканите устни. Вените по ръцете бяха изпъкнали. Погледът на очите беше като на възрастен човек, вкусил много пъти от горчива чаша.

— Чух края на разговора ви — каза тя, свали ръката си от хълбока и направи няколко крачки навътре в стаята, преди да попита: — Татко, как се осмеляваш да говориш за добронамереност?

Айдахо бе забелязал униформата. Стисна устни, недоумявайки: Командир на Говорещите с риби? Сиона?

— Разбирам мъката ти. Някога и в мен имаше същата.

— Наистина ли?

Тя отново приближи и спря до Айдахо, продължаващ да я фиксира с очи, докато обмисляше възникналите в ума му предположения.

— Много се радвам, че те виждам жива и здрава — каза Монео.

— Удовлетворението е за теб — да ме видиш на служба при Бог-Императора — отвърна сухо тя. — Толкова дълго си чакал да имаш дете. Я ме погледни! Схващаш ли какво съм постигнала? — Бавно се обърна, за да демонстрира униформата си. — Командир на бойна група, е, вярно — с едноличен състав, но все пак командир…

Монео се постара гласът му да прозвучи хладно и официално:

— Седни.

— Предпочитам да остана права — тя погледна надолу към Айдахо: — Ой, определеният за мой другар по легло Дънкан Айдахо! Е, приятелю, не ти ли се струва забавно? Господарят Лито ми каза, че своевременно ще бъда внедрена в командния състав на Говорещите с риби. Вече имам и помощник. Нали познаваш така наречената Найла?

Айдахо потвърди с кимване.

— Наистина ли? А аз мислех, че не я познаваш — Сиона стрелна с очи баща си: — Татко, а ти?

Монео сви рамене.

— Преди малко говореше за вяра — продължи тя. — Кому вярва могъщият премиер-министър?

Айдахо също се обърна към майордома, за да види ефекта от казаното. Лицето на запитания беше като настръхнало от насила сдържано чувство. Гняв? Не, нещо друго…

— Вярвам в Бог-Императора — каза Монео. — И освен това, надявайки се, че ще мога да науча и двама ви на нещо, съобщавам още една подробност: тук съм, за да ви предам неговите желания.

— Неговите желания! — изсмя се Сиона. — Чуваш ли, Дънкан? Бог-Императора, който обикновено заповядва, сега желае.

— Кажи ни, каквото имаш да казваш — рече Айдахо. — Знаем, че възможностите ни за избор са малки.

— Винаги можете да избирате — възрази Монео.

— Не го слушай — обади се Сиона. — Пълен е с номера. От нас очакват да се гушнем и да се развъдим подобно на самия него. Твой потомък и мой баща!

Лицето на Монео побледня. Стисна с две ръце ръба на работната маса, наведе се напред, и каза:

— И двамата сте глупци! Но ще се опитам да ви спася. Въпреки вас самите, ще направя опит.

Айдахо забеляза треперещите бузи на иконома и силата на втренчения му поглед. Беше му чудно, че се е трогнал.

— Не съм му жребец за разплод, но ще те изслушам.

— Вечната грешка — вметна Сиона.

— Замълчи, жено! — процеди Айдахо.

Тя светкавично го изгледа отгоре надолу и изсъска:

— Друг път не си позволявай подобно обръщение или ще ти набутам врата между глезените!

Айдахо настръхна и понечи да стане. Монео направи гримаса и му махна с ръка.

— Дънкан, предупреждавам те, че вероятно ще го направи. Аз въобще не съм от нейната категория, а сигурно си спомняш как завърши опитът ти да се нахвърлиш върху мен.

Голата рязко и дълбоко пое въздух, издиша го бавно и повтори:

— Казвай, каквото има да ни кажеш.

Сиона се намести на ръба на Монеовата маса, погледна надолу към двамата и рече:

— Така е много по-добре. Остави го да приказва, но не го слушай.

Айдахо здраво стискаше устни.

Монео охлаби натиска на ръцете си върху масата. Облегна се назад и премести поглед от голата към дъщеря си. После каза:

— Почти привършвам подготовката на сватбата на Бог-Императора с Хви Нории. По време на празненствата искам и двамата да ви няма.

Сиона веднага го пресрещна с въпрос.

— Идеята твоя ли е или негова?

— Моя! — опали я с поглед той. — Нима нямаш чувство за дълг и чест. Нищо ли не научи през времето, когато беше с него?

— Научих всичко, което и ти си научил. И дадох дума, която ще удържа.

— Ще ставаш командир на Говорещите с риби?

— Когато ми повери поста. Добре знаеш, татко, че той е много по-неискрен от тебе.

— Къде ни пращаш? — запита Айдахо.

— На другия край на Сарийър има малко село, обитавано от музейните свободни — каза Монео. — Наричат го Туоно. Мястото е относително приятно. Селцето е разположено в сянката на Стената и реката е съвсем наблизо. Има извор с кладенец, а храната никак не е лоша.

Туоно ли? — замисли се Айдахо. Името му прозвуча познато.

— Съществуваше басейн със същото название по пътя за Сийч Табър — каза той.

— А нощите са дълги и няма никакви развлечения — язвително добави Сиона.

Айдахо остро я погледна. Тя отвърна на погледа му и поясни:

— Иска от нас да се чифтосаме, за да е доволен Червея. Иска да има бебета в корема ми, за да деформира и мами нови животи. Но преди да го зарадвам, ще го видя мъртъв!

Голата отново погледна към Монео, ала сега разбираше, че и самият той е объркан.

— Ами ако откажем да отидем?

— Мисля, че ще отидете — заяви икономът.

Устните на Сиона нервно трепнаха:

— Дънкан, виждал ли си някога поне едно от тези малки селца? Без никакви удобства, без…

Познавам Табур — прекъсна я Монео.

Сигурна съм, че е като голям град в сравнение с Туоно. Нашият Бог-Император няма да празнува сватбата си в схлупени кирпичени коптори! В никакъв случай. А Туоно ще бъде с точно такива коптори, без удобства и развлечения, възможно най-близко до оригиналния образ на бита на свободните.

Айдахо задържа вниманието си върху баща й, когато възрази:

Свободните никога не са живели в кирпичени коптори.

Кой е обръщал внимание на местата за техните култови занимания и игри? — присмя му се тя.

Все още взрян в Монео, голата каза:

За истинските свободни имаше един-единствен култ. Този на личната честност и почтеност. Безпокои ме много повече тяхната липса, а не отсъствието на удобства.

От мен не очаквай никакви развлечения! — отсече Сиона.

От теб не се надявам на абсолютно нищо — кимна Айдахо. — Монео, кога тръгваме за Туоно?

Ще отидем ли? — попита тя.

Мисля да се възползвам от любезността на баща ти.

Да, връх на любезността! — младата жена премести погледа си от Айдахо към Монео.

— По-добре тръгнете веднага — каза икономът. — Инструктирал съм подробно отряд от Говорещите с риби с командир Найла, който ще ви придружи и ще се погрижи за вас.

— Найла? — учудено попита Сиона. — Наистина ли? Тя ще остане с нас?

— До деня на сватбата.

Дъщеря му бавно кимна и изрече:

— Тогава приемаме.

— Приемай само за себе си! — сопна й се Айдахо.

Сиона се усмихна.

— Съжалявам. Мога ли да помоля официално великия Дънкан Айдахо да ме придружи до оня примитивен гарнизон, където ще държи ръцете си много далеч от мен?

Голата я погледна изпод вежди отдолу нагоре.

— Нямай никакви страхове за това къде ще държа ръцете си — обърна се към Монео. — Да разчитам ли на добронамереността ти? Заради това ли ме отпращаш?

— Въпрос на доверие — каза вместо баща си Сиона. — Кому вярва той?

— Ще ме принудят ли със сила да замина с дъщеря ти? — продължи да настоява Айдахо.

Сиона се изправи.

— Или приемаме, или гвардейките ни овързват и пренасят по възможно най-неудобния начин. Виждам го изписано на лицето му.

— И така, аз наистина нямам избор — въздъхна голата.

— Не, имаш го, както и всички останали — каза Сиона. — Да умреш сега или малко по-късно.

Айдахо още не бе отместил погледа си от иконома.

— Няма ли да споделиш истинските си намерения? Ще ме оставиш с незадоволено любопитство?

— Любопитството е опазвало живота на мнозина, докато всички останали са изгубвали своя — отвърна Монео. — Дънкан, правя опит да те запазя жив. За първи път.

„Нужни бяха почти хиляда години, преди прахът на старата планета-пустиня Дюн да се спусне от атмосферата и да се смеси с почвата и водата. Вятърът, наричан «носещ пясъка» не беше се появявал вече две хиляди и петстотин години. Двайсет милиарда тона прах и пясък биваха пренасяни от него само при една от онези ужасни бури. Тогава небето често сребрееше. Свободните казваха: «Пустинята е хирург, орязващ кожата, за да се види останалото под нея.» Планетата и хората действително са като наредени на пластове. Можете да ги видите. Моята Сарийър е слаб отглас от онова, което беше някога. Днес аз съм длъжен да бъда носещия пясъка.“

Откраднатите Дневници

— Изпратил си ги в Туоно, без да ми кажеш и дума. Много ме изненадваш, Монео! От дълго време не си бил толкова самонадеян.

Икономът бе застанал на десетина крачки от Лито в сумрачния център на криптата; главата му беше наведена, а той с максимални усилия се стараеше да не трепери, защото добре знаеше, че Бог-Императора щеше да го забележи и изтълкува не в негова полза. Беше почти полунощ. Лито дълго време бе държал своя майордом в очакване.

— Моля се да не съм обидил господаря си — каза Монео.

— По-скоро ме забавляваш, но не се окуражавай особено много. Напоследък не правя разлика между комичното и тъжното.

— Прости ми, господарю — прошепна икономът.

— Каква прошка искаш? Всеки път ли ще чакаш оценка и присъда? Не може ли твоят свят просто да бъде!

Монео вдигна поглед към страшното закачулено лице. Той е едновременно кораб и буря. Залезът съществува сам в себе си. Почувства, че е застанал пред прага на разтърсващи откровения. Очите на Бог-Императора буквално го пронизваха, изгаряха и предизвикваха.

— Господарю, какво искаш да направя?

— Да вярваш на себе си.

С усещането, че нещо в него може да се взриви, Монео каза:

— Следователно фактът, че не потърсих твоето мнение…

— Човече, колко много говорят думите ти! Дребните души, склонни да властват над останалите, най-напред правят необходимото, за да разрушат увереността им в тях самите.

Изреченото срази майордома. В него се долавяше както присъда, така и изповед. Чувстваше, че се е вкопчил в нещо страшно, но и безкрайно желано, което постепенно изчезваше. Потърси думи, за да го извика обратно, но в главата си сякаш нямаше такива. Може би, ако попита Бог-Императора…

— Господарю, не би ли пожелал да ми кажеш какво мислиш за…

— При среща мислите ми изчезват!

Лито се вгледа внимателно в иконома си. Колко странни бяха очите му, разположени над орловия атреидски нос — очи на бял стих върху лице на метроном. Не чуваше ли той пулсиращия ритъм: Малки идва! Малки идва! Малки идва!

Изведнъж Монео изпита потребност да вие от мъка. Почувстваното досега изчезна! Вдигна ръцете си до устата.

— Вселената ти е пясъчен часовник с две измерения — обвини го Лито. — Защо правиш опити да спреш пясъка?

Икономът свали ръцете си и въздъхна. После попита:

— Господарю, искаш ли да научиш нещо за сватбените приготовления?

— Не ставай досаден! Къде е Хви?

— Говорещите с риби я подготвят за…

— Взе ли нейното мнение за приготовленията?

— Да, господарю.

— Одобрява ли ги?

— Да, господарю, но ме укори, че държа само за количеството на активност, а не за нейното качество.

— Ех, Монео, не е ли чудесно казано? Тя забелязва ли неспокойството на Говорещите с риби?

— Мисля, че да, господарю.

— Самата идея за моята сватба ги смущава.

— Господарю, ето защо отпратих Дънкан.

— Разбира се, но и Сиона с него, та да…

— Господарю, знам за изпитанието…

— Тя почувства Златната Пътека със същата сила, с която я видя и ти, Монео.

— Е, господарю, тогава защо да се боя за нея?

— Защото поставяш разума над всичко останало.

— Според мен разумът не е причина за страх от моя страна!

Лито се усмихна. Приличаше на игра с въздушно зарче в чаша без дъно. Чувствата на Монео представляваха великолепно представление, изпълнявано на твърде тясна сцена. И колко близо се движеше той до външния й край, без да го забелязва!

— Защо настояваш за късчета от целостта? — попита Лито. — Когато гледаш в спектъра, някой цвят харесва ли ти повече от другите?

— Не те разбирам, господарю!

Лито затвори очи, спомнил си безбройните случаи, когато бе слушал същия вик-оплакване. Лицата се сливаха в безкрайна лента от комбинации. Вдигна клепачи, за да ги изтрие.

— Монео, докато има поне едно човешко същество, което ги вижда, цветовете няма да погинат от линейна mortis[13], дори след твоята смърт.

— Господарю, какво искаш да опишеш с този пример?

— Целостта, безкрайното, Златната Пътека.

— Но ти виждаш неща, господарю, които за нас са невидими!

— Защото отказвате да ги съзрете!

Икономът отпусна брадичката си към гърдите и каза:

— Знам, че еволюцията те е отпратила много по-напред от всички нас, господарю. Поради същата причина те боготворим и…

— Върви по дяволите, Монео!

Мъжът отметна назад главата си и се взря със страх в очите на Бог-Императора.

— Цивилизациите се сриват, когато мощта им излезе извън границите на техните религии! Защо не можеш да го схванеш? Хви го направи.

— Защото тя е иксианка, господарю. Може би…

— Тя е и Говореща с риби. От самото си раждане е била подготвяна да ми служи. Не! — Лито вдигна едната си малка ръка, за да не позволи на Монео да възрази. — Говорещите с риби се безпокоят, понеже ги наричам свои невести, а сега виждат чужденка, непосветена в Сайънок, която обаче го възприема и осмисля по-добре от тях.

— Как е възможно, господарю! Твоите Говорещи…

— Какви ги дрънкаш? В един момент всеки от нас осъзнава кой е и какво се очаква от него.

Монео отвори уста, но я затвори, без да каже нищо.

— И малките деца го разбират — рече Лито. — Но след като възрастните объркат представите им, скриват го дори от себе си. Монео! Открий се.

— Не мога, господарю! — Думите с мъка се откъснаха от устата на иконома. — Нямам нито твоята сила, нито познанията ти за…

— Достатъчно!

Другият млъкна. Тялото му обаче продължи да трепери. Тогава Лито заговори с успокояващ глас:

— Добре, Монео. С твърде много неща съм те натоварил и изтощението ти е разбираемо.

Треперещият майордом постепенно започна да се овладява. Поемаше въздух с дълбоки, жадни глътки.

— В сватбата ми по ритуала на свободните — каза Лито — ще има известна промяна. Няма да ползваме водните халки(*) на сестра ми Ганима. Вместо тях ще вземем тези на майка ми.

— На лейди Чани? Къде са нейните халки, господарю?

Лито изви масивното си тяло, полегнало върху колата, и посочи мястото на сливане на две от подобните на пещери дълги спици на колелото на криптата откъм лявата му страна, където на слабата светлина се виждаха очертанията на най-ранните погребални ниши на атреидите на Аракис.

— В гроба й, в първата ниша. Монео, ще вземеш халките и ще ги донесеш на церемонията.

Икономът се вгледа в сумрачната далечина на криптата и колебливо подхвана:

— Господарю… а не е ли оскверняване на…

— Забравяш кои са живите в мен! — Бог-Императора заговори с гласа на Чани: — Мога да правя каквото искам с водните си жетони!

Монео отново се разтрепери.

— Да, господарю. Ще ги донеса в селото Табур, когато…

— Защо в Табур? — попита Лито с обичайния си глас. — Взех друго решение. Ще се оженим в Туоно!

„Почти всяка цивилизация е изградена върху основите на страха и малодушието. Уроците по малодушие отварят най-лекия път към нея. Размивате нормите и критериите, стимулиращи смелостта. Ограничавате волята. Регулирате стремежите. Ограждате хоризонтите. Изготвяте закон за всяко движение. Отричате съществуването на хаоса. Дори учите децата да дишат бавно. С една дума — дресирате.“

Откраднатите Дневници

Първото впечатление от Туоно буквално втрещи Айдахо. Нима това бе домът на свободните?

Взводът на Говорещите с риби ги взе от Цитаделата на разсъмване. Той и Сиона бяха буквално напъхани в голям орнитоптер, придружен от две по-малки охранителни машини. Пътуваха бавно в продължение на почти три часа. Приземиха се на равната окръглена площадка на хангар от пластокамък, отстоящ на около километър от селото; помежду им имаше няколко от някогашните дюни, задържани на място и покрити с тревисти насаждения и шубраци. Когато тръгнаха към Туоно, ограждащата го стена сякаш започна да се издига, а то на свой ред да се смалява от нейната импозантност.

— По правило свободните са лишавани от възможности за контакт с чуждопланетни технологии — обясни му Найла, докато ескортът прибираше топтерите на сигурно място в хангара.

Една от гвардейките вече се отдалечаваше подтичвайки, изпратена със съобщение за тяхното пристигане.

Сиона мълча почти през цялото време на полета, но не спря да наблюдава Найла с внимателен поглед и прикрито напрежение.

Докато вървяха през осветените от утрото дюни, Айдахо направи опит да се върне с помощта на въображението си в отдавна отминалите дни. Из залесените и затревени участъци се виждаше пясък, а в сниженията между дюните имаше прегоряла земя, жълти треви и храсти с дълги, подходящи за тояги клони без разклонения. Три лешояда с широко разперени криле, скосени откъм вътрешната страна, кръжаха в небесния свод — „реещи се претърсвачи“, както ги наричаха свободните. Айдахо се опита да успокои крачещата до него Сиона.

Лешоядите се превръщаха в проблем едва когато започнеха да се спускат надолу.

— Разказвали са ми за подобни птици — отвърна хладно тя.

Голата забеляза пот на горната й устна. От плътно заобиколилата ги група гвардейки се разнасяше остра миризма.

Въображението му не можа да се справи с обособяването на различията между миналото и настоящето. Носените от тях служебни влагосъхраняващи костюми бяха по-скоро театрален реквизит, а не пригодени да събират телесната влага. Никой истински свободен не би поверил живота си на тия костюми дори тук, където във въздуха се долавяше мирис на близо намираща се вода. И още нещо. Говорещите с риби от взвода на Найла не се движеха мълчаливо като свободните. През цялото време те бъбреха помежду си като същински деца.

Сиона с усилие вървеше редом с него, без да изостава; от време на време вниманието й се насочваше към широкия мускулест гръб на Найла, която също крачеше енергично на няколко стъпки пред взвода.

Какво има между двете жени? — недоумяваше Айдахо. Найла не криеше предаността си към дъщерята на Монео, вслушвайки се във всяка нейна дума и изпълнявайки всяка нейна прищявка, макар единствено невъзможно беше да не изпълни заповедта, съгласно, която двамата трябваше да бъдат придружени до Туоно. Ала тя не само се подчиняваше на Сиона, но и се обръщаше към нея с „командире“. Явно двете бяха свързани с нещо много важно, което събуждаше едновременно страх и уважение у Найла.

Най-после стигнаха до склон, спускащ се към селото и стената зад него. Гледано от въздуха, то представляваше куп от блестящи правоъгълници, струпани непосредствено извън сянката на стената. Но се виждаха и полусрутени колиби, чийто жалък вид се засилваше от опити за намеса с декоративна цел. По стените на сградите бяха очертани спираловидни орнаменти от лъскави материали и метални отпадъци. На железен прът, забит на покрива на най-високата постройка, се вееше дрипав зелен байрак. Лек ветрец на пориви донасяше до ноздрите на Айдахо миризмата на боклуци и открити помийни ями. Централната улица, по която вървеше отрядът, преминаваше покрай рядко насадени с растения пясъчни пространства и свършваше с неравната повърхност на отдавна разбит паваж.

Официално облечена делегация чакаше близо до сградата със зеления байрак; с нея беше и пратеничката Найла. Айдахо преброи осемчленна група от мъже, облечени в автентични на вид тъмнокафяви роби на свободните. Под качулката на единия от делегацията — наиб без съмнение — се мяркаше зелена панделка. Встрани чакаха деца с цветя. Забулени в черно жени надничаха от страничните улички в дъното. Според Дънкан цялата сцена беше белязана с недвусмисления знак на упадъка.

— Да приключваме с церемонията! — тихо каза Сиона.

Найла кимна и ги поведе надолу по склона и главната улица.

Двамата с Айдахо я следваха на няколко крачки. Останалата част от взвода вървеше след тях; всички мълчаха и се оглеждаха около себе си с нескривано любопитство.

Когато Найла наближи делегацията, човекът със зелената панделка излезе напред и се поклони. Движенията му говореха едва ли не за напреднала старост, но Айдахо забеляза, че съвсем не е стар, а току-що навлязъл в средната възраст: бузите му бяха гладки и без бръчки, по късия и дебел нос нямаше следи от дихателни тръбички, но най-силно беше впечатлението от очите! Зениците им бяха ясно очертани, а самите те не подсказваха за пристрастяване към подправката, напротив — изглеждаха почти черни. Свободен с черни очи!

— Казвам се Гарун — изрече мъжът, когато Найла застана пред него — и съм тукашният наиб. Добре дошли при свободните в Туоно.

Амазонката посочи през рамо зад себе си, където Сиона и Айдахо току-що бяха спрели.

— Приготвени ли са квартири за гостите?

— Ние, свободните, сме добре известни с гостоприемството си — отвърна Гарун. — Всичко е готово.

Айдахо изсумтя от острите миризми и звуците, преливащи отвсякъде. Погледна през отворените прозорци на сградата със знамето вдясно. Как може флагът на атреидите да се развява на такова място? Един прозорец, отворен навътре към салон с нисък таван, даваше възможност да се види малка платформа в другия край с място за оркестър. Мяркаха се редици от пейки и светлокафяви килими по пода. Цялата подредба говореше за място, подготвено за забавление на туристи.

Звукът от влачещи се крака накара Айдахо да насочи отново вниманието си към Гарун. Около делегацията се тълпяха деца, които протягаха с неособено чисти ръце китки яркочервени цветя. Забеляза, че са доста повехнали.

Гарун се обърна към Сиона, ориентиран правилно от златния ширит на командирската й униформа.

— Ще пожелаете ли да видите изпълнение на нашите ритуали? — попита той. — Музика, например? Или танц?

Найла пое китка цветя от едно от децата, помириса ги и кихна.

Друго хлапе протегна своите на Сиона, вдигайки към нея широко отворените си очи. Тя прие букетчето, без дори да го удостои с поглед. Айдахо само махна с ръка към малчуганите, които го приближиха. Те се поколебаха, смутено вторачени в него, след което бързо го заобиколиха и се втурнаха към останалата част от взвода.

Гарун му прошепна:

— Ако им дадете няколко монети, няма да ви безпокоят.

Айдахо потръпна. Така ли се възпитаваха деца на свободни? Наибът се обърна към Сиона. Найла внимателно слушаше, докато той започна да обяснява разположението на селото.

Айдахо се отдалечи от тях и тръгна по улицата, забелязвайки хвърляните към него погледи, които неизменно отбягваха очите му. Особено неприятно впечатление му направиха претенциите за декоративно изкуство по външните стени на сградите, които сякаш подчертаваха разрухата. Загледа се през една отворена врата в салона. Тук, в Туоно, се чувстваше нещо напрегнато и отблъскващо, не — по-скоро мъчително, едва прикривано от повехналите цветя и раболепния глас на Гарун. По друго време и на друга планета подобна обстановка би била характерна за селце на магаретари — онези препасани с въже селяни, тълпящи се от всички страни с вечните си жалби. В ушите му още звучеше умолителният хленч на наиба. Това не бяха свободни! Жалки създания, живеещи на границата на бедността, които правеха несръчни опити да запазят част от някогашната си идентичност на човешки същества. А през цялото време отдавна отминалата действителност продължаваше да се отдалечава от тях. Какво бе създал Лито на това място? Музейните свободни бяха изгубили всичко с изключение на оскъдния си живот и механичното мънкане на слова от древността, дето те нито разбираха, нито дори можеха да произнасят правилно!

Айдахо се върна при Сиона и се зае да оглежда кройката на кафявата роба на Гарун; дрехата очевидно му бе тясна, защото се е налагало да се пести платът. Под нея се виждаше лъщящ в сиво влагосъхраняващ костюм, изложен на слънцето по начин, недопустим за истински свободен. Огледа и останалите от делегацията. Кроячът на облеклото им явно е бил свидливец и към тях. То достатъчно красноречиво говореше и за емоционалната им същност. Не позволяваше изразителни жестове и свобода на движенията. Тесните дрехи бяха като затвор за обитателите на селото — както в пряк, така и в преносен смисъл!

Подтикнат от обзелото го отвращение, голата пристъпи напред и разтвори робата на Гарун, за да огледа влагосъхраняващия му костюм. Точно както бе очаквал! Костюмът се оказа поредният фалшификат — без приспособления и крачни помпи!

Наибът се отдръпна встрани и сложи ръка върху дръжката на ножа, затъкнат в пояса му, показал се след неочакваната постъпка на Айдахо.

— Хей! Какво правиш? — попита той с хленчещия си глас. — Не може да се отнасяш така със свободен!

— Ти ли се мислиш за свободен? — изсумтя Дънкан. — Живял съм със свободни! Били сме се заедно срещу харконите! Умирал съм със свободни… Ти ли? Ти си фалшификат!

Кокалчетата на пръстите на Гарун побеляха, стиснали дръжката на ножа. Той рязко се обърна към Сиона:

— Кой е този човек?

— Дънкан Айдахо — обади се Найла.

— Голата ли? — Гарун се вгледа в лицето му. — Никога не сме знаели как изглеждаш.

Айдахо се почувства почти обсебен от внезапното желание да разчисти всичко тук без остатък, дори с цената на живота си; и жестоко унижен от възможността да бъде претворяван до безкрайност от хора, за които беше никой. Да, от по-старите модели! Но и този пред него не беше никакъв свободен.

— Изтегли ножа или махни ръката си — каза той.

Гарун рязко дръпна дланта си от оръжието.

— Не е истински нож — оправда се, — а само украшение. — И продължи, преливащ от желание да се хареса: — Но имаме и истински, дори кристални! За да ги запазим, държим ги заключени в кутии, които показваме на посетителите.

Този път Айдахо не съумя да се овладее. Отметна главата си назад и високо се разсмя. Сиона също се усмихна, но Найла продължи да гледа замислено; останалите от взвода на Говорещите с риби затвориха тесен кръг около тях.

Смехът оказа странно въздействие върху Гарун. Той наведе глава и силно притисна ръцете си една в друга, но голата успя да забележи, че те треперят. Когато наибът погледна отново към него, веждите на Айдахо бяха смръщени. Внезапно бе станал сериозен, сякаш смазвайки с някакъв ужасно тежък ботуш егото на другия. В очите на музейния свободен се появи внимателно очакване. Без да може да си обясни причината за него, Айдахо си спомни фраза от Оранжевата Католическа Библия и я произнесе наум като въпрос към самия себе си:

Покорните ли са онези, които ще останат след нас и ще наследят вселената?

Гарун се окашля и попита:

— Може би голата Дънкан Айдахо ще поиска да види нашите обичаи и ритуали и да каже мнението си за тях?

Айдахо се почувства неудобно от жалостиво поднесената молба. Отговори, без да се замисли:

— Ще ви науча на всичко, което знам от свободните.

После погледна към Найла и видя смръщената й физиономия, но продължи:

— Така дните ще минат по-бързо. Пък кой знае? Възможно е по тукашните земи да се върне нещо от времето на истинските свободни.

— Не ни интересуват старите игри и култове — обади се Сиона.

— Нека ни отведат по квартирите.

Найла смутено наведе глава и се обърна към нея, без да я гледа в очите.

— Командире, има нещо, което не посмях да ти кажа.

— Че си длъжна да бъдеш сигурна за присъствието и престоя ни на това скапано място?

— О, не! Не става дума за туй къде можете да отидете. По стената няма как да се изкатерите, а отвъд нея е само реката. В другата посока пък е Сарийър. Не, не… Друго имах предвид — поклати глава Найла.

— Хайде, казвай веднага! — сопна й се Сиона.

— Командире, изпълнявам заповеди, на които не мога да не се подчиня — плещестата амазонка погледна и към другите от взвода, за да насочи почти веднага вниманието си отново към Сиона:

— Ти и този… Дънкан Айдахо трябва да бъдете настанени на едно и също място.

— Заповедта на баща ми ли е?

— Госпожо командир, предадоха ми го като нареждане на самия Бог-Император, така че не мога да не го изпълня.

Сиона се втренчи в лицето на голата.

— Дънкан, нали не си забравил предупреждението ми от последния ни разговор в Цитаделата?

— Ръцете ми са мои и ще правя с тях онова, което искам — озъби се Айдахо. — Не си струва изобщо да се съмняваш.

Тя кимна кратко, за да потвърди, че го е разбрала, обърна се към Гарун и каза:

— Има ли значение къде точно ще дремем в това отвратително място? Води ни по квартирите.

Реакцията на музейния наиб буквално очарова Айдахо — бърз поглед към голата и прикриване на лицето зад качулката на дрехата, последвано от загадъчното намигване на изпечен заговорник. Едва тогава Гарун ги поведе по мръсната улица.

„Каква е непосредствената опасност за моето управление? Ще ви кажа. Това е истинският ясновидец — личността, оставала в присъствието на самия Бог, която много добре е знаела къде се намира. Възторгът, съпровождащ прорицанието, освобождава енергия, подобна на тази при половия акт — съсредоточена единствено в сътворяването. А един акт на сътворяване може до голяма степен да прилича на друг. Всичко зависи от естеството на визията.“

Откраднатите Дневници

Лито бе легнал без колата си на високия закътан балкон в кулата на малката Цитадела, решил да сподави раздразнението, причина, за което беше наложителното забавяне на датата за сватбата му с Хви Нории. Погледна на югозапад. Някъде там, отвъд смрачения хоризонт, вече шести ден продължаваше престоят на Дънкан, Сиона и спътниците им в селцето Туоно.

Вината за закъснението е моя — помисли той. — Защото промених мястото на сватбената церемония, което принуди горкия иконом да започне отново с всички приготовления.

Появи се и още нещо, разбира се — проблемът Малки. Нито един от задължителните въпроси за разрешаване не можеше да бъде обяснен на Монео, шумът от стъпките, на когото се разнасяше напред-назад в голямото помещение на орловото гнездо за наблюдение. Явно бе обезпокоен заради отсъствието си от командния пункт, където насочваше хода на празничните приготовления. Колко много обичаше да се тревожи Монео!

Лито погледна към залязващото слънце. То плаваше ниско над хоризонта, тъмнооранжево след скорошна буря. Отвъд Сарийър бяха приклекнали дъждовни облаци. В проточилото се безмълвие бе наблюдавал дъжда в отрязък от време сякаш без начало и без край. Облаците бяха израснали на тъмносивото небе и дъждът бе започнал изведнъж, падайки по ясно видими прави линии. Самият Лито се бе почувствал затрупан от спомени, дошли непоканени. Беше му трудно да разсее обзелото го настроение; без да се замисли, тихо изрецитира случайно припомнени стихове от много отдавна писана поезия.

— Каза ли нещо, господарю?

Гласът на Монео прозвуча близо до него. Обръщайки поглед встрани, Лито видя верния си иконом, застинал във внимателно очакване.

Преведе на галах:

„Славеят гнезди на сливата, но ще се разбере ли с вятъра?“

— Господарю, като въпрос ли да го приемам?

— Стар въпрос. Отговорът е прост. „Нека славеят остане при цветята си.“

— Не схващам добре, господарю.

— Монео, спри да повтаряш всеизвестното. Дразниш ме.

— Прости ми, повелителю.

— Мога ли да не го сторя?

Лито огледа внимателно лицето на отпадналия духом майордом:

— Каквото и друго да правим, драги ми приятелю, играният от нас театър си го бива.

Монео се взря в лицето му:

— Господарю, как да го разбирам?

— Слушай! Ритуалните церемонии на празника на Бакхус хвърлиха семената на гръцкия театър. Религията често е път към театъра. И от нас ще направят нелош такъв.

Той отново се обърна и огледа югозападния хоризонт. Беше се появил вятър, струпващ облаците. Сякаш чуваше как понесеният пясък шиба дюните, но в наблюдателното гнездо на кулата бе толкова тихо, че се долавяше само тишината.

— Да, облаците — пошепна той. — Пак да взема чаша лунна светлина, в нозете ми да спира древното море, по моето помръкващо небе да се полепват фини облаци; със сиво-синьо наметало на плещите ми… и недалече да цвилят коне.

— Кахърен е моят господар — каза Монео и състраданието в гласа му отекна болезнено у Лито.

— Светлите сенки на моето минало — продължи той — никога не ме оставят на мира. Вслушвам се да чуя успокояващ глас на селска камбана на свечеряване, който само ми напомня, че съм въздухът и душата на това място.

Докато говореше, тъмнината обви кулата. Автоматичното осветление припламна около тях. Лито продължаваше да гледа навън, където тънък резен от Първата Луна се носеше над облаците, оцветен в оранжево като планета и кръжащ в небесната клетка на естествен спътник.

— Господарю, защо дойдохме тук? — попита Монео. — Няма ли да ми кажеш?

— Исках да използвам предимствата на изненадата — поясни Лито. — Скоро лайнер на Сдружението ще се приземи наблизо. Моите Говорещи с риби ще ми доведат Малки.

Монео бързо пое дъх и го задържа известно време, преди да го изпусне.

— Вуйчото на Хви… Този ли Малки?

— Може би си изненадан, че не си бил предупреден?

Икономът усети как тръпка преминава през цялото му тяло.

После промълви:

— Господарю, когато поискаш да опазиш тайни от мен…

— Монео, не ме ли чуваш? — тихо го прекъсна Лито. — Знам, че Малки те е изкушавал много повече от всеки друг…

— Господарю! Никога не съм…

— Известно ми е, Монео — продължи Бог-Императора със същия тих и убедителен тон, — но изненадата разбужда с шока си спомените в паметта ти. Подготвен си за всичко, което мога да поискам от теб.

— Какво би желал господарят ми да…

— Може би ще трябва да се освободим от Малки. Той наистина представлява проблем.

— Аз ли? Искаш от мен…

— Може би!

Монео преглътна.

— Светата майка.

— Антеак е мъртва — довърши вместо него Лито. — Беше добър мой служител, но вече я няма. Насилието наистина бе жестоко, когато моите Говорещи с риби атакуваха мястото, дето се криеше Малки…

— Без Антеак е по-спокойно — каза икономът.

— Оценявам по достойнство недоверието ти към „Бин Джезърит“, но тя трябваше да ни напусне по друг начин. Монео, Антеак ни служи вярно.

— Една света майка е…

— Както „Бин Тлейлакс“, така и Сдружението искаха да научат тайната на Малки — вглъбено продължи Лито. — Когато видяха, че тръгваме срещу иксианците, те нанесоха изпреварващ удар на моите Говорещи с риби. Антеак ли…? Тя само ги забави, но и това беше достатъчно. Говорещите с риби оградиха мястото…

— Господарю, каква е тайната на Малки?

— Когато нещо изчезне — каза Лито, — научава се точно толкова, колкото и при внезапната поява на друго. Празните пространства винаги заслужават внимание и изследване.

— Какво иска да каже моят господар с празни…

— Малки не е умрял. Със сигурност щях да го знам. Но къде е отишъл, след като изчезна?

— Изчезнал… за теб, господарю? Нима твърдиш, че иксианците…

— Успели са да усъвършенстват сложен апарат, който ми предложиха преди време. Бавно и незабележимо са подобрявали действието му с помощта на скрити и фини процеси. Все пак видях оставените следи. Вях изненадан. А също и доволен.

Монео се замисли върху казаното. Апарат, който скрива. О, да! Бог-Императора няколко пъти бе споменавал за способ, даващ възможност за скриване на записаните от него мисли. Осмели се да запита:

— А Малки се е възползвал от тайната на…

— Разбира се! Но не това е действителната му загадка. Той крие нещо друго, без да знае, че има защо да го подозирам.

— Друго… Господарю, след като могат да крият дори от теб…

— Вече мнозина го правят, Монео. Попиляха се при атаката на моите Говорещи с риби. И така тайната на иксианското приспособление бе разнесена надлъж и нашир.

Леко изцъклените очи на иконома не се и опитаха да скрият тревогата му.

— Господарю, нима някой…

— Нямаше да оставят следи, ако са помъдрели достатъчно — прекъсна го за кой ли път Лито. — Слушай, какво мисли Найла за Дънкан? Чувства ли се засегната, че трябва да докладва лично на теб?

— Както нареди моят господар… — Монео прекъсна думите си и се изкашля, не можейки да проумее защо Бог-Императора говори за прикрити следи и едновременно споменава Дънкан и Найла.

— Да, разбира се — кимна Лито. — Найла се подчинява на всички мои заповеди. И какво казва тя за Дънкан?

— Не е правил опити да се чифтоса със Сиона, ако това…

— А отношението му към моята марионетка, наиба Гарун, и останалите свободни от Музея?

— Разказва им за отминалите времена и обичаи, за войните срещу харконите и за първите атреиди на Аракис.

— На Дюн!

— Да, на Дюн.

— Вече няма свободни, защото я няма и Дюн — отбеляза Лито. — Предаде ли съобщението ми на Найла?

— Господарю, защо засилваш опасността, която те грози?

— Предаде ли моето съобщение?

— Разпоредих се да тръгне пратеничка за Туоно, но мога да я върна обратно.

— Няма да я връщаш!

— Но, господарю…

— Какво ще предаде тя на Найла?

— Ами, че ти… Заповядал си Найла да продължи да се подчинява безпрекословно на дъщеря ми, освен, ако… Господарю! Опасно е!

— Опасно ли? Найла е от Говорещите с риби. Тя ще изпълни заповедта ми.

— Но Сиона… Господарю, боя се, че дъщеря ми не ти служи предано. А Найла е…

— Найла не трябва да променя поведението си.

— Повелителю, нека сватбата ти бъде на друго място.

— Не!

— Знам, че си разкрил във виденията си…

— Златната Пътека остава. Знаеш го толкова добре, колкото и аз.

Монео въздъхна:

— Ех, господарю, вечността ти принадлежи. Не поставям под въпрос. — той внезапно замлъкна, поради някакъв невъобразимо силен тътен, който се чуваше все по-силно, разтърсвайки кулата.

И двамата се обърнаха към източника на шума — спускащо се перо от оранжево-синя светлина, съпроводено от вихъра на ударни вълни, което се приземи в пустинята на по-малко от километър разстояние в южна посока.

— Аха, моят гостенин пристига — каза Лито. — Монео, пращам те долу с колата ми. Доведи само Малки. Кажи на хората от Сдружението, че са заслужили прошка и след това ги отпрати.

— Прошка… О, да, господарю. Но ако знаят тайната на…

— Монео, те обслужват целта ми. И ти ще направиш същото, като доведеш Малки.

Икономът покорно тръгна към колата, разположена в сянката на отсрещната страна на орловото гнездо. Качи се в нея с пълзене, наблюдавайки как в стената зейва дулото на нощта. После навън изскочи площадка за приземяване. Лека като перо, колата се понесе под ъгъл към пясъчната повърхност, за да се приземи до лайнера на Сдружението, изправен подобно на умалено копие на цитаделната кула.

Лито наблюдаваше сцената от балкона, леко изправил предните дялове на тялото си под подходящ за случая ъгъл. С острото си зрение различи движенията на облечения в бяло Монео, който се изкачи на колата, огрян от лунната светлина. Дългокраки служителки на Сдружението излязоха с носилка, поставиха я върху Царската кола и проведоха кратък разговор с майордома. След като си тръгнаха, Лито затвори кълбообразния похлупак, отразил лунната светлина. После мислено повика колата и нейния товар и след миг те се върнаха на площадката за приземяване. Лайнерът на Сдружението се издигна с познатия гръмотевичен рев, а Лито въведе колата в осветеното пространство на помещението и затвори входа зад нея. После вдигна кълбообразното покривало. Песъчинки драскаха под тялото му, търкалящо се към носилката; там извиси челните дялове на огромното си туловище и се взря в Малки, който изглеждаше като заспал, овързан за носилката с широки еластични ремъци, оцветени в сиво. Под тъмносивата коса лицето на мъжа беше като поръсено с пепел.

Колко е остарял — помисли Лито.

Монео слезе от колата и погледна към човека в носилката.

— Ранен е, господарю. Искаха да пратят лекар…

— Колкото лекар, толкова и шпионин.

Внимателно огледа Малки — тъмната набръчкана кожа, хлътналите бузи и контраста между остро очертания нос и закръгления овал на лицето. Гъстите вежди бяха почти бели. Ами да — след цял живот с тестостерон[14]…

Очите на Малки се отвориха. Сянката на злото прозираше в познатите кафяви очи — сякаш на кошута! Усмивка разкриви устата му.

— Господарят Лито — разнесе се, малко по-висок от дрезгав шепот, гласът на Малки, след което погледът му се насочи вдясно към майордома. — Както и Монео. Извинете ме, че не мога да стана прав за случая.

— Болки ли имаш? — попита Лито.

— От време на време — мъжът обходи с поглед обстановката, преди да попита: — А къде са хуриите?

— Малки, боя се, че трябва да ти откажа познатото удоволствие.

— И така бива — дрезгаво склони гостът. — Напоследък не ми се отразяват много добре. Пък и онези, които ми прати, не бяха хурии.

— А професионалистки, стриктно изпълняващи заповедите ми — кимна Лито.

— Не професионалистки; гадни хрътки.

— Антеак беше хрътката. Моите Говорещи с риби бяха просто група за прочистване.

Монео следеше ту единия, ту другия от събеседниците. В разговора им се долавяха опасни полутонове. Въпреки дрезгавия глас, който почти шепнеше, в тона на Малки имаше пренебрежителна несериозност, ала той винаги бе говорил по този начин… Опасен човек!

— Монео и аз беседвахме за вечността непосредствено преди да пристигнеш — вметна Лито.

— Горкият Монео — иронично изрече Малки.

Лито се усмихна и запита:

— Спомняш ли си, когато веднъж ме помоли да направя демонстрация с вечността?

— А ти ми каза, че няма вечност, подходяща за целта — гостът обърна очите си към другия и продължи: — Лито обича играта на парадокси. Познава всички номера с разговорния език, съществували някога.

Икономът сподави надигащата се в него ядна вълна, почувства се изключен от разговора, чисто и просто обект за забавление на две по-висши същества. Малки и Бог-Императора напомняха на двама стари приятели, преживяващи отново приятните моменти на общото си минало.

— Монео ме обвинява, че съм единственият притежател на вечността — каза Лито. — Просто не иска да повярва, че и той разполага със съшия дял от безкрая, подобно на мен.

Малки погледна за миг към Бог-Императора и сетне рече:

— Виждаш ли, майордоме? Майсторски върти думите, нали?

— Разкажи нещо за племенницата си Хви Нории — внезапно настоя Лито.

— Вярно ли е това, което се говори? Че ще се жениш за прекрасната Хви?

— Да, вярно е.

Малки се засмя, а после загримасничи от болка:

— Ох, съсипаха ме — пошепна той и добави: — Кажи ми, стари червею…

Монео застина с отворена уста.

Малки почака секунда, колкото да се съвземе от болката и продължи:

— Кажи ми, стари червею, има ли чудовищен член в чудовищното ти тяло? Какъв ли шок очаква нежната ми Хви!

— Много отдавна ти съобщих истината по въпроса — рече Лито.

— Никой не говори истината — почти изсъска Малки.

— А ти навярно си ми я казвал. Дори когато сам не си я знаел.

— Защото си по-мъдър от всички нас.

— Ще ми отговориш ли за Хви?

— Мисля, че вече ти е известно.

— Искам да го чуя от теб — натърти Лито. — Тлейлаксианците помогнаха ли ти?

— Предоставиха ми само познанието и нищо повече. Останалото свършихме сами.

— Мислех, че не е тлейлаксианско творение.

Монео отстъпи пред силата на собственото си любопитство.

— Господарю, каква е тази история с Хви Нории и тлейлаксианците? Защо ти…

— Виж какво, стари приятелю — подхвана Малки и отново обърна погледа си към иконома. — Не знаеш ли какво той…

— Никога не съм ти бил приятел — сряза го Монео.

— Тогава… спътнико при хуриите — невъзмутимо се поправи другият.

— Господарю — икономът се обърна към Лито, — защо говориш за…

— Спри! — прекъсна го Бог-Императора. — Уморява ме твоят стар спътник, а трябва още доста неща да научим от него.

— Лито, не си ли си задавал въпроса — издрезгавя Малки — защо Монео никога не се е опитал да ти отнеме целия шибенг?

— Целия какво! — не разбра майордомът.

Още една от някогашните му думички — поясни Малки. — От „ши“ и „бенг“ — та шибенг[15]. Великолепна е. Слушай, защо не преименуваш империята си? Големият Шибенг!

Лито вдигна ръка към Монео, принуждавайки го да замълчи, и попита:

— Е, Малки, ще ми разкажеш ли? Питах те за Хви.

— Просто няколко мънички клетки от тялото ми — рече другият. — Следва грижливо проведено възпитание и образование и всичко се превръща в абсолютен антипод на твоя стар приятел. Това стана в стаята, която я нямаше и където ти не можеше да погледнеш!

— Обаче забелязвам, когато нещо изчезва.

— Стаята, която я няма? — обади се Монео и след като долови смисъла на думите, продължи: — Ти също ли? Двамата с Хви…

— Да, неясната форма, която видях в сенките — каза Лито.

Монео го погледна право в очите.

— Господарю, ще отложа сватбата. Ще река…

— Няма да правиш нищо подобно!

— Но, господарю, ако тя и Малки са…

— Монео — дрезгаво пошепна споменатият, — господарят ти нарежда и си длъжен да се подчиниш!

Познатият подигравателен тон! Икономът впери очи в Малки.

— Пълната противоположност — каза Лито. — Не го ли чу?

— Може ли да има нещо по-подходящо? — запита гостът.

— Разбира се. Повелителю, след като вече знаеш…

— Монео — прекъсна го Лито, — започваш да ми пречиш.

Служителят се сконфузи и млъкна.

Лито продължи:

— Сега е по-добре. Знаеш ли, майордоме, че преди десетки хиляди години, когато бях друга личност, веднъж допуснах грешка.

— Ти да сгрешиш? — подигра се Малки.

Лито се усмихна и заяви:

— Грешката ми беше утежнена и от приятния начин, по който я изразих.

— Отново номера с думите — саркастично го укори другият.

— Наистина! Ето какво казах: „Настоящето е забава, която отвлича вниманието; бъдещето е сън; и само споменът, съхранен в паметта, може да разкрие смисъла на живота“. Е, Малки, не са ли красиви тези слова?

— Направо са прелестни, стари червею.

Монео похлупи с длан устата си.

— Но приказките ми бяха глупава и смешна лъжа — отсече Лито. — Знаех го през цялото време, ала бях направо увлечен от хубавите си думи. С безпаметство не може да се разкрие нито едно значение. Без страданието на духа, което е мълчаливо преживяване, няма никакъв смисъл.

— Не мога да схвана смисъла на страданието, причинено ми от твоите гадни Говорещи с риби — каза Малки.

— За теб не е имало страдание — отвърна Лито.

— Ако беше в моето тяло, щеше да…

— Говориш за физическа болка, която скоро ще свърши.

— А кога ще опозная страданието?

— Може би по-късно.

Лито се извърна с предните дялове на тялото си от Малки и погледна към иконома си.

— Монео, наистина ли служиш на Златната Пътека?

— О, да, Златната Пътека! — подигравателно се отзова иксианецът.

— Господарю, знаеш добре, че го правя — каза запитаният.

— В такъв случай си длъжен да ми обещаеш — рече Бог-Императора, — че нищо от това, което си научил тук, не трябва да излиза от устата ти. Нямаш право да го разкриваш нито с дума, нито със знак.

— Обещавам, господарю.

— Той обещава, господарю — усмихна се подигравателно Малки.

Едната от малките ръце на Лито посочи към него, лежащ с вдигнат към непреклонния профил на закачуленото лице поглед.

— Заради някогашното си възхищение, както и по силата на много други причини не мога да убия това нищожество. Дори не съм в състояние да го поискам от тебе… И все пак той трябва да бъде премахнат.

— Ай, ай, ай, колко си мъдър! — възкликна Малки.

— Господарю, ако решиш да почакаш за известно време в другия край на помещението — каза Монео, — може би, когато се върнеш, Малки ще е престанал да бъде проблем.

— Ще го направи — дрезгаво изпъшка подигравчията. — О, богове от преизподнята! Този ще го направи.

Лито изви тялото си и припълзя в сенчестата част на стаята, загледан в бледоочертаната дъга, която щеше да изреже пролом в нощта, стига само да превърнеше желанието в мисловна команда. Какво продължително падане го очакваше, ако се претърколи от площадката за приземяване. Съмняваше се, че дори неговото тяло ще оцелее. Но в пясъка под кулата нямаше вода, а той чувстваше как животът на Златната Пътека примигва и гасне, защото си бе разрешил да мисли за подобен край.

— Лито! — извика Малки зад него.

Чу как носилката дращи по пясъка, навят от вятъра върху пода на проветривото му орлово гнездо. Иксианецът отново извика:

— Лито, ти си върхът! Във вселената няма зло, което да те превъз…

Глух плясък сякаш отряза гласа му. Удар в гърлото — помисли Лито. — Да, Монео го владее. Разнесе се звук от отварянето на прозрачния щит на балкона, носилката застърга по парапета, после настана тишина.

Ще трябва да зарие тялото в пясъка — помисли Лито. — Още няма червей, който да дойде и да погълне вещественото доказателство. Обърна се и погледна напреко през стаята. Икономът се бе подпрял на парапета, взирайки се надолу, надолу, надолу…

Не мога да се моля нито за тебе, Малки, нито за теб, Монео. Сигурно съм единственото съзнание с религиозна насоченост в цялата Империя, тъй като наистина съм сам… Така че няма кому да се помоля.

„Не можете да вникнете в историята и да я разберете, освен ако не се запознаете с нейния ход, с теченията и, както и с пътищата, по които се движат лидиращите личности. Водачът се опитва да увековечи условията, наложили то на първото място. Следователно вождът има нужда от аутсайдер. Призовавам вида проучите внимателно моята политическа кариера. Аз съм едновременно вожд и аутсайдер. И не правете погрешното предположение, че просто съм създал Църквата-Държава. В това се заключаваше дейността ми на лидер, а разполагах и с множество модели от историята, които ползвах, за да изградя цялостната картина. За да уловите нишката към ролята ми на аутсайдер, вгледайте се в изкуствата от моето време. Те са примитивни. Любима поетична форма? Епичната драма. Широко почитан драматичен идеал? Героизмът. Танци? Изоставени, поголовно при това. Монео е прав с гледната си точка, че такова положение на нещата е опасно. То стимулира въображението. И кара хората да чувстват липсата на онова, което им отнех. А какво им отнех все пак? Правото на участие в историята.“

Откраднатите Дневници

Айдахо, опънал се на походното легло със затворени очи, чу падането на нещо тежко на другото. Надигна се в следобедната светлина, която струеше косо под остър ъгъл от единствения прозорец на стаята, отразявайки се от белите плочки на пода и светложълтите стени. Видя, че влязлата е Сиона. Дори вече бе успяла да се зачете в една от книгите, които носеше със себе си в зелената войнишка торба.

Защо пък книги? — запита се той.

После спусна крака на пода и огледа стаята. Как би могла просторната и с висок таван кутия да има нещо общо с жилищата на свободните! Широка маса-писалище от някакъв местен тъмнокафяв пластмасов материал делеше двете походни легла. Имаше две врати. Едната излизаше в градината. А другата водеше към луксозна баня, бледосините плочки на която блестяха на силната дневна светлина. Банята беше многофункционална, с вградена в пода вана и с душ, за които бяха предвидени най-малко два квадратни метра пространство. Вратата към разкошно обзаведеното помещение бе полуотворена и Айдахо чуваше как водата прелива от ваната. Странно, Сиона обичаше да се къпе в много вода.

Стилгар, наибът на Айдахо от някогашните времена на Дюн, щеше да погледне на всичко туй с унищожително презрение. „Срамота! — сякаш го чуваше да казва. — Упадък! Слабоволие!“ Да, би си послужил с най-ужасни думи за цялото село, което се осмеляваше да се сравнява с истински сийч от времето на свободните.

Прошумоля хартия, когато Сиона обърна страницата. Тя лежеше с подпряна на две възглавници глава; тънка бяла рокля покриваше тялото й. Дрехата прилепваше тук-там, влажна след банята.

Айдахо замислено сви устни. Какво ли имаше по изписаните редове, привлекли вниманието й без остатък? От пристигането им в Туоно тя само четеше и препрочиташе. Тънките, ала много на брой томове бяха номерирани върху черните им подвързии. Току-що бе видял номер девет.

Той стъпи на пода, изправи се и отиде до прозореца. В далечината се забелязваше възрастен мъж, окопаващ цветята. Сгради ограждаха трите страни на градината. Растенията имаха едри цветове — червени отвън и с бяло откъм вътрешната част и средата на чашката. Непокритата сива коса на възрастния човек също приличаше на цвят, полюшващ се между пъпките — бели или с багрите на различни скъпоценни камъни. Вдъхна мириса на гниещи листа и прясно обърната почва, по-слаб на фона на острото благоухание на цветята.

Свободен окопава цветя на открито!

Сиона не казваше нищо за странните неща, които четеше. Предизвиква ме. Иска да я попитам.

Стараеше се да не мисли за Хви. Чувстваше опасност да бъде погълнат от неудържим бяс, когато го правеше. Спомни си думата на някогашните свободни за прекалено силно чувство: канауа — железният пръстен на ревността. Къде ли е Хви? Какво прави сега?

Вратата откъм градината се отвори без почукване; влезе Тейшар — един от помощниците на Гарун. Лицето му, осято с тъмни бръчки, имаше мъртвешки цвят. Очите бяха хлътнали и с бледо-жълто около зениците. Беше облечен в кафява роба, а косата му приличаше на запусната трева, оставена да гние. Изглеждаше излишно грозен и вероятно бе човек с прост и стихийно действащ дух. Тейшар затвори вратата и остана на място, като не сваляше погледа си от двамата. Сиона се обади иззад Айдахо:

— Е, какво има?

Голата забеляза, че влезлият е необикновено възбуден и дори леко трепери.

— Бог-Императора… — мъжът се окашля и започна отново: — Бог-Императора ще дойде в Туоно!

Сиона се изправи и седна в леглото, като подпъхна бялата си рокля под коленете. Айдахо я погледна, а после пак се обърна към помощника.

— Ще се жени тук, в Туоно! — екстатично изрече Тейшар. — Ще бъде сторено по древния канон на свободните! Бог-Императора и невестата му ще бъдат гости на Туоно!

Безсилен в хватката на канауа, Айдахо го гледаше втренчено и със стиснати юмруци. Тейшар отсечено наведе глава, обърна се и излезе, като силно захлопна вратата.

— Дънкан, нека ти прочета нещо — каза Сиона.

Айдахо сякаш не чу веднага думите й. С все още стиснати юмруци, той се обърна и я погледна. Седеше в края на леглото, с книга в скута. Явно прие мълчанието му за съгласие.

— „Някои вярват — зачете тя, — че е необходим компромис с почтеността от ваша страна, за да свършите определен обем нечисти дела, преди да можете да пуснете в действие добрия дух. Те твърдят, че компромисът започва, когато напуснете святото място, за да осъществите идеалите си. А Монео ми пошепва, че мога да разреша своя проблем, като остана в святото място и пратя други да свършат моите нечисти дела.“ Тя погледна към Айдахо и добави:

— Казано лично от Бог-Императора.

Голата полека отпусна юмруци. Знаеше, че нещо странично трябва да го извади от сегашното му състояние. Направи му обаче впечатление фактът, че Сиона сама наруши мълчанието си.

— Каква е тази книга? — попита той.

Дъщерята на Монео му разказа накратко как заедно с приятелите си бе откраднала плановете на Цитаделата и копията от Литовите дневници.

— Разбира се, че знаеше всичко — завърши тя. — Баща ми ясно заяви, че набегът ни е бил предаден от шпиони.

Видя сълзите, скрити в очите й, и попита:

— Нали деветима от вашите бяха разкъсани от У-вълци?

Тя потвърди с кимване.

— Лош командир си — каза той.

Сиона настръхна, но преди да му отговори, Айдахо попита:

— Кой ги преведе?

— Иксианци. Обявиха, че Сдружението е открило шифъра.

— Вече разбрахме, че нашият Бог-Император познава добре удоволствието от личната изгода. Това ли е всичко, което е казал?

— Другото си го прочети сам.

Жената порови в торбата до леглото си и извади първия том, захвърляйки го през стаята към неговата постеля. Когато Дънкан се върна на мястото си, тя твърдо попита:

— Какво имаш предвид, като повтаряш, че съм лош командир?

— Изгубила си деветима свои приятели.

— Глупак! — Сиона тръсна глава. — Явно никога не си виждал онези вълци!

Той взе книгата, която се оказа доста тежка; съобрази, че е отпечатана на кристална хартия.

— Трябвало е да бъдете въоръжени — отбеляза спокойно и отвори тома.

— С какво? Всяко леко оръжие щеше да е безполезно!

— А лазестрели? — той обърна една страница.

— Само се покажи с лазестрел на Аракис и Червея вече го знае!

Айдахо обърна още една страница.

— И все пак приятелите ти са си послужили с лазестрели.

— Нали виждаш докъде я докараха!

Той прочете един ред и продължи:

— Има и отрови.

Сиона преглътна конвулсивно. Айдахо я погледна:

— В края на краищата ги отрови, нали?

Тя пошепна едва чуто:

— Да.

— Тогава защо не го направихте в началото?

— Не знаехме… Не знаехме, че ще успеем.

— Но самата ти не си опитала — Айдахо поклати глава и се върна към отворения том, след като допълни: — Лош командир.

— Той е дяволски непочтен! — почти извика Сиона.

— Айдахо прочете цял пасаж от книгата, преди да се обърне към нея:

— Започва да се разбира по-добре какво представлява. Прочела ли си всичко?

— До последната дума! Някои места по няколко пъти.

Айдахо погледна отворената страница и зачете на глас:

— „Създадох това, което исках; то е мощно духовно напрежение из цялата ми Империя. Малцина долавят силата му. А какви енергии впрегнах, за да предизвикам съществуващото положение? Дори аз не съм толкова силен. Единствената мощ, с която разполагам, е контролът върху личното благоденствие и добруване. Всичко, което правя, се събира в този общ израз. Защо тогава хората преследват особата ми с други цели и намерения? Не разбират ли, че са обречени на сигурна смърт, посягайки на това мое превъплъщение? Да не би да искат да станат светци? А може би мислят, че по този начин ще могат да се сдобият с Божественото проникновение?“

— Безкрайно циничен е — каза Сиона и сълзите почти задавиха гласа й.

— С какво те изпита? — попита Айдахо.

— Показа ми… Показа ми своята Златна Пътека.

— Това е подходящо за…

— Съществува реално, Дънкан — тя вдигна към него очи, в които блестяха непролети сълзи. — Но ако някога е била достатъчно основание за присъствието на нашия Бог-Император, сега не оправдава създанието, в което той се е превърнал!

Айдахо пое дълбоко дъх.

— С атреидите е така!

— Червея трябва да се маха! — категорично настоя Сиона.

— Чудя се защо изобщо пристига? — ловко смени темата Дънкан.

— Доносникът-приятел на Гарун не ни обясни.

— Трябва да питаме.

— Но нямаме оръжия — с лека ирония отбеляза Сиона.

— Найла има лазестрел — невъзмутимо каза той. — А ние разполагаме с ножове… Видях и въже в един от Гаруновите складове.

— Срещу Червея ли? — попита тя. — Дори да вземем лазестрела на Найла, знаеш добре, че за него не е страшен.

— Но колата му е уязвима, нали?

— Не вярвам на Найла — каза Сиона.

— Доколкото знам, тя ти се подчинява.

— Да, но…

— Ще действаме стъпка по стъпка — рече Айдахо. — Питай я дали ще употреби лазестрела си срещу колата на Червея.

— А ако откаже?

— Ще я убиеш.

Сиона се изправи и хвърли встрани четената досега книга.

— Как ще пристигне той до Туоно? — замислено поде Айдахо. — Прекалено едър и тежък е за обикновен топтер.

— Гарун ще ни каже — рече тя. — Мисля, че ще дойде така, както обичайно пътува. — Погледна нагоре към тавана, скриващ обиколната стена на Сарийър, и продължи: — Струва ми се, че ще пристигне с цялата си свита, както става винаги при ритуалните му посещения. Ще дойде по царския път и ще се спусне тук чрез суспенсорното приспособление на колата си. — Тя отново погледна към Айдахо. — Какво ще кажеш за Гарун?

— Странен човек. Отчаяно се стреми да прилича на истински свободен. А добре знае, че няма нищо общо с тях, каквито бяха по мое време.

— Дънкан, какви бяха те тогава?

— Има една пословица, която обяснява всичко — кимна той. — „Никога не оставай заедно с този, с когото не си съгласен да умреш.“

— Каза ли я на Гарун? — попита Сиона.

— Да.

— И какво ти отговори?

— Че не е срещал досега човек като мен.

— Сигурно Гарун е по-мъдър от всички ни — отнесено каза тя.

„Мислите ли, че властта може да се окаже най-неустойчивото от достиженията на човечеството? Но какво ще кажете тогава за несъмнените изключения в присъщата й несигурност? Отделни родове оцеляват. Всеизвестно е, че административните апарати на някои твърде мощни религии също са издържали на времето. Помислете за взаимната връзка между вярата и властта. Дали те взаимно се изключват, когато всяка от тях зависи от другата? В продължение на хиляди години в «Бин Джезърит» се радват на сравнителна сигурност зад преданите стени на вярата. Но къде се изгуби силата на тяхната власт?“

Откраднатите Дневници

Лошото настроение на Монео пролича от сприхавия му тон:

— Господарю, щях да бъда по-доволен, ако ми беше дал малко повече време.

Стоеше в късата сянка, която Цитаделата хвърляше по обяд. Лито лежеше пред него в Царската кола с прибрано кълбообразно покривало. Бе тръгнал на обиколка с Хви Нории, заела наскоро монтираната седалка в обсега на покривалото непосредствено до лицето му. Иксианката любопитно наблюдаваше засилващата се около тях бъркотия.

Колко е спокойна — помисли Монео и потисна неволното си потръпване при мисълта за онова, което бе научил от Малки. Бог-Императора беше прав. Хви се оказа точно копие на външния си облик — безкрайно мило и чувствително човешко същество. Би ли могла наистина да легне с мен? — внезапно се запита той.

По едно време променящата се обстановка отклони вниманието му. Докато Лито обикаляше около Цитаделата заедно със седналата до него Хви в колата с включено суспенсорно устройство, наоколо беше се струпала огромна тълпа от царедворци и Говорещи с риби. Всички придворни бяха облекли най-ярките си премени, в които преобладаваха златисти и червени цветове, а Говорещите с риби носеха официалните си тъмносини униформи, различаващи се единствено по оцветяванията на ширитите и ястребовите изображения. Част от гвардейките теглеха голяма и покрита кола-шейна с багаж на суспенсорни плазове. Въздухът беше изпълнен с прахоляк, както и с миризми и звуци, предизвикани от видимото вълнение. Повечето царедворци бяха се уплашили, когато им казаха къде отиват. Някои веднага си купиха собствени палатки и шатри. Те тръгнаха преди останалите заедно с разнообразния си багаж, струпан сега на пясъка малко преди да се покаже Туоно. Говорещите с риби, включени в свитата, също не бяха в празнично настроение. Дори се осмелиха да възразят на висок глас, когато им бе наредено да не носят лазестрели.

— Още съвсем малко време, господарю — повтори Монео. — Не знам как ще…

— Няма заместител на времето при разрешаването на много въпроси — каза Лито. — Можеш да бъдеш напълно сигурен. Не приемам никакви закъснения и забавяния.

— Три дни ни трябват само за да стигнем дотам — почти проплака икономът.

Лито пресметна часовете, необходими за преход на сто и осемдесет километра в обичайната последователност: бърз ход — подтичване — бърз ход… Да, три дни.

— Сигурен съм, че си се погрижил за организацията на местата за почивка по пътя — каза той. — И достатъчно много топла вода за схванатите мускули…

— Всичко ще бъде наред — кимна Монео, — но на мен лично никак не ми харесва, че напускаме Цитаделата точно сега! И ти добре знаеш защо!

— Имаме надеждни комуникационни средства и предани помощници. В Сдружението вече се опомниха, както и трябва да бъде. Успокой се, Монео.

— Церемонията спокойно можеше да протече и в Цитаделата!

Вместо да отговори, Лито дръпна кълбообразното покривало на мястото му, оставайки насаме е Хви.

— Има ли някаква опасност? — попита тя.

— Винаги има опасност.

Майордомът въздъхна, обърна се и побягна бавно натам, където царският път започваше дълго изкачване в източна посока, преди да завие на юг покрай Сарийър. Лито приведе колата си в движение и чу как пъстрата група придружители пое след тях.

— Всички ли тръгнаха? — попита той.

Хви погледна назад.

— Да — любимата му обърна лицето си към него. — Защо напоследък работите с Монео вървят толкова трудно?

— Той откри истината, че току-що отминалият миг остава завинаги извън възможността да го уловиш отново.

— Явно е потиснат и объркан след връщането ти от малката Цитадела. Няма нищо общо с предишния иконом.

— Обич моя, той е от атреидите, а ти си създадена да им харесваш.

— Не е това. Щях да го знам, ако е тъй.

— Да… Мисля също, че до него стигна и реалното присъствие на смъртта.

— Нещо странно около обстановката в малката Цитадела, когато двамата бяхте там?

— Винаги е била най-самотното място в цялата ми Империя.

— Мисля, че се изплъзваш от отговора на въпроса — каза Хви.

— Не, обич моя. Споделям безпокойството ти за Монео, но моите обяснения вече не могат да помогнат. Той попадна в капана. Научи, че е трудно да се живее в настоящето, безцелно да се живее в бъдещето и невъзможно да се живее в миналото.

— Лито, ти заложи този капан.

— Длъжен е да се освободи от него.

— Нима наистина не можеш да му помогнеш?

— Не, защото мисля, че спомените на събраните в мен памети са неговият ключ към свободата. Смята, че именно аз съграждам нашето бъдеще от общото ни минало.

— Не е ли точно така?

— Не, скъпа Хви.

— Как е тогава?

— Почти всички вярват, че за подготвяне на едно задоволително бъдеще се налага да се върнеш в едно идеализирано минало… Което всъщност никога не е съществувало.

— Докато ти знаеш нещо съвсем различно благодарение на паметите.

Лито обърна към нея закачуленото си лице и я загледа внимателно, мислено опипвайки чертите й, за да ги запомни. Събраното в него множество му даваше възможност да изгради особен комбиниран образ на някакво генетично предположение за Хви, което обаче никак не съвпадаше с плътта на живото тяло. Разбира се, друго нещо можеше и да бъде. Миналото се появи като редове от очи, изпъкнали подобно тези на риба със зяпнала уста… докато Хви беше къс трептящ живот. Устата й бе извита по гръцки образец, подготвена за делфийски песнопения, но самата тя в никакъв случай не припяваше пророчески думи. Бе доволна да бъде жива, защото беше напълно открита личност, дето подобно на цвете постоянно се разтваряше в дъхав цвят.

— Защо така си се вгледал в мен? — попита иксианката.

— Наслаждавам се на любовта — отвърна той.

— О, да. Любовта — Хви се усмихна. — След като двамата не можем да споделим любовта на телата си, длъжни сме да споделим поне тази на душите. Лито, ще го направиш ли с мен?

Той се стъписа:

— Питаш за душата ми, така ли?

— Сигурно и други са го правили.

Отговори отсечено:

— Душата ми само премисля и възприема отрупания в нея опит и преживявания. Нищо повече.

— Премного ли поисках от теб?

— Струва ми се, че никога не би могла да искаш твърде много от мен.

— Тогава злоупотребявам с любовта ни, понеже не разбирам и не приемам твоето схващане. Чувала съм вуйчо ми да разказва за твоята душа.

Лито не отговори, а тя възприе мълчанието му като покана да продължи.

— Казваше, че владееш до съвършенство изкуството да дълбаеш и изследваш душата, преди всичко своята собствена.

— Вуйчо ти Малки отричаше, че той самият има душа!

Хви почувства грубата рязкост в гласа му, но не й обърна внимание.

— Все пак мисля, че беше прав. Ти си големият майстор-сърцевед. Истински гений.

— Остава само да се позовеш на скучната, неблагодарна и дълготрайна настойчивост — каза той. — Без следи от дарбата на интелигентността.

Бяха напреднали значително по дългото изкачване към горната точка на оградната стена около Сарийър. Лито спусна колелата на Царската кола и изключи суспенсорното устройство.

Хви заговори тихо; гласът й едва-едва се долавяше на фона на скърцането на колелата и шума от бягащи стъпки, заобикалящ ги отвсякъде.

— И все пак мога ли да те наричам „любими“?

Той отвърна с внезапно припомнено стягане в гърлото, което много отдавна бе престанало да бъде човешко:

— Да.

— Любими, родих се иксианка — каза Хви. — А защо тогава не споделям техния механистичен възглед за вселената? Лито, обични ми, знаеш ли какво е моето схващане?

Единствено погледът му й поиска отговор.

— При всички обрати на нещата съзирам свръхестественото — обясни тя.

— Както и всеки създава собствена мярка за свръхестественото — отвърна и сам долови грубостта в думите си.

— Не ми се сърди, любими.

Отново отзвънна познатата стържеща нотка.

— За мен е невъзможно да ти се сърдя.

— Но между теб и Малки някога се е случило нещо — тихо каза Хви. — Не го е споделял, ала не скри колко странен за него е фактът, че си го пощадил.

— Направих го заради онова, на което ме научи.

— Любими, какво е станало помежду ви?

— Предпочитам да не говорим за Малки.

— Моля те, обич моя. Чувствам, че за мен е важно да го знам.

— Опитах се да му внуша, че може да има неща, които хората не е трябвало да създават.

— Това ли е всичко?

— Не — неохотно отговори Лито. — Думите ми го разгневиха и той ми каза: „Значи мислиш, че в свят без птици не може да бъде изобретено летателно средство? Що за глупак си?! Хората са в състояние да създадат всичко!“

— Нарекъл те е глупак? — Хви не се опита да скрие смайването си.

— С пълно право. И въпреки че отричаше, Малки каза истината. Научи ме, че трябва да се бяга от изобретенията.

— Следователно те е страх от иксианците, така ли?

— Разбира се, че ме е страх! Те могат да предизвикат пълна катастрофа.

— И какво ти остава да правиш?

— Да бягам по-бързо. Историята е непрекъснато надбягване между изобретателността и катастрофата. Възпитанието и образованието помагат, но не са достатъчни. Ти също трябва да бягаш.

— Обич моя, душите ни се сливат. Знаеш ли го?

Лито отмести погледа си от нея и го насочи в гърба на Монео; по силата на изискванията за сигурност движенията на майордома сега бяха отчетливо предпазливи. Шествието бе вече оставило зад себе си първото леко спускане. Пътят се изкачваше по Западния пръстен на Стената. Монео се движеше по познатия на всички начин — провлачвайки леко единия си крак, за да опипа почвата, където ще стъпи. Ала в поведението му имаше и нещо ново. Лито чувстваше как той непрекъснато се стреми да дръпне напред, сякаш не желаеше да върви до закачуленото лице на своя господар. Сарийър чакаше натам, на изток. А на запад оставаха плантациите и реката. Майордомът обаче не поглеждаше нито вляво, нито вдясно. Беше видял друга цел.

— Не ми отговори — каза Хви.

— Вече знаеш отговора.

— Да, започнах по-добре да те разбирам. Мога да доловя някои от страховете ти. И мисля, че знам къде живееш, къде е мястото на твоите принципи и идеали.

Изненадан, той я погледна, без да може да отклони взора си от нея. Беше удивително. Не успяваше да отдели очи. Връхлетя го всепоглъщащ страх и почувства как ръцете му започват да треперят.

— Живееш там, където в една личност са събрани ужасът от живота и любовта към него — каза тя.

Успя само да примигне.

— Мистик си — продължи Хви. — Отнасяш се внимателно към себе си само защото се намираш в центъра на една вселена и гледаш вън от нея така, както останалите не могат. Страхуваш се да го споделиш, но го желаеш повече от всичко друго.

— Какво си видяла? — пошепна той.

— Нямам нито вътрешен взор, нито гласове в себе си. И все пак видях моя господар Лито, чиято душа обичам, и зная кое е единственото нещо, което той наистина разбира.

Отмести погледа си от нейния, боейки се от следващите й думи. Треперенето на ръцете му се предаваше на челните пръстеновидни части на тялото.

— Любовта е това, което разбираш — рече тя. — Онази любов, извън която няма нищо.

Ръцете му спряха да играят. Две сълзи се заспускаха по бузите. Когато стигнаха до долните гънки на качулката, извиха се тънки струйки син дим. Почувства острото парване и вътрешно благодари за тази болка.

— Вярваш в живота — каза Хви. — Знам, че смелостта да се обича има място единствено в тази вяра.

Тя се пресегна с лявата си ръка и обърса сълзите от лицето му. Изненада се, че качулката не реагира както обичайно на нейното докосване, за да предотврати допира.

— Знаеш ли — промълви той, — че откакто промяната започна в мен, ти си първият човек, докоснал бузите ми?

— Знам също какво си сега и какво си бил някога — отвърна тя.

— Ех, Хви, какво бях… Оттогава е останало само лицето ми, а останалото се губи в сенките на паметта… Крие се… Няма го…

— Но от мен не е скрито, обич моя.

Този път я погледна право в очите, без да се бои, че няма да може да отдели взор, и каза:

— Възможно ли е иксианците да знаят какво са създали в теб?

— Лито, обич на душата ми, уверявам те, че не знаят. Ти си първото и единствено същество, пред което съм се разкрила напълно.

— Тогава да не скърбя за онова, което е могло или пък може да се случи — каза той. — Да, обич моя, ще споделя душата си с теб.

„Можете да я приемете за гъвкава памет; тя е онази сила, намираща се във вас, която ви принуждава — теб и събратята ти — да се стремите към изначалните племенни форми. Този еластичен спомен се опитва да се върне към някогашното си жилище — племенното общество. Заобикаля ви отвсякъде — феодалното имение, епархията, корпорацията, взводът, спортният клуб, танцовата трупа, бойната група на бунтарите, съветът за планиране, групата за молитвени обреди… Всички с господарите и слугите си, със своите гостоприемници и паразити. Както и с рояка от средства и похвати за отчуждаване (включително и думите, които използвам тук!), който в крайна сметка държи да бъде включен в спора за връщането към «доброто старо време». Вече губя надежда да ви науча на нещо друго. Продължавате да мислите в прави линии, които се пресичат, и не забелязвате сложното движение на множество устойчиви спирали.“

Откраднатите Дневници

Айдахо откри, че може да се изкачва, без да се концентрира върху катеренето. В тялото му, отгледано от тлейлаксианците, се бе запазил споменът за неща, които те дори не бяха подозирали. Изначалната му младост беше изгубена нейде из вечността, но мускулите му, пак благодарение на тлейлаксианците, и сега бяха млади, и той можеше да прибере в гънките на забравата своето детство, без да спира да се катери. В онова детство беше се научил как да опази живота си, ако политне от високите върхове на родната планета. Нямаше никакво значение, че изправилите се пред него тукашни скали представляваха човешко творение, тъй като атмосферните условия ги бяха дооформили през вековете.

Чувстваше в гърба си горещината на утринното слънце. До слуха му достигаше шумът от усилията на Сиона да намери някаква опора на тесен скален перваз далече под него. По същество положението й с нищо не облекчаваше голата, макар да беше в обсега на аргументите, които в крайна сметка доведоха до постигането на съгласие за катеренето.

Заедно.

Беше отхвърлила предложението му да се катери сам.

Найла с три помощнички от Говорещите с риби, както и Гарун с трима от музейните свободни чакаха на пясъка в подножието на преградната стена, опасваща Сарийър.

Айдахо не мислеше за височината на стената. Единствената му мисъл сега беше къде трябва да сложи ръката или крака си. Да, мислеше също за тънкото и леко въже, навито около раменете му. Това въже беше равно на стенната височина. Измери го на земята, описвайки триъгълник върху пясъка, без да брои крачките си. Стената беше толкова висока, колкото дълго бе въжето. Всяка друга мисъл можеше само да размъти ума му.

Опипвайки за място, където да се хване, понякога без дори да го вижда, той напредваше нагоре по отвесното лице на стената. Е, не съвсем отвесно… Вятър, пясък и дори малко дъжд — силите на студа и топлината — го бяха разяждали повече от три хиляди години. Бе прекарал цял ден на пясъка в подножието, проучвайки внимателно стореното от Времето. Запечата в мисълта си предварително подготвени образци, включващи насочена надолу или настрани сянка, някой и друг тънко очертан контур, ронлива издутина и леко изпъкнали ръбове по скалната грамада.

Сгърчените му пръсти откриха остро извита пукнатина. Провери внимателно тежестта на тялото си на мястото, където бе стъпил. Беше стабилно. За миг отдъхна, притиснал лицето си към топлата скала, без да поглежда нито нагоре, нито надолу. Просто беше тук. Всичко се заключаваше в темпото. Не биваше да уморява много бързо раменете си. Тежестта трябваше да бъде разпределена равномерно между ръцете и краката. Пръстите сигурно щяха да пострадат, но щом костите и сухожилията продължаваха да държат, кожата беше без особено значение.

Отново припълзя нагоре. Къс от скалата се отчупи под китката му; прах и ситни отломъци се посипаха по дясната му буза, но той дори не ги почувства. Беше концентрирал цялото си внимание в държащата ръка, равномерното разпределение на тежестта върху краката и едва забележимите скални издатини. Приличаше на пеперуда, която не признава силата на гравитацията — тук място за пръстите на ръката, а там за палеца на крака, прилепнал понякога до скалната повърхност сякаш единствено с усилие на волята.

Девет импровизирани клина издуваха единия от джобовете му, но той се въздържаше да ги използва. Леко чукче висеше от пояса му на късо въже, чиито възли вече бяха влезли в паметта на пръстите.

Найла се оказа несговорчива. Не пожела да предаде лазестрела си. Но се подчини на пряката заповед на Сиона да ги придружи. Странна жена с не по-малко странно подчинение по избор…

— Заклевала ли си се да изпълняваш заповедите ми? — беше настойчивият въпрос на Сиона.

Неохотната реакция на Найла се изпари. По-късно Сиона бе казала:

— Винаги се вслушва в преките ми заповеди.

— В такъв случай може и да не се наложи да я убиваме — бе отвърнал Айдахо.

— По-скоро не бих правила и опит. Не знам дали имаш дори най-бегла представа за силата и бързината й.

Гарун, от Музея на свободните, който мечтаеше да стане „истински наиб по стария образец“, даде идеята за предстоящото катерене, като отговори на въпроса на Дънкан как ще пристигне Бог-Императора в Туоно.

— По същия начин, който е избрал при посещението си от времето на моя прадядо.

— По-точно? — веднага бе запитала Сиона.

Седяха на прашно сенчесто място пред дома за гости, скрити от следобедното слънце в деня, когато дойде съобщението, че господарят Лито ще се ожени тук. Помощниците и слугите на Гарун бяха наклякали в полукръг около прага, където седяха Сиона, Айдахо и Гарун. Две от Говорещите с риби бяха полегнали встрани. Всеки миг очакваха Найла.

Гарун посочи високата стена зад селото; слънчевата светлина позлатяваше ръба й в далечината.

— Царският път минава горе. Бог-Императора има специално устройство, с което плавно се спуска от високото.

— Вградено е в колата му — каза Айдахо.

— Суспенсори — кимна Сиона. — Виждала съм ги.

— Прадядо ми казваше, че голямата група е пристигнала по царския път. Бог-Императора се спуснал до селото ни със своето приспособление. Останалите са използвали въжета.

Айдахо изрече замислено:

— Въжета, значи.

— Защо са идвали? — попита Сиона.

— За да потвърдят, че Бог-Императора не е забравил своите свободни, както казваше и дядо ми. За тях е било голяма чест, ала все пак тя е несравнима със сватбата.

Айдахо се изправи, без да дочака края на неговия разказ. Оттук високата стена се виждаше съвсем ясно — от основата в пясъка до върха в слънчевата светлина. Той отиде с бърза крачка до ъгъла на дома за гости и излезе на централната улица. Там спря, обърна се и отново погледна към стената. Веднага разбра защо всички казваха, че е невъзможно да се изкачиш по нея. Упорито и съзнателно не искаше да мисли за височината й. Все едно дали беше петстотин или пет хиляди метра. Най-важното дойде след внимателния оглед — тесни напречни пукнатини, отчупвания, дори малък перваз на около двайсет метра от пясъка, както и друг такъв на две трети от пътя по лицето на скалата…

Знаеше, че една инстинктивна част от него — много стара част, на която можеше да се довери — се беше включила в работата, съизмервайки с дължината на тялото му местата, където едната, а после другата ръка щяха да намерят обекти за хващане. Да, точно с дължината на неговите ръце. Струваше му се, че вече се катери.

Гласът на Сиона се разнесе иззад лявото му рамо, докато той самият бе изцяло потънал в първоначалния оглед:

— Какво правиш?

Беше приближила безшумно и сега гледаше в същата посока.

— Мога да се покатеря по стената — рече Айдахо. — Ще взема леко въже, а после с него ще изтегля по-дебело. Така за останалите няма да бъде трудно да се изкачат.

Гарун се присъедини към тях навреме, за да чуе думите му.

— Дънкан Айдахо, защо ще се качваш по стената?

Сиона отговори вместо него, усмихвайки се на музейния свободен:

— За да поздрави Бог-Императора с дължимата тържественост. Каза го още преди появата на каквито и да е съмнения, без да има време лично да прецени всички препятствия, които по-късно намалиха първоначалната й увереност.

Все още обзет от въодушевление, Айдахо попита:

— Каква е широчината на царския път горе?

— Никога не съм го виждал — отвърна Гарун. — От чутото знам само, че е много широк. Голяма войскова част може да мине по него, строена в дълги редици. Освен това има мостове, места с открита гледка към реката и… Истинско чудо!

— Защо не си се изкачил догоре, за да го видиш със собствените си очи? — поинтересува се Айдахо.

Гарун не каза нищо, само сви рамене и посочи стената.

Появи се Найла и спорът за катеренето започна. Сега Дънкан мислеше именно за този спор. За пореден път го бяха учудили странните взаимоотношения между Найла и Сиона. Бяха като две конспираторки! И все пак не съвсем истински… Защото Сиона заповядваше, а Найла изпълняваше нейните заповеди. Но нали тъкмо Найла беше от Говорещите с риби, Приятелката, която бе получила доверието на Лито да извърши първоначалния оглед на новия гола. Сама бе казала, че от детските си години е служила в императорската гвардия. Каква сила имаше в нея! Беше странен, а и малко плашещ начинът, по който тя се прекланяше пред волята на Сиона. Сякаш се вслушваше в потайни гласове, които й казваха как да постъпи. И после изпълняваше.

Айдахо се пресегна, за да потърси поредното място за хващане. Пръстите му зашариха по скалата нагоре и надясно, напипвайки най-сетне невидима досега пукнатина, в която успяха да влязат. В паметта му се очерта линията, по която би следвало да се движи, но единствено тялото щеше да прецени дали да го направи. Левият крак намери място за пръстите си. Нагоре, още… Бавно и с постоянна проверка на тежестта. После лявата ръка… Този път не беше пукнатина, а перваз. Първо очите, а после и брадичката му се издигна над равнището на перваза, който бе забелязал още отдолу. Вдигна се на лакът, претърколи се и спря да почине; погледът му бе насочен само напред. Откри единствено пясъчен хоризонт, но видимостта бе ограничена поради лекия вятър, наситен с прах. Гледката му бе добре позната от някогашните дни на Дюн.

После обърна лице към стената, изправи се на колене, заопипва с две ръце нагоре и продължи изкачването. Стенната картина остана в паметта му така, както я беше видял при първия оглед. Достатъчно бе да затвори очи и схемата мигновено се появяваше пред него, подготвена предварително по начина, усвоен още от дете, когато се криеше от харконите, налитащи за роби. Върховете на пръстите му откриха пукнатина, в която проникнаха като клинове. И така, забивайки нокти, напредваше.

Докато го гледаше отдолу, Найла почувства в себе си нарастващо влечение към катерача. Разстоянието бе смалило Айдахо до дребна и самотна фигурка, залепена за стената. Не можеше да не знае колко самотен се чувства човек, изправен пред жизнено важни решения.

Бих желала да имам дете от него — помисли тя. — Дете от двама ни ще бъде силно и съобразително и ще може да му се разчита. Коя ли е причината Бог-Императора да иска дете от Сиона и от този мъж?

Беше се събудила преди съмване. Отиде до върха на една ниска дюна в края на селото, за да премисли предложението на Айдахо. Утрото се сипна зеленикаво-жълто с познатата виеща се завеса от прах в далечината; след него следваше стоманеносивият ден и мъчително гибелният безкрай на Сарийър. Тогава бе разбрала, че стоящите пред нея въпроси със сигурност са били възприети от Бог-Императора. Какво би могло да бъде скрито от Него? Нищо, дори смалената фигурка на Дънкан Айдахо, който с мъка търсеше път към края на небето.

Следейки катеренето му, сетивата на Найла сякаш блокираха, въвлечени във визуален трик, в който стената се опъна по хоризонтала. Айдахо се превърна в дете, пълзящо в насечена местност. Колко малък бе станал… И продължаваше да се смалява.

Една от помощничките й предложи чаша вода, която тя изпи. Водата върна стената в нормално положение.

Сиона приклекна на първия перваз и се наклони, за да погледне нагоре. Беше обещала на Айдахо: „Ако паднеш, ще опитам на свой ред.“

Найла оцени думите й като повече от странни. Защо и двамата се мъчеха да сторят невъзможното?

Айдахо така и не бе успял да разубеди Сиона.

Съдбата го иска — помисли Найла. — Такава е Божията воля.

Всъщност двете бяха едно и също нещо.

Покрай нея прелетя отчупено парче скала от мястото, където бе прилепнал катерачът. Повтаряше се вече няколко пъти. Найла проследи падащия камък. Мина много време, преди той да стигне до долу. Отскачаше отново и отново от повърхността на стената, сякаш демонстрирайки й нагледно, че очите не казват истината за гладкия отвее на скалното лице.

Или ще успее, или ще се провали. Каквото и да се случи, ще бъде волята Божия.

Въпреки всичко долавяше ударите на сърцето си. Кой знае защо, дръзкото деяние на Айдахо приличаше на сексуален акт. Но не само като пасивна еротика, защото внезапно се почувства обладана от необичайна сила. Наложи си многократно да повтаря на ум, че той не е за нея.

Определен е за Сиона. Ако оцелее.

А ако падне, Сиона ще го замести. Сиона или ще успее, или не. Внезапно си зададе нелепия въпрос дали би могла да изпита оргазъм, ако Айдахо стигне до върха. Беше вече много близо.

След като причини падането на парчето скала, голата трябваше да си поеме дълбоко дъх няколко пъти. Моментът никак не беше от приятните и се наложи да почака известно време, докато се съвземе, прилепнал към скалата с опора само в три точки. Сякаш водена от своя независима воля, свободната му ръка опипа още веднъж нагоре, изви със змиевидно движение покрай лошото място и откри сигурна пукнатина. Премести бавно тежестта на тялото си върху тази ръка. Бавно… Бавно… Лявото му коляно докосна вдлъбнатинка, където можеха да се задържат пръстите на краката. Вдигна единия до мястото и го опита. Паметта му напомни, че върхът е близо, ала той веднага изключи гласа й. Остана само катеренето и мисълта, че Лито пристига утре.

Лито и Хви.

И затова не биваше да мисли. Но нямаше как да му се противопостави: Върхът… Хви… Лито… Утре…

Всяка мисъл засилваше отчаянието му, принуждавайки го да търси спомени от детските си катерения. Колкото повече насилваше съзнанието си, толкова по-пълно блокираха мускулите и сетивата. Принуди се да спре и да почива; дишаше дълбоко, опитвайки с всички сили да се съсредоточи, за да се върне по естествен начин към миналото си:.

Но онези дни естествени ли бяха?

Мисловната му дейност зацикли тотално. Чувстваше външни намеси и смущения, някаква крайна развръзка… Фаталността на нещо, което е можело да се случи, но никога вече няма да бъде…

Лито пристигаше тук утре. Кой знае защо тази мисъл го накара да почувства как по лицето му тече пот на мястото, където бузата се притискаше о скалата.

Лито.

Ще те победя, Лито. Ще го направя заради себе си, а не за Хви. Ще те победя заради мен самия.

Усети как постепенно се пречиства. Беше същото, което почувства през нощта, когато се подготвяше мислено за днешното катерене. Сиона разбра, че той не може да заспи. Започна да му говори, описвайки с най-малки подробности отчаяния си бяг през Забранената Гора и клетвата, изречена на брега на реката.

— А сега дадох обет да стана командир на неговите Говорещи с риби — добави. — Ще го изпълня, но вярвам, че няма да стане така, както го иска той.

— Какво иска?

— Има множество мотиви, не успявам да видя всичките. Би ли могъл някой да го разбере? Но за себе си знам, че няма да му простя.

Припомненият случай върна Айдахо към усещането, че бузата му е опряна о каменната стена. Лекият вятър изсушаваше потта и той усети, че зъзне. Но вече бе намерил необходимото средоточие.

Никога да не прости.

Почувства духовете на всички свои подобия — голите, погинали по време на службата си при Лито. Трябваше ли да повярва на Сиона и нейните подозрения? Да. Лито можеше да убива с тялото си, както и със собствените си ръце. Преразказаните от дъщерята на Монео слухове звучаха правдоподобно. А тя също беше от атреидите. Докато Лито се бе превърнал в друго — нито Атреидски, нито дори човешко същество… Беше станал не толкова живо създание, колкото жесток природен феномен, неразбираем и непроницаем с целия си опит, скрит на недостижимо място у него. И Сиона бе събрала смелост да му се противопостави. Истинските атреиди просто се отвръщаха.

Също като мен.

Нищо повече от жесток природен феномен. Също като стената.

Дясната му ръка опипа нагоре и стигна до остро скосен перваз. Тъй като не откри нищо над него, опита се да си припомни някоя по-широка, пукнатина на същото място в мисловната си схема. Не си позволяваше да повярва, че е стигнал до края… Не още. Острият ръб се впи в пръстите му, когато прехвърли върху тях цялата тежест на тялото си. Изнесе и лявата си ръка до същото място, намери опорна точка и бавно се изтегли нагоре. Очите му стигнаха до равнището на ръцете. Загледа се към някаква почти равна площадка, простряла се напред към синьото небе… По повърхността, където се бяха впили пръстите му, имаше стари пукнатини — рожба на атмосферните промени. Една по една, той приплъзна длани, следвайки ги… После привлече по повърхността гръдния си кош, корема, бедрата… Претърколи се и започна да пълзи, докато отвесът на стената остана далеч зад него. Едва тогава се изправи и повярва в онова, което му говореха сетивата.

Краят. Стигна до него без клинове и чукче.

Дочу слаб звук. Дали не го поздравяваха?

Върна се към ръба и погледна надолу; помаха им, защото наистина го поздравяваха. После се обърна и закрачи енергично към средата на пътното платно, давайки възможност на повишеното си настроение да успокои треперенето на мускулите и облекчи болката в раменете. Бавно се завъртя в кръг, оглеждайки достигнатия връх, след което най-после се върна към схемата-модел, заложена в паметта му, за да пресметне изкачената височина.

Деветстотин метра, най-малко деветстотин…

Платното на царския път привлече вниманието му. Не беше като онова към Онн, а много по-широко — поне половин километър… Равно и без никакви повреди; сивата му лента стигаше до около сто метра преди ръба на стената от двете й страни. Каменни стълбове с човешки бой го маркираха в краищата, разположени като часовои по цялата дължина в очакване на Лито.

Той отиде до другата страна на стената срещу Сарийър и погледна надолу. Много далече в дълбокото зелената лента на реката се блъскаше и разбиваше в пръски пяна срещу скалите на опорната стена. Обърна се надясно. Лито щеше да дойде оттам. Пътят и стената завиваха леко, като кривата започваше на около триста метра от мястото, където сега стоеше. Върна се на платното и тръгна досами края, следвайки траекторията на 8-образния завой, след който пътят постепенно се стесняваше, спускайки се плавно надолу. Спря и се загледа в картината, която малко по малко се оформяше и избистряше пред него.

На около три километра след лекото спускане пътното платно рязко се стесняваше, за да пресече речния пролом по мост, носещата конструкция, на който с привидно неестествената си плетеница имаше вид на нещо почти нереално и прилично на странна детска играчка. Айдахо си спомни за подобно съоръжение по пътя за Онн и особеното усещане за сигурност, което бе изпитал под нозете си, когато стъпи на него. Разчиташе на своята памет, мислейки за мостовете така, както бе длъжен да мисли един военачалник — като места за преминаване и засади.

Минавайки вляво, той погледна напред и надолу към другата висока стена при далечната анкърна връзка от плетеницата на носещата конструкция. Там пътят продължаваше, извивайки полека, докато се превърне в тънка линия, поела право на север. А тук имаше две стени с реката между тях. Плъзгаше се в изкуствената пропаст, създадена от човека; идващата от нея влага попадаше в канала и също тръгваше на север, шибана от силното течение на вятъра, а самата река поемаше в южна посока.

После Айдахо забрави за нея. Тя беше на мястото си и щеше да бъде там и през утрешния ден. Насочи вниманието си към моста, доверявайки се на военната си подготовка. Дори леко кимна на самия себе си, преди да поеме по обратния път, сваляйки ходом въжето от раменете.

Оргазмът разтърси Найла едва когато тя видя края му, спускащ се като змия надолу.

„Кое е онова, което отстранявам? Сляпото буржоазно увлечение по мирната консервация на вече отминалото. Става дума за обвързваща сила, за нещо, дето държи човечеството в уязвима цялост, вместо то да се разпръсне из парсековите отрязъци на пространството. След като мога да намеря отломките, могат да го сторят и други. Когато сте заедно, ще станете жертва на една и съща катастрофа. И заедно ще изчезнете безследно. Ето защо посочвам опасността, страшната опасност от плавно движещата се безстрастна посредственост, нямаща нито амбиции, нито цели. Показвам ви, че това може да сполети цели цивилизации. Давам ви безкраен живот, но той полека се плъзга към смъртта без шум и без колебание, дори без да и зададе въпроса «защо?». Можете да зърнете привидното щастие и сянката на катастрофата, наричана Лито. Бог-Императора. Е, сега ще проумеете ли къде е истинското щастие?“

Откраднатите Дневници

Притворил само за кратко очи през нощта, Лито беше буден, когато Монео излезе на разсъмване от стаята за гости. Царската кола бе паркирана почти в средата на триъгълния двор. Покривалото й, с едностранна проницаемост отвътре навън, скриваше пасажера; беше и добре уплътнено срещу влагата. Едва-едва се чуваше лекото бръмчене на вентилаторите, които прекарваха въздуха през подсушителен цикъл.

Краката на наближаващия към колата Монео леко се тътреха по заоблените камъни в двора. А над майордома светликът на зората вече бе обагрил в оранжево покрива на дома за гости.

Когато Монео спря пред него, Лито вдигна покривалото, което го скриваше. Във въздуха се носеше миризма на гниещи боклуци, а отрупаната във вятъра влага му причини болка.

— Ще стигнем в Туоно по обед — каза икономът. — Искам да ми разрешиш да повикам топтерите, които са на стража в небето.

— Няма нужда от топтери — възрази Лито. — Можем да се спуснем в Туоно със суспенсори и въжета.

Възхищаваше се на бързо променящите се в него образи по време на кратката размяна на мисли. Монео никога не бе обичал пътуванията. Бунтарската му младост го бе направила неизменно подозрителен към всичко, което не можеше да види и класифицира. Така и остана в подсъзнанието му тази огромна маса от невъведени в действие мнения и преценки.

— Знаеш, че не ми трябват транспортни топтери — каза той. — Искам ги, за да пазят…

— Да, Монео.

Погледна покрай Лито откритата страна на двора, отваряща панорама към речния каньон. Влагата и мъглата, идващи от дълбокото, бяха замръзнали в светлината на утрото. Виждаше в мислите си разкривено тяло, което продължаваше да пада все по-надолу и по-надолу. Предишната вечер не бе намерил в себе си сили да отиде до ръба на пропастта и да погледне в нея. Полетът надолу представляваше такова изкушение…

Прорицателската дарба на Лито за пореден път го изпълни с ужас и страхопочитание, когато чу:

— Всяко изкушение научава на нещо.

Занемелият майордом се обърна и вторачи поглед в Бог-Императора.

— Монео, виж урока от моя живот.

— Какво искаш да кажеш, господарю? — успя да пошепне той.

— Отначало опитаха с лошо, после с добро. Всяко изкушение бе моделирано с голямо внимание по отношение на уязвимите ми места. Кажи ми, Монео, ако избера доброто, ставам ли добър?

— Разбира се, господарю.

— Може би никога няма да се отървеш от навика си да даваш мнения и преценки.

Икономът отклони погледа си от него и отново го насочи към ръба на пропастта. Лито претърколи туловището си, за да види накъде гледа той. Борове-джуджета бяха засадени покрай каньона. По овлажнените им игли висяха капчици роса, всяка от които носеше обещание за болка. Жадуваше да затвори покривалото на колата, но в капчиците, прилични на скъпоценни камъни, беше притаена непосредствена заплаха; те привлякоха вълната на спомените му, дори когато мисълта за тях отблъскваше тялото. Противостоящата едновременност заплашваше да го хвърли в непреодолим смут.

— Не обичам да обикалям пеша — обади се Монео.

— Така постъпваха свободните — напомни Лито.

Майордомът въздъхна и каза:

— Останалите ще са готови след няколко минути. Хви закусваше, когато излязох.

Лито не отговори. Мислите му се залутаха в спомените от нощното бдение — от току-що отминалата и от хилядите и хиляди други нощи, които се тълпяха във времето, останало назад; размятаха се облаци и звезди, сипнаха дъждове, зейна тъмнина, осята с блестящи люспици от ситно нарязан космос, чието разточително обилие бе сравнимо само с ударите на сърцето му.

Внезапно Монео попита:

— Къде са стражите ти?

— Отпратих ги да се нахранят.

— Не ми харесва, че са те оставили без охрана! Кристално чистият звук от гласа му отзвънна в спомените на Лито, разказвайки за неща, необлечени в думи. Монео се боеше от свят, в който няма място за Бог-Император. По-скоро би умрял, отколкото да види подобен свят.

— Какво ще стане днес? — настойчиво попита икономът. Въпросът беше отправен не към властник, а към прорицател.

— Семенцето, носено от вятъра, може утре да бъде върбово дърво — отвърна Лито.

— Познаваш бъдещето ни! Защо не ни го кажеш? — с почти истерични нотки в гласа си настоя Монео, не искащ да приеме онова, което стигаше до него без помощта на сетивата му…

Лито се обърна и го погледна с широко отворени очи, пълни с умишлено сдържани чувства, чийто натиск го принуди да потръпне.

— Погрижи се за собственото си съществуване! Разтрепераният майордом пое дълбоко дъх:

— Господарю, с нищо не исках да те обидя. Търсех само…

— Погледни нагоре!

Монео се подчини неохотно и се втренчи в безоблачното небе, постепенно изпълвано със светлината на утрото, преди да попита:

— Какво има, господарю?

— Е, там липсва таван, вдъхващ сигурност. Само открито небе, обагрено с промени. Посрещни го. Всяко от сетивата ти представлява инструмент, с който може да се реагира на промяната. Нищо ли не виждаш и не чуваш?

— Господарю, дойдох да попитам кога ще си готов да продължим…

— Монео, умолявам те да ми кажеш истината.

— Говоря самата истина, повелителю!

— Но ако живееш в подлост и двуличие, лъжите ти също ще изглеждат като истина.

— Господарю… ако съм излъгал, не съм го знаел.

— Добре, може би има нещо вярно. Но виждам, че те е страх и няма да говориш.

Икономът почувства, че започва да трепери. Бог-Императора бе изпаднал в едно от най-ужасните си настроения — във всяка негова дума се таеше голяма заплаха.

— Боиш се от върховната власт на съзнанието над всичко — каза Лито, — при това с пълно право. Прати ми веднага Хви!

Монео мигом се завъртя и влетя в голямата къща. Влизането му беше все едно в кошер. Само за секунди Говорещите с риби се озоваха около Царската кола. Придворните занадничаха от прозорците на дома за гости, наизлязоха и застанаха под дългите стрехи, без да посмеят да се приближат до него. В противовес на тяхната възбуда Хви се показа от широкия централен вход, прекоси скритото в сянка пространство и бавно приближи към Лито с вдигната брадичка и поглед, търсещ лицето му.

Той почувства как се успокоява, загледан в нея. Беше облякла златиста празнична рокля, която никога преди не бе виждал: обточена със сребърен кант и нефрит около врата и маншетите на дългите ръкави. Подгънатият край на роклята, почти докосващ земята, беше плътно избродиран в зелено с тъмночервена назъбена линия.

Усмихваше се, когато застана пред него.

— Добро утро, обич моя — заговори тихо тя. — С какво си разстроил толкова силно горкия Монео?

Успокоен от присъствието и гласа й, Лито също се усмихна.

— Постарах се да направя това, което винаги съм искал. Приведох нещата в действие и постигнах нужния ефект.

— Без съмнение. Той пошушна на Говорещите с риби, че си разгневен и в ужасно настроение. Любими, наистина ли си такъв?

— Само за онези, които отказват да живеят в съзвучие със собствените си сили.

— О, да — тя се завъртя, за да му демонстрира новата си рокля. — Харесва ли ти? Твоите гвардейки ми я дадоха. Сами я окичиха и украсиха.

— Обич моя — рече той с предупредителна нотка в гласа си, — говориш за украса! Следва ли да се разбира като подготовка за жертвоприношение?

Тя приближи до края на колата и се облегна на нея непосредствено под лицето му с насмешливо-сериозно изражение на устните, преди да запита:

— Е, тогава ще ме принесат ли в жертва?

— Някои с удоволствие биха го направили.

— Но ти няма да им позволиш.

— Съдбите ни са свързани — каза той.

— Значи, няма от какво да се страхувам — тя се пресегна и докосна една от неговите ръце, покрити със сребриста кожа, но мигновено се отдръпна, когато видя, че пръстите му започват да треперят.

— Прощавай, любими. Забравям, че сме свързани духовно, не и с плътта си.

Кожата от пясъчни твари продължаваше да потръпва от допира й.

— Влагата във въздуха ме прави извънредно чувствителен — оправда се той.

Тръпките постепенно изчезнаха.

— Отказвам да съжалявам за онова, което не може да бъде — пошепна иксианката.

— Хви, бъди силна, защото душата ти е и моя.

Тя се обърна при шума, дошъл откъм дома за гости.

— Монео се връща. Любими, моля те, не го плаши.

— Той също ли ти е приятел?

— Да, по стомах. И двамата обичаме кисело мляко.

Лито още се смееше, когато икономът спря до Хви. Осмели се едва-едва да се усмихне, хвърляйки озадачен поглед към нея. Държанието му изразяваше благодарност и известна сервилност; предназначени досега за Лито, той ги предоставяше и на бъдещата му съпруга:

— Наред ли е всичко, лейди Хви?

— Да, благодаря, Монео.

— Когато дойде времето на стомаха — каза Лито, — приятелствата по стомах трябва да се поддържат грижливо. Е, да тръгваме. Туоно ни очаква.

Майордомът се обърна и с висок глас подаде команди към Говорещите с риби и към придворните. Лито отново се усмихна закачливо на Хви.

— Нали изпълнявам успешно, макар и в собствен стил ролята на нетърпелив младоженец?

С лек скок тя стъпи на пода на колата, хванала с ръка полите на дрехата си. Едва след като се настани удобно на своята седалка, а очите й се оказаха на едно равнище с тези на Лито, младата жена му отговори, но така че никой друг да не я чуе:

— Обич на душата ми, научих още една от твоите тайни.

— Разтвори устни и я пусни — каза той, забавлявайки се с новата интимност, установила се между тях.

— Думите рядко са ти нужни — рече Хви. — Защото говориш пряко на сетивата със собствения си живот.

Внезапна тръпка прониза цялото му тяло. Наложи се да почака малко, преди да отвърне, а тя трябваше да напрегне слух, за да го чуе в шума от събиращото се множество на тържественото шествие:

— Да, разпънат между свръхчовешкото и нечовешкото — промълви той, — имах съвсем малка възможност да се почувствам човешко същество. Мила Хви, благодаря ти, прелест моя, за тази малка възможност.

„В целия свят на моята вселена не познавам нито един постоянен и неизменящ се природен закон. Тази вселена показва само променливи взаимоотношения, приемани като закони от съществата, чието съзнание има кратък живот. Органът на съзнанието в нашата плът и дейността му, с която отъждествяваме себе си, са нещо съвсем краткотрайно, също като еднодневката, която загива в пламъка на вечността така, както е мимолетно възприемането на временните условия, ограничаващи нашите занимания и действия и променящи се съобразно тяхната промяна. И ако трябва да сложите надпис на онова, което смятате за абсолютно неизменно, ползвайте истинското му име: временно.“

Откраднатите Дневници

Найла беше първата, която зърна приближаващото тържествено шествие. Прогизнала от пот в горещината по пладне, тя стоеше до един от каменните стълбове, отбелязващи ограничителните линии на царския път. Внезапно блясване в далечината привлече вниманието й. Вгледа се внимателно, присви очи и осъзна, че е видяла слънчево отражение в кълбообразното покривало на колата на Бог-Императора.

— Идват! — извика тя.

В същия миг усети, че е гладна. Никой не бе взел храна поради обхваналата ги възбуда. Свободните имаха само вода и то просто заради някогашното правило „Винаги носи вода, когато излизаш от сийча“. Нищо повече от рудиментирал навик.

Найла допря пръст до дръжката на лазестрела, окачен в кобур на кръста й. Мостът се намираше на не повече от двайсет метра пред нея; взета сякаш от приказките, плетеницата на конструкцията му прекрачваше над пропастта като плод на въображението от някакъв друг свят, за да свърже две голи и безплодни местности.

Това е лудост — помисли тя.

Но самият Бог-Император бе подчертал важността на своята заповед. И изискването си Найла да се подчинява за всичко на Сиона.

А заповедите на Монеовата дъщеря бяха категорични и не оставяха място за никакви тълкувания. Оттук Приятелката не можеше да се допита до своя Бог-Император. Сиона бе наредила:

— Стреляш, когато колата му е в средата на моста!

— Но защо?

Бяха застанали далеч от другите в мразовитата сипваща се зора на върха на преградната стена; Найла чувстваше себе си съвсем несигурна, самотна и уязвима.

Суровото изражение на лицето на Сиона, както и ниският й и напрегнат глас говореха достатъчно:

— Да не би да си помислила, че можеш да навредиш на Бога?

— Аз… — Найла успя само да свие рамене.

— Трябва да изпълниш заповедта ми!

— Длъжна съм — съгласи се тя.

Внимателно огледа тържественото шествие в далечината, отбелязвайки цветните дрехи на придворните, плътната синя маса на свои сестри от Говорещите с риби, както и блестящата повърхност на колата на господаря Лито.

„Това е поредният тест“ — реши тя. Бог-Императора не може да не знае. Добре му е известно преданото сърце на Найла. Просто още едно изпитание. А заповедите на Бог-Императора следва да се изпълняват безпрекословно. Така казваше първият урок от детството й като Говореща с риби. Бог-Императора бе наредил, че Найла е длъжна да се подчинява на Сиона. Беше тест. Какво друго би могло да бъде?

Тя погледна към четиримата свободни. Дънкан Айдахо им бе посочил местата на самото пътно платно, препречвайки част от изхода към отсамната страна на моста. Седяха с гръб към нея и не отместваха поглед от съоръжението, също като четири кафяви купчини пръст. Чу какво им каза Айдахо: „Не мърдайте оттук. Ще го поздравите от място. Когато наближи, станете и дълбоко му се поклонете.“

Привет, да.

Найла потвърди с кимване мисълта си.

Други три от Говорещите с риби, изкатерили заедно с нея стената, бяха изпратени в средата на моста. Знаеха само онова, което Сиона им бе казала. Трябваше да дочакат приближаването на Царската кола на няколко крачки от себе си, след което да се обърнат и отдалечат с танц от нея, повеждайки шествието към мястото, откъдето се виждаше Туоно.

Ако срежа моста с лазестрела, и трите ще умрат — помисли Найла. — Както и всички останали, дето идват с нашия господар.

Тя изпъна врата си, надниквайки в дълбокия пролом. Оттук реката не се виждаше, ала чу далечния й тътен, кънтящ в скалите.

Всички ще загинат!

Освен, ако Той не стори чудо!

Да, точно за това ставаше дума. Сиона бе подредила сцената за свещенодействие-чудо. Какво друго можеше да има предвид, след като бе издържала изпитанието, а сега носеше и униформата на командир на Говорещите с риби? Беше дала клетва пред Бог-Императора. Беше минала през теста, наложен й от Бога, когато двамата бяха сами в Сарийър.

Найла отклони погледа си вдясно към авторите на плана за тържественото посрещане. Сиона и Айдахо стояха рамо до рамо на пътното платно на двайсетина метра от нея. Бяха увлечени в разговор, като от време на време се поглеждаха и кимаха с глава.

Ето че голата докосна ръката й с доста красноречив жест на притежател. После кимна отсечено и се отдалечи с широка крачка към моста, като спря в ъгъла на подпорната стена точно пред Найла. Надвеси се надолу, след което отиде до другия ъгъл. Отново се наведе и остана в същото положение няколко минути, преди да се върне при Сиона.

„Какво странно създание е този гола“ — каза си Найла. След онова страховито катерене тя бе престанала да мисли за него като за нормално човешко същество. Беше нещо друго, може би демиург, стоящ веднага след Бога. Но в леглото го биваше.

Някакво провикване в далечината Привлече вниманието й. Тя се обърна и погледна натам. Тържественото шествие се придвижваше с леко подтичване, характерно за пътуванията на царския двор. Когато преминаха на по-бавен ход, вече се намираха само на няколко минути път от моста. Найла разпозна Монео в челото на шествието по бялата му униформа, равномерната крачка и погледа, насочен през цялото време напред. Кълбообразното покривало на колата бе плътно спуснато. Тя блестеше с огледалната си непрозрачност, движейки се след майордома.

Почувства се погълната от загадката.

Предстоеше чудо!

Погледна вдясно към Сиона. Другата жена също обърна очи към нея и кимна еднократно. Найла изтегли лазестрела от кобура, опря го на каменния стълб и се прицели. Най-напред визира въжето вляво, после въжето вдясно, Накрая и фантастичната плетеница от металопласт откъм лявата страна. Лазестрелът лежеше студен и някак си чужд в ръката й. Пое дълбоко дъх, за да възстанови спокойствието си.

Длъжна съм да се подчиня. Това е изпитание.

Видя как Монео вдига погледа си от пътното платно и без да нарушава ритъма на крачката си, се обръща и извиква нещо към Царската кола или към следващите я. Не успя да чуе думите. Икономът отново погледна напред. Изведнъж се почувства спокойна. Каменният стълб скриваше по-голямата част от тялото й.

Само изпитание.

Монео бе видял хората на моста и на отсрещния край. Разпозна униформите на Говорещи с риби и веднага се запита кой е наредил присъствието им като посрещачи. Обърна се и извика въпроса си към Лито, но похлупакът на колата на Бог-Императора запази огледалната си непрозрачност, скривайки Хви и самия него.

Майордомът измина известно разстояние по моста, докато колата скърцаше в навятия зад гърба му пясък, преди да разпознае Сиона и Айдахо, застанали доста далеч на отсрещната страна. Видя и четиримата свободни от Музея, насядали на пътното платно. Съмненията болезнено нахлуха в съзнанието му, но дори той вече не беше в състояние да промени установения план. Неволно хвърли поглед надолу към реката — свят от платина, облян от силната слънчева светлина на деня. Звукът от колата зад него беше доста силен. Течението на реката, ходът на тържественото шествие, необикновената важност на събитията, в които той изпълняваше отговорна роля — всичко това изпълни съзнанието му със зашеметяващото усещане за неизбежност.

Ние не сме просто хора, преминаващи по пътя — помисли той. — А изначални елементи, свързващи един отрязък от Времето с друг. И когато преминем, всичко зад нас ще остане в мястото без звук, подобно на не-стаята на иксианците, но никога няма да бъде същото, каквото е било, преди да дойдем.

Откъс от една от песните на изпълнителката на лютня долетя в паметта му и споменът разфокусира прикования му напред поглед. Имаше слабост към тази песен, изпълнена с желание за края на всичко, преминаващо в миналото, в което изчезват съмненията и спокойствието се връща. Тъжната мелодия се носеше из съзнанието му като виещ се дим, който приковава вниманието.

„Жален вик на насекоми из тревистите пампаси.“

Той затананика наум:

Насекомите приплакват — иде краят.

Есента и песента ми багрят

и последните листа

в корените на пампаски треви.

Ритмично закима с глава при припева:

Иде краят на деня — вече няма гости. Иде краят на деня. В сийча ни е празно — иде краят на деня. Бурята извива глас. Иде краят на деня. Вече няма гости.

Реши, че това е наистина много стара песен на свободните. Нямаше място за съмнение. Дори само защото тя му казваше нещо лично. Искаше всички посетители наистина да са си тръгнали, вълненията да са приключили и спокойствието да зацари отново. Спокойствието беше толкова близко, ала той не можеше да изостави задълженията си… Помисли за огромната купчина багаж, струпан на пясъка непосредствено преди мястото, откъдето се виждаше Туоно. Скоро щяха да стигнат до него — палатки, храна, маси, чинии с позлата и ножове с инкрустирани скъпоценни камъни, светоглобуси със стилизирана плетеница на някогашните лампи… Голямо множество вещи, притежание на богати хора и изпълнени с надеждата и очакванията на човешки същества, различаващи се коренно едно от друго.

Никога няма да бъдат същите в Туоно.

Преди време той бе прекарал две нощи тук по време на инспекционна обиколка. Спомняше си миризмите от огньовете, на които приготвяха храната си — разжарени и пламтящи клони от храсти с особен аромат в тъмното. Не си служеха със слънчеви печки, защото „това не са го правили някога“.

Самото начало!

В Туоно мирисът на мелиндж беше слаб. Преобладаваха парливо сладникави миризми и аромати на мускус от масла в оазисните шубраци. О, да… И вонята от помийните ями и гниещите боклуци. Спомни си коментара на Бог-Императора, когато той привърши доклада си след въпросната обиколка.

„Тези свободни не знаят какво е загубено в техния живот. Мислят, че са опазили поне основния аромат и същността на отдавна отминалите дни. Най-слабото място на всички музеи. Нещо строго характерно избледнява, изсъхва от множеството показвания и изчезва. Администрацията на музеите и посетителите, навеждащи се над изложените предмети, почти не долавят онова, което липсва. То е подвластно само на малцина. Някога е движило машината на живота. Животът си е отишъл, а заедно с него и то.“

Монео съсредоточи вниманието си върху трите Говорещи с риби, застанали на моста непосредствено пред него. Те вдигнаха високо ръцете си и затанцуваха, като се въртяха в кръг и се отдалечаваха, спазвайки разстоянието от няколко крачки.

Много странно — помисли той. — Виждал съм и други да танцуват на открито, но никога не са били от Говорещите с риби. Правят го само в квартирите си и в интимни компании.

Мисълта все още се въртеше в главата му, когато чу страховитото жужене на лазестрел и почувства как мостът се накланя под него.

Не, това просто не се случва — настояваше разумът му.

Чу как Царската кола застърга странично по пътното платно, след което покривалото й изплющя, разбито от удара. Зад гърба му се понесоха ужасяващи писъци, но той не беше в състояние да се обърне. Пътното платно на моста се наклони стръмно вдясно и Монео се озова с лице надолу, плъзгайки се неспасяемо към зейналата пропаст. Хвана се за откъснато въже в стремежа си да се задържи по някакъв начин. Ала въжето остана в ръката му и всичко се понесе в сипващия се пласт пясък, покривал преди малко пътното платно. Той все още държеше края на въжето с двете си ръце, когато се завъртя заедно с него. Тогава пак видя Царската кола. Носеше се накривена встрани към металната плетеница на моста с отворено покривало. Хви беше на мястото си, придържайки се с една ръка на сгъваемата седалка и загледана неизвестно къде.

Пътното платно продължаваше да се накланя и въздухът се изпълни с разкъсващ слуха звук от деформиращ се метал. Монео виждаше как участниците в шествието политат надолу, размахвайки ръце. Нещо задържа въжето. Дланите му внезапно се озоваха над главата, а той отново се обърна със завъртане. И същевременно почувства как пръстите му, влажни от сковалия го ужас, се плъзгат по спасителните нишки.

Погледът му още веднъж се отмести към Царската кола. Лежеше притисната о носещите опори на счупените мостови ферми. Видя как ръцете на Бог-Императора се протягат към Хви Нории, но не успяват да я хванат. Тя падна откъм задния край на колата, без да извика; златистата рокля я обви и се развя, разкривайки тялото й, източено като стрела.

Силен разтърсващ стон се разнесе откъм Бог-Императора.

Защо не включва суспенсорите? — недоумяваше Монео. — Устройството ще го задържи.

Лазестрелът не бе спрял да жужи и в мига, когато от пръстите на майордома се изнизаха разплетените краища на въжето, той видя как копието на пламъка се забива в кълбата на суспенсорното устройство, и те едно след друго задимяват в златисто. Политайки надолу, инстинктивно вдигна ръцете си.

Димът! Златният дим!

Връхната му дреха изплющя и го обърна с лице към зейналата пропаст. Погледът му, прикован в дълбочината, разпозна във водовъртежа на бързеите огледалното изображение на собствения му живот — забързаните ходове на събитията и решителните, но необмислени крачки, събрали без остатък неговата същност. Думи, изречени от Лито, се вплетоха в мислите му с дирята, оставена от златния дим:

„Предпазливостта като линия на поведение е равнозначна на посредствеността. Плавно носещата се безстрастна посредственост е всичко, което в представите на повечето хора е върхът на техните достижения.“

Продължи да пада надолу, обзет от унеса на върховното осъзнаване. Цялата вселена сякаш се разтваряше пред него като огледало, в безвремието на което се стичаше всичко.

Златният дим!

— Лито! — извика той с останалата му сила. — Сайънок! Аз вярвам!

В същия миг дрехата му се измъкна, скъсана в раменете. Силният вятър, изпълнил каньона, го обърна и завъртя, така че за последен път зърна Царската кола, която бавно се накланяше надолу от разбитото пътно платно. Бог-Императора се плъзна през отворения й край.

Нещо тежко се стовари върху гърба на Монео и това бе последното, което той усети.

Лито разбираше, че се изплъзва от колата. В съзнанието му бе останала единствено картината на мига, в който Хви се скри в реката — далечните сребристи пръски, отбелязали потъването й в митовете и сънищата. През всички събрани в него памети продължаваха да кънтят последните й думи, спокойни и твърди: „Пред теб ще тръгна, обич моя.“

Хлъзгайки се, видя ятаганообразната речна дъга, посипана с блестящо сребро в краищата си — златоводно острие, наточено във вечността и готово да го приеме, сгърчен в агония.

Не мога да плача, а дори и да извикам — помисли той. — Вече няма сълзи. Те са вода. Само след миг ще имам достатъчно вода. Мога само да стена. Сам съм, толкова сам, колкото никога досега.

Огромното опръстенено тяло се преви при падането, извъртайки го така, че острото му зрение различи Сиона, застанала точно там, където мостът бе разполовен.

Това ще те научи! — помисли той.

Туловището му продължаваше да пада. Взираше се в приближаващата вода. Приличаше на сън, обитаван от мяркащите се петна на риби, събудили някогашен спомен за пиршество около басейн, вдълбан в гранита — стрели от розова плът, заслепили глада му.

Хви, присъединявам се към теб на пира на боговете!

Внезапен взрив на безброй мехурчета го хвърли в агония. Злите течения на водата го посрещнаха с удар отвсякъде. Почувства зъбите на скалите в яростния си стремеж нагоре; после се видя обърнат напреко в поредицата от спускащи се стъпала на кипнала каскада, където тялото му се гърчеше, обзето от пристъп на несъзнателни мъчителни шляпания. Мократа черна стена на каньона летеше пред влудения му поглед. Сякаш взривени, от него се откъсваха парчета от някогашната му кожа и политаха в реката, подобно на сребърен дъжд; по-долу се завъртаха в шеметен кръг от фини пайети — бляскащите люспи на пясъчни твари, които сега го напускаха, за да вдъхнат живот на своите колонии.

Мъчителната агония не спираше. Лито недоумяваше как може още да е в съзнание и сетивата да му докладват, че има тяло.

Водеше го силата на инстинкта. Почувства се прилепнал до скала, върху която го хвърли яростта на водата, след което усети как от ръката му се откъсва пръст, докато се опитваше да се залови за нещо. Ала и това усещане беше само слаб акцент в симфонията на болката.

Реката завиваше наляво около подпорната стена на изградената от хората бездна; навярно й беше омръзнал, тъй като го претърколи по наклонения край на пясъчен насип. Известно време остана да лежи на място, докато течението отнасяше надолу синята багра на концентрат от подправката. Продължаващата агония го раздвижи: тялото на червея само се размърда, излизайки от водата. Покривалото от пясъчни твари го нямаше и той усещаше непосредствено всяко докосване — възстановеното отдавна забравено усещане, което сега му носеше само болка. Не можеше да зърне тялото си, но разбираше, че е червей, защото с извивания изпълзя от водата. Погледна нагоре, ала очите му видяха само огнена завеса, в която пламъците се сливаха по свое желание. Най-после успя да разпознае мястото. Реката го беше изхвърлила на завоя, където тя окончателно се отделяше от Сарийър. Зад него се намираше Туоно, а съвсем близо до преградната стена беше всичко, останало от Сийч Табър — някогашното царство на Стилгар, където Лито бе скрил целия си запас от подправка.

Без да спре да изпуска синкав дим, гърчещото се в агония тяло се придвижи с тропот по бреговата ивица от речен чакъл, оцвети в синьо големите заоблени камъни и се вмъкна в прогизнала дупка, която може би някога е била част от истински сийч. Сега представляваше нещо като тясна пещера, препречена с каменопад откъм вътрешния си край. Ноздрите му доловиха мириса на мокра почва без никаква следа от подправка.

В мъчителната агония нахлуха звуци. Обърна се в тясното пространство на пещерата и видя въже, провиснало на входа. Някаква фигура се спусна по въжето. Разпозна Найла. Тя приклекна върху камъните и се вторачи в сенките на пещерата, гледайки към него. Огнената завеса пред очите му се раздели и по въжето се спусна фигурата на Сиона. Двете с Найла се покатериха по разхвърляните камъни и спряха, все така вторачени в червея. По въжето се спусна и трета фигура — Айдахо. Пришпорен от дива ярост, той се нахвърли върху Найла с викове:

— Защо я уби! От теб не се искаше да убиваш Хви!

Амазонката го просна с небрежен, почти случаен удар на лявата си ръка. Сетне приближи с пълзене по камъните, спря с опрени на земята длани и се вгледа в Лито.

— Господарю? Жив ли си?

Застаналият зад нея гола измъкна лазестрела от кобура й. Изненаданата Говореща с риби се обърна в мига, когато той насочи оръжието и дръпна спусъка. Горната част на главата й сякаш припламна. Ударът я разполови на две части, които се свлякоха отделно една от друга. От горящата й униформа се изхлузи кристален нож и се разби на камъните. Айдахо дори не го забеляза. Лицето му беше разкривено от неистов бяс; той не спря да изгаря останалото от Найла до пълното изчерпване на зарядите. Пламтящата дъга изчезна. По нажежените камъни димяха късове месо и парцали.

Дойде моментът, очакван от Сиона. Тя припълзя до него и изтегли ненужния вече лазестрел от ръцете му. Айдахо рязко се обърна и жената мигновено зае подходяща за неутрализирането му стойка, но у голата не бе останала и следа от предишния лудешки бяс.

— Защо? — прошепна тя.

— Всичко свърши — каза той.

Двамата се обърнаха и погледнаха към Лито в сгъстяващите се сенки на пещерата.

Дори не можеше да си представи онова, което те виждаха. Знаеше, че обвивката от пясъчни твари бе изчезнала. Останала бе само месеста повърхност, обсипана с дупчици от ресните на отделената вече кожа. Безпомощно съзерцаваше двете застанали пред него фигури, дошли от някаква вселена, разкъсана и разбита от скръб. През огнената завеса на внезапна визия зърна Сиона в образа на женски демон. Името на демона дойде в съзнанието му непоканено и той го изрече високо, доста по-високо, отколкото сам бе очаквал, а и празната пещера подсили звуковете:

— Ханмя!

— Какво? — доближи го тя.

Айдахо закри с две ръце лицето си.

— Виж стореното на горкия Дънкан — прошепна Лито.

— Ще си намери други любовници — отекна коравосърдечният й глас, ехо от собствената му ядна младост.

— Не знаеш какво е да обичаш — каза той. — Давала ли си някога нещо от себе си? — Притисна една в друга ръце, или по-точно жалкото им подобие, преди да изстене: — О, демони! А аз какво дадох!

Тя бързо се покатери досами него, пресегна се и почти го докосна, но се отдръпна.

— Не съм привидение, Сиона. Погледни ме. Съществувам реално. Можеш дори да ме пипнеш, ако се осмелиш. Протегни ръката си. Хайде, направи го!

Тя бавно допря мястото, което някога беше първият пръстеновиден дял от тялото му и дето бе спала в Сарийър. На ръката й остана синьо петно.

— Допря се до тялото ми и го почувства — каза той. — Не е ли това най-странната случка в цялата вселена?

Сиона понечи да се обърне.

— Не! Не се отвръщай! Погледни какво сътвори. Коя е причината да докосваш мен, а да не си в състояние да го направиш със себе си?

Този път тя рязко се извърна от него.

— Ето я разликата между нас — продължи Лито. — Ти си въплъщение на Бога. Обикаляш около най-голямото чудо в цялата вселена, но отказваш да го докоснеш, да го видиш, да го почувстваш или да повярваш в него.

Съзнанието му се залута из оградено от тъмна нощ място; стори му се, че дочува песента на металните насекоми в своите принтери, потракващи в абсолютно тъмното пространство. Нищо не излизаше от него, от иксианското нищо, от мястото, което се беше превърнало в страх, безпокойство и духовно отчуждение, тъй като нямаше никаква връзка с останалата част от вселената.

Но връзка ще има.

Почувства, че иксианските принтери са включени и записват мислите му без специална команда.

Запомнете какво направих! Помнете ме! Отново ще бъда невинен!

Завесата на видението се разтвори и се показа Айдахо, застанал на мястото на Сиона. Отвъд пространството, в което можеше да фокусира погледа си, някъде зад Айдахо нещо се движеше с познати отпреди жестове… О, да — Сиона изпращаше указания на някого, застанал на върха на преградната стена.

— Още ли си жив? — попита Айдахо.

Лито пошепна с глас, накъсан от хрипове:

— Дънкан, позволи им да се попилеят. Нека избягат и се скрият там, където искат. В някоя вселена по техен избор.

— Проклет да си! Какви ги разправяш! По-скоро щях да я оставя да живее с тебе!

— Да я оставиш ли? Аз не оставих нищо.

— А защо позволи Хви да загине? Не знаехме, че сте заедно. Главата на Айдахо клюмна напред.

— Ще получиш утешителна награда — дрезгаво изхриптя Лито. — Моите Говорещи с риби ще те предпочетат пред Сиона. Дънкан, бъди мил с нея. Тя е нещо повече от другите атреиди и носи семето на вашето оцеляване.

Ненадейно се върна към спомените на събраните в него памети. Сега те бяха като изящни митове, реещи се из съзнанието му. Почувства, че може би е попаднал във време, което бе променило миналото благодарение на осъществяването си като действителност. В същия момент се разнесоха някакви звуци и той направи усилие да ги разпознае. Някой бързо се изкачваше по грамадата от камъни. Огнената завеса се раздели и откри Сиона, застанала до Дънкан. Държаха се за ръка също като две деца, даващи си взаимно кураж, преди да тръгнат из непозната местност.

— Как ще може да живее в такъв вид? — пошепна Сиона.

Лито почака, за да събере сили, достатъчни за отговор:

— Хви ми помага — каза той. — Преживяхме заедно някои неща. Бяхме свързани по-скоро с достойнствата си, отколкото със своите слабости.

— И виж докъде стигна! — ухили се дъщерята на Монео.

— Моли се и ти да получиш същото — дрезгаво изхриптя той. — Може би подправката ще ти даде достатъчно време.

— Къде е твоята подправка? — настойчиво запита тя.

— Дълбоко в Сийч Табър. Дънкан ще я намери. Добре знаеш, мястото, гола. Сега му казват Табур. Граничните очертания не са заличени.

— Защо направи всичко това? — пошепна Айдахо.

— За да поднеса подаръка си. Никой не ще открие потомците на Сиона. Оракулът не може да я види.

— Какво? — изрекоха двамата едновременно, като се наведоха близо до него, за да чуят отпадащия му глас.

— Давам ви безподобно ново време, без аналози — каза Лито. — То винаги ще се разклонява. Няма да има точки на съвпадение по кривите си. Давам ви Златната Пътека. Тя е моят подарък. Никога вече не ще се случат съвпаденията, станали само веднъж.

Огнената завеса скри видението. Мъчителната агония постепенно отслабваше, но той продължи да долавя с особена острота миризми и звуци. Сиона и Айдахо дишаха учестено. В останалата част от туловището на червея започваха да си проправят път забравени кинестетични усещания — отгласи от движенията на кости и стави, които със сигурност не съществуваха отдавна.

— Виж! — каза Сиона.

— Разпада се — това беше гласът на Айдахо.

— Не. — Сиона. — Само външната част отпада. Гледай! Червея!

Лито почувства как късове от него се слягат в топла мекота.

Агонията изведнъж изчезна.

— Какви са тези дупки по тялото му? — попита Сиона.

— Струва ми се, че са от пясъчните твари. Нали забелязваш формата им?

— Тук съм, за да опровергая един от своите предшественици — каза Лито (или помисли, че го казва, което беше едно и също, поне що се отнася до Дневниците му.) — Бях роден човек, но не умирам като такъв.

— Не мога повече — извика Сиона.

Лито чу тропота на камъните и разбра, че го е загърбила.

— Дънкан, още ли си тук?

— Да.

Значи все пак имам глас.

— Погледни ме — каза той. — Бях кървав къс месо в човешка утроба, не по-голям от череша. Казах ти да гледаш в мен!

— Гледам — тихо отвърна Айдахо.

— Очаквал си великан, а намираш гном… Да, вече започваш да разбираш какви са отговорностите, които идват като резултат от определени действия. Дънкан, как ще си послужиш с новопридобитата си мощ?

Настана продължително мълчание, след което отново се чу гласът на Сиона:

— Не го слушай! Той е луд!

— Наистина — каза Лито. — Лудост, въздигната в качеството на метод. Гениален подход.

— Сиона, разбираш ли нещо? — попита Айдахо.

Ах, колко жалост имаше в гласа на голата!

— Да, разбира — отговори вместо нея Лито. — Човешко е душата да изпадне в неочаквана криза. Винаги се случва на хората. Монео също го разбра — накрая.

— Искам да побърза със смъртта си! — изхриптя Сиона.

— Аз съм Разделеният Бог, а вие ще възвърнете целостта ми — каза Лито. — Чуваш ли ме, Дънкан? Мисля, че от всички Дънкановци най-много одобрявам теб.

— Как така одобряваш? — в гласа на Айдахо се върна част от гнева му.

— В одобрението ми има нещо, възможно единствено в омагьосана вселена — продължи Лито. — Твоят живот е бил във фаталната власт на оракула, не моят. Сега, когато виждаш загадъчните прищевки, ще ме помолиш ли да те освободя от тях? Защото бих искал да засиля действието им…

Всички присъстващи в Лито започнаха да предявяват правата си, за да ги защитят. Без сплотеността и единомислието на групата на колонистите той почувства как губи идентичността си. Опитваха се да си служат с езика на вечното АКО:

— Само ако имаше… Ако ние можехме… Реши да заглуши гласовете им с крясък:

— Единствено глупците предпочитат миналото!

Не знаеше дали наистина го бе извикал или просто го помисли. Реакцията беше моментална — в него се въдвори пълна тишина, досущ като външната, а той почувства все още действащата част от нишките на някогашната си идентичност. Насили се да заговори и разбра, че е успял, тъй като Айдахо настоя:

— Слушай, опитва се да ни каже нещо!

— Не се страхувайте от иксианците — рече той и дочу собствения си глас като слаб шепот. — Те могат да създават машини, но никога вече не ще сътворят арафел. Знам, защото бях там.

Млъкна, решил да събере още малко сила, ала чувстваше как енергията изтича от него дори когато се опитва да я задържи. Вътрешният безпорядък отново надигна глас, пронизителен и молещ.

— Престанете с вашите глупости! — извика той; или поне бе сигурен, че го е помислил.

Айдахо и Сиона чуха само някакво изсъскване. По едно време Говорещата с риби се обади:

— Струва ми се, че вече е мъртъв.

— А всички смятаха, че е безсмъртен — каза Айдахо.

— Знаеш ли на какво ни учи Устната История? — попита тя. — Ако се стремиш към безсмъртие, откажи се от определената форма. Онова, което има форма, е смъртно. Другото е отвъд нея.

— Прозвуча така, сякаш той го каза — обвини я Айдахо.

— Сигурно си прав — кимна Сиона.

— Интересно какво искаше да рече, когато спомена за потомците ти, дето ще се скрият, за да не ги намерят? — попита голата.

— Лито създаде нов тип мимикрия — каза тя, — ново биологично наподобяване. И знаеше, че е успял. Не можа да ме види в бъдещето, в своето бъдеще.

— А ти какво представляваш?

— Аз съм новата Атреидска.

— Атреиди! — думата прозвуча като проклятие от устата на Айдахо.

Сиона се загледа в разпадащото се под нея огромно туловище, което някога бе Лито Атреидски II. Както и нещо друго… Сега другото нещо попадаше между тънки струйки син дим, където уханието на мелиндж бе най-силно. Около камъните се събираха локвички синя течност, изтичаща от смаляващата се грамада. Останаха само неясните очертания от някогашно човешко същество — свита разпенена розовина, неголяма кост с червени жилки, загатваща за следи от бузи и чело…

Сиона каза:

— Различна съм, но съм и това, което беше той.

Айдахо глухо пошепна:

— А предшествениците — всички, които…

— Цялото множество е тук, ала минах тихомълком между тях и никой не ме видя. Старите образи вече ги няма, остана само основната субстанция, за да осветява неговата Златна Пътека.

Тя се обърна и взе в шепи студената ръка на голата. Поведе го внимателно извън пещерата, на светло, където подканящо се полюляваше въжето, увиснало от върха на преградната стена. Чакаха ги уплашените свободни от Музея.

„Неподходящ материал за оформяне на нов свят“ — помисли Сиона. Въпреки всичко трябваше да послужат. А за Айдахо бе необходимо нежно прелъстяване и майсторски поднесено внимание, в което може да прозира любов.

Тя се загледа надолу по течението на реката, където коритото й излизаше от изграденото от хората ждрело, за да се ширне из огъналите в зеленина земи; вятърът от юг носеше насам черни облаци.

Айдахо издърпа ръката си, макар че вече изглеждаше спокоен.

— Метеорологичният контрол става все по-несигурен — каза той. — Монео твърдеше, че и това е дело на Сдружението.

— Баща ми рядко грешеше в тези неща — отвърна тя.

— Ще трябва да се поинтересуваш.

Айдахо внезапно си спомни за сребристите пясъчни твари, стрелващи се от тялото на Лито в реката.

— Чух какво каза Червея — рече Сиона. — Говорещите с риби ще тръгнат след теб, не след мен.

Дънкан отново почувства изкушението, съпътстващо ритуала на Сайънок.

— Ще видим — кимна той, обърна се и я погледна; после попита: — Какво имаше предвид Лито, когато заяви, че иксианците не могат да сътворят арафел?

— Аха, значи не си прочел всички Дневници — усмихна се тя. — Ще ти дам да разбереш, когато се върнем в Туоно.

— Добре, но какво все пак означава арафел!

— Тъмата, сипнала се от облака на светото възмездие. Взето е от много стара история. Ще намериш всичко в Дневниците.

Откъс от поверителното резюме на Ходи Бенотто, засягащо откритията от Дар-ес-Балат:

Настоящето представлява доклад на Малцинството. От само себе си се разбира, че ще се съобразим и ще изпълним решението на Мнозинството за внимателен подбор, редактиране и цензуриране на Дневниците от Дар-ес-Балат, но нашите доводи задължително трябва да бъдат чути. Признаваме важността на интереса, проявен от страна на Светата Църква по тези въпроси, а отдаваме дължимото и на политическите опасности, които не убягнаха от нашето внимание. Споделяме желанието на Църквата, която настоява, че Ракис и Светият Резерват на Разделения Бог не бива да се превръщат в „атракция за зяпащи туристи“.

Сега обаче, когато разполагаме с всички Дневници, преведени и с удостоверена автентичност, пред нас изпъкват ясните очертания на Проекта Атреиди. В битността си на жена, подготвена от „Бин Джезърит“ да разбира действията и подходите на нашите предшественици, изпитвам естественото желание да споделя вижданията си за предложения от нас модел, който ни разкрива много за нещата по пътя от Дюн към Аракис и обратно към Дюн, а оттам и към Ракис.

Необходимо е да се полагат грижи за интересите на историята и науката. Дневниците хвърлят нова и важна светлина върху отрупаните лични спомени и биографии в Дните на Дънкан от Стражевата Библия. Не можем да не обърнем дължимото внимание на широко известни богохулства като: „В името на Хилядата Синове на Айдахо!“ или „В името на Деветте Дъщери на Сиона!“ Устойчивият култ към сестра Ченои придобива нова значимост благодарение на разкритията от Дневниците. Сигурно е също, че охарактеризирането на Юда/Найла от страна на Църквата заслужава внимателна преоценка.

Ние от Малцинството сме длъжни да напомним на политическата цензура, че горките пясъчни червеи от Ракианския резерват не могат да предоставят алтернатива на иксианските навигационни машини така, както и незначителните количества мелиндж в ръцете на Църквата не представляват реална търговска заплаха за продуктите от тлейлаксианските резервоари. В никакъв случай! Но продължаваме да твърдим, че митовете, Устната История, Стражевата Библия и дори Светите Книги на Разделения Бог задължително следва да бъдат съпоставени с Дневниците от Дар-ес-Балат. Всички исторически позовавания от Времената на Голямото Разпръскване и Глада трябва да бъдат изровени и повторно проучени! От какво да се страхуваме? Никоя иксианска машина не можа да сътвори онова, което ние, потомците на Дънкан Айдахо и Сиона, се постарахме да направим. Колко светове населихме? Никой никога не ще го установи с точност. Църквата страхува ли се от случайния пророк? Знаем, че ясновидците нито ще ни видят, нито ще предугадят нашите решения. Цялата човешка раса не може да бъде поразена от смъртта, каквато и да е тя. Трябва ли ние, представителите на Малцинството, да се присъединим към събратята си от Разпръскването и да ги последваме преди да бъдем чути? Длъжни ли сме да напуснем невежи и неинформирани оригиналната същина на човешкия род? Знаете, че ако Мнозинството ни пропъди, повече не ще ни намерят!

Не искаме да си тръгваме. Тук ни държат онези бисери в пясъка. Очарователен е начинът, по който Църквата ползва бисера като „слънце на разума и съгласието“. Напълно сигурно е, че нито едно разумно човешко същество не би могло да остане неповлияно от откровенията на Дневниците в този смисъл. Няма място за съмнение, че преходната, но жизнено важна полза от археологията следва да стигне до полагащия й се зенит! По същия начин, по който първобитните механизми, с чиято помощ Лито II е съумял да скрие своите Дневници, могат да ни научат как е протекло еволюционното развитие на нашите машини, трябва да дадем възможност на съзнанието от древността да ни говори. За нас би било истинско престъпление по отношение на историческата точност и науката, ако преустановим опитите си за поддържане на връзката с откритите от Дневниците „бисери на съзнанието“. А Лито II — изгубен ли е в своя безконечен сън, или може да бъде събуден повторно по наше време и напълно да се възстанови съзнанието му като хранилище на историческата точност? Доколко Светата Църква има основание да се бои от такава истина?

В качеството си на Малцинство ние сме абсолютно убедени, че историците са длъжни да се вслушват в гласа, идващ от началата. И ако Дневниците са единственото, с което разполагаме в този смисъл, длъжни сме да слушаме. Трябва да слушаме най-малко толкова години в нашето бъдеще, колкото тези Дневници са лежали скрити в нашето минало. Не бива да се опитваме да определим предварително откритията, които предстоят да бъдат направени в рамките на техните страници. Само твърдим, че те трябва да бъдат направени. Кой ни дава право да обърнем гръб на най-важното свое наследство? Както е казал поетът Лон Брамлис: „Ние сме фонтан на изненадите!“

ТЕРМИНОЛОГИЯ НА ИМПЕРИЯТА

А

АДАБ — Търсещата памет, при която натрапчивите спомени идват неканени.

АКСО ЛОТ ЛОВИ РЕЗЕРВОАРИ — Резервоари, в които телата на мъртвите се използват за сложен биологичен синтез. Названието идва от аксолотъл — личинка на мексиканското земноводно амблистома. Аксолотът има удивителното свойство да се размножава още преди да е достигнал стадия на възрастна амблистома.

АЛАМ-АЛ-МИТАЛ — Загадъчен свят на образите, където всички физически граници са премахнати.

АРАКИЙН — Първото селище на Аракис, дългогодишно седалище на планетарното правителство.

АРАКИС — Планетата, известна като Дюн, третата планета на Кано-пус.

АЯТ — Знаците на живота (виж Бурхан)

Б

БАЛИСЕТ — Деветструнен инструмент, пряк наследник на цитрата. Строй в гамата чусик. Свири се с подръпване на струните. Любим инструмент на имперските трубадури.

БАШАР — Сардукарски офицер, малко над чин полковник по стандартната военна йерархия. Чин, създаден от военния управител на планетарна подобласт. Корпусен башар е титла, която се присъжда само във военно време.

БИ-ЛАЛ-КАЙФА — В буквален превод: повече не е нужно да се обяснява.

БИН ДЖЕЗЪРИТ — Старинна школа за умствено и физическо обучение, основана първоначално за девойки, след като великият бунт раз рушава т.нар. „мислещи машини“ и роботи.

БИНДУ — Отнася се за човешката нервна система, особено за трени-рането на отделни мускули. Често се среща като бинду-нерватура.

БОЕН ЕЗИК — Език с ограничен брой думи, създаден за улеснение при свръзките по време на военни действия.

БЛЕД — равна и открита пустиня.

БОЕН ЕЗИК — Всеки специален език с ограничена етимология, създаден за свободен разговор при военни условия.

БУРХАН — Доказателствата на живота (обикновено знаците и доказателствата на живота); виж Аят.

БЪТЛЪРОВ ДЖИХАД (наричан също Великият бунт) — Кръстоносният поход срещу компютрите, мислещите машини и роботите, започнал през 201 г. преди Сдружението и завършил през 108 п.о.С. Основната повеля на джихада е запазена в Оранжевата католическа библия и звучи така: „Не сътворявай машина по подобие на човешкия ум.“

В

ВЕЛИКОТО СПОРАЗУМЕНИЕ — Всесветско примирие, наложено от равновесието на силите, поддържано от Сдружението, великите династии и империята. Основният му закон забранява употребата на атомно оръжие срещу хората. Всеки закон на великото споразумение започва със следния текст: „Правните договорености трябва да се съблюдават…“

ВЕТРОКАПАН — Съоръжение, поставяно на пътя на преобладаващите ветрове. То може да кондензира влагата от въздуха чрез рязка понижаване на температурата вътре в него.

ВЛАГОСЪХРАНЯВАЩ КОСТЮМ — Плътно обгръщаща дреха, изобретена на Аракис. Тъкънта представлява микросандвич, филтриращ потта и другите телесни течности. Възстановената влага се събира в джобни резервоари, откъдето може отново да се използва чрез т.нар. функционални тръбички.

ВЛАГОСЪХРАНЯВАЩА ПАЛАТКА — Малко изолирано помещение от материя тип микросандвич, предназначено да преработва набиращата се в него влага, освободена от дъха на обитателите му, в годна за пиене вода.

ВОДА НА ЖИВОТА  — „Отровата на просветлението“ (виж света майка). Течност, която се получава при последното смъртно дихание на удавен пясъчен червей. Вътре в организма тази течност се превръща в наркотик, познат в заслоните като „наркотик на прозрението“.

ВОДЕН ТОВАР (ТОВАР ВОДА) — На езика на свободните — доживотен дълг.

ВОДНИ ХАЛКИ/ЖЕТОНИ — Метални халки (жетони) с различни размери. Всяка от тях обозначава определено количество вода, обезпечено от запасите на свободните. Водните халки имат дълбок смисъл (много по-съществен от този на парите), особено в ритуалите при раждане, смърт и ухажване.

ВТОРАТА ЛУНА — По-малкият от двата спътника на Аракис, забележителен с фигурата на кенгурова мишка, която се откроява сред петната по повърхността му.

Г

ГАЙЪДИ ПРАЙМ — Планета от съзвездието Офиучи 36Б — родно място на династия Харконен, полупригодна за живот, с ограничена възможност за фотосинтеза.

ГАНИМА — Нещо придобито в битка или единоборство. Обикновено спомен от битката, който се пази, за да поддържа бодър бойния дух.

ГАЛАХ — Официалният език на империята, силно повлиян от културно-техническите термини, смесица от езиците на народите, които непрекъснато са се преселвали из вселената.

ГЛАСА — Създаденото в „Бин Джезърит“ сложно умение, което дава възможност на посветения да владее останалите само посредством подбрани тонови нюанси на гласа си.

ГОЛА — Мъртвец, възвърнат към живота чрез тайните методи на „Бин Тлейлакс“ — школа, която не приема никакви нравствени забрани при изследването на човешкото тяло и дух.

ГОМ ДЖАБЪР — „Повелителят на смъртта“. Особена отровна игла, потопена в метацианид, използвана от прокторите на „Бин Джезърит“ при смъртното изпитание.

ГАФЛА — Следване на случайни хрумвания. Оттук непостоянен човек, на когото не може да се разчита.

Д

ДЖИХАД — Религиозна война, фанатичен кръстоносен поход.

ДИНАСТИЯ — Клан, управляващ една планета или планетарна система.

ДИСТРАНС — Средство за нанасяне на временен отпечатък върху нервната система на животни и птици. Нормалният писък на птицата след това носи отпечатъка на съобщението, което може да се вземе от приносителя посредством друг дистранс.

Е

ЕРГ — Обширна област, заета от дюни, пясъчно море.

З

ЗАЩИТНА СТЕНА — Планинска географска особеност в северната част на Аракис, която в известна степен предпазва една малка област на планетата от кориолните бури.

ЗЕНСУНИ — Привърженици на разколническа секта, която се отрекла от учението на Маомет (наричан още „Третият Мохамед“) около 1381 г. п.о.С. Религията Зенсуни е известна главно с подчертаната си мистичност и завръщането към „пътя на прадедите“. Повечето изследователи сочат като подстрекател на разкола Али Бен Охашъ, но някои факти подсказват, че той може да е бил просто глашатай на втората си съпруга Нисан.

И

ИКС — Виж Ричиз.

ИМПЕРСКА ПОВЕЛЯ — Най-висша повеля на медицинското училище „Сук“, забраняваща отнемането на човешкия живот. Хората, у които е заложена, са белязани с диамантена татуировка върху челото. На тях им се позволява да си пускат дълги коси, прихванати със сребърната халка на училището „Сук“.

К

КАЛАДЪН — Третата планета от съзвездието Делта от Павонис — родно място на Пол Муад’Диб.

КАНАТ — Открит канал за контролирано напояване при пустинни условия.

КАНЛИ — Официална смъртна вражда или отмъщение по законите на Великото споразумение, което се прилага съгласно най-строго спазвани ограничения. Първоначално правилата са били въведени, за да се избегнат жертви сред мирното население.

КИТАБ-АЛ-ИБАР — Пълен религиозен наръчник, създаден от свободните на Аракис.

КОМБАЙН — Голяма (често 120 м дълга и 40 м широка) машина за изкопаване на подправката, използвана най-често за разработване на богати нови находища на мелиндж. Обикновено я наричат „бръмбар“ заради тялото й, което наподобява бръмбар върху свободни гъсенични вериги.

КОРИНО — Имперска династия, установила господството си през 88 г.п.С. след космическата битка близо до Сигма Драгонис.

КОРИОЛНА БУРЯ — Всяка много силна пясъчна буря на Аракис, където ветровете, които духат из откритите равнини, се усилват от собственото въртеливо движение на планетата, докато наберат скорост до 700 км/час.

КОСМИЧЕСКО СДРУЖЕНИЕ — Виж Сдружение.

КРИСТАЛЕН НОЖ — Свещеният нож на свободните на Аракис. Произвежда се в две разновидности от зъби, взети от умрял пясъчен червей. Двете разновидности са: „устойчив“ и „неустойчив“. Неустойчивият нож изисква близост до електрическото поле на човешкото тяло, за да се предотврати разпадането на острието. И двата вида са дълги около 20 см.

КУИЗЪЦ ХАДЕРАХ — „Скъсяване на пътя“ — това е определението, прилагано от „Бин Джезърит“ спрямо неизвестното, за което се търсело генетично решение: възпитаник на „Бин Джезърит“ от мъжки пол, чиито умствени способности ще преодолеят пространството и времето.

Л

ЛАЗЕСТРЕЛ — Оръжие с ограничена употреба поради взривоопасния ефект от съприкосновението на лазерния лъч със защитното поле.

ЛИЦЕТАНЦЬОР — Възпитаник на школата „Бин Тлейлакс“, който е овладял способността мигновено да преобразява лицето и тялото си.

ЛОВЕЦ ПРЕСЛЕДВАЧ — Дебнещ плячката си метален къс със сус-пенсорно поле, който се насочва от застанал наблизо оператор — често се използва като оръжие за убийство.

М

МАЛКИ ВЕСТИТЕЛИ — Полуживотни, полурастения, които са живеещият дълбоко в пясъка вектор на аракийските пясъчни червеи.

МАЛКИ ДИНАСТИИ — Закрепостена към планетата прослойка предприемачи.

МАСТИЛЕНА ЛОЗА — Пълзящо растение, виреещо на Гайъди Прайм, което често се използва като камшик в бордеите за роби. Жертвите се бележат с морава на цвят татуировка, която причинява остатъчна болка в продължение на много години.

МАУЛА-ПИСТОЛЕТ — Пружинен пистолет за стрелба с отровни иглички и далекобойност около 40 метра.

МАХДИ — Според легендата на свободните „Онзи, който ще ни заведе в рая“.

МЕЛИНДЖ — „Подправка на подправките“ — култура, която вирее единствено на Аракис. Подправката, известна главно заради гериатричните си качества, приета в малки количества, е безвредна, но действа като наркотик, когато се взема дневно над два грама на 70 кг телесно тегло. Муад’Диб твърди, че прорицателските му способности се дължат на подправката. Подобни са твърденията и на навигаторите на Сдружението. Цената й на имперския пазар стига до 620 000 солария за десет грама.

МЕНТАТИ — Онази прослойка от имперските граждани, подготвяни за върховни постижения в областта на логиката. „Хора компютри“.

МИСИОНАРИЯ ПРОТЕКТИВА — „Защитна мисия“ — клон на „Бик Джезърит“, натоварен със задачата да сее заразни суеверия в първобитните светове, като по този начин подготви тези райони за включването им в сферата на влияние на „Бин Джезърит“. Виж Паноплия профетикус.

МУАД’ДИБ — Приспособила се на Аракис кенгурова мишка — същество, което в митологията на свободните се свързва с изображението върху втората луна на планетата. Това същество е на почит сред свободните заради неговата способност да оцелява в откритата пустиня.

Н

НАИБ — Човек, който се е заклел да не попада жив в ръцете на врага — традиционен обет на вождовете на свободните.

О

ОРАНЖЕВАТА КАТОЛИЧЕСКА БИБЛИЯ — (Съкратено ОКБ) Сборник, чийто религиозен текст е съставен от Комитета на всецърковните преводачи. Съдържа елементи от най-древните религии, включително Саарийското учение на Маомет, Махаянското християнство, Зенсунския католицизъм и традиционния будислямизъм. Смята се, че най-върховната й повеля е „Не си криви душата!“.

ОРНИТОПТЕР — (най-често само „топтер“) — всеки самолет, годен за продължителен полет с размахване на крилете като при птиците.

П

ПАН — Всяка ниска или хлътнала област на Аракис, получила се в резултат на слягане на прилежащите основни пластове. На планета с достатъчно вода пан означава район, който навремето е представлявал открита водна площ. Смята се, че на Аракис има поне една такава област, но по този въпрос продължава да се спори.

ПАНОПЛИЯ ПРОФЕТИКУС — Термин, отнасящ се до суеверията и предразсъдъците, използвани от „Бин Джезърит“, за да подработват първобитните райони. Виж Мисионария Протектива.

ПОДПРАВКА — Виж мелиндж.

ПОСИТ — Съкращение от Почтен съюз на инициативните търговци — корпорация за всестранно развитие, контролирана от императора и Великите династии с мълчаливото съгласие на Сдружението и „Бин Джезърит“.

ПРАНА МУСКУЛАТУРА — Мускулите на човешкото тяло, взети като отделни елементи за обучение (виж бинду).

ПЪРВА ЛУНА — Главният спътник на Аракис, който пръв изгрява нощем. Известен е с ясно очертания човешки юмрук върху повърхността му.

ПЯСЪЧЕН ЕЗДАЧ — Термин на свободните, с който наричат човек, който съумее да повика и обязди червей.

ПЯСЪЧЕН ЧЕРВЕЙ — Виж Шай-хулуд.

ПЯСЪЧЕН ШНОРХЕЛ — Уред за дишане, който вкарва въздух от повърхността в затрупана с пясък влагосъхраняваща палатка.

Р

РИЧИЗ — Четвъртата планета от съзвездието Еридан А, призната заедно с планетата Икс за господстваща в областта на техническата култура; известна с постиженията си в миниатюризацията.

С

САЛУСА СЕКУНДУС — Третата планета от съзвездието Гама Уей пинг, определена за имперската планета-затвор след преместването на кралския двор на Кайтейн. Салуса Секундус е родната планета на династия Корино и втората временна спирка от странстванията на Бродещите Зенсуни. Според преданията свободните били роби там в продължение на девет поколения.

САРДУКАРИ — Воини фанатици на падишах-императора. Условията, при които живеели, били толкова сурови, че шест от единадесет души загивали още преди да навършат единадесет години. Военното им обучение се основава преди всичко на суровост и почти самоубийствено пренебрежение към собствената безопасност. Още от детските им години ги обучавали да използват жестокостта като основно оръжие, както и да тероризират противниците си. Твърди се, че в апогея на тяхното господство над вселената умението им да се дуелират е отговаряло на десета степен на Гинъз, а в ръкопашния бой са се доближавали до способностите на бин-джезъритските възпитанички. Всеки един от тях е струвал колкото десет редови войника на Ландсрада. По времето на Шедъм IV, когато те все още били могъщи, силата им била подкопана от прекалена самоувереност и цинизъм.

СВЕТА МАЙКА — Първоначално проктор (отговорник по дисциплината) в „Бин Джезърит“, жена, която е превърнала в организма си отровата на просветлението в течност, извисявайки се по този начин на по-високо ниво на познание. Титла, приета и от свободните за собствените им религиозни водачки, които извършват подобно превръщане. Виж също „Бин Джезърит“ и водата на живота.

СВЕТОГЛОБУС — Осветително тяло, поддържано във въздуха от сус-пенсорно поле и захранвано от собствен източник на енергия (най-често органични батерии).

СВОБОДНИ — Синеоки — Свободни племена на Аракис, обитател на пустинята, последни потомци на Зенсунските брондници. „Пясъчни пирати“ според имперския речник.

СДРУЖЕНИЕ — Космическо сдружение — единият крак на политическия триножник, поддържащ Великото споразумение. Сдружението е втората школа за умствено и физическо обучение (виж „Бин Джезърит“ след Великия бунт). Монополът на Сдружението върху космическите пътувания и превози и върху междузвездното банково дело се смять като начална точка в имперския календар.

СЕСТРИНСТВО — виж „Бин Джезърит“.

СИЙЧ — На езика на свободните „място за сбор по време на опасност“. Тъй като в течение на много поколения свободните са живеели под непрестанна заплаха, терминът е влязъл в разговорния език и означава всяко пещерно укритие, обитавано от някоя тяхна племенна общност.

СИНК — Обитаема низина на Обитаема низина на Аракис, заобиколена от висок терен, който я защитава от вилнеещите бури.

СУК — Пазарище.

СУСПЕНСОР — Вторична фаза на холцманов генератор. Тя неутрализира при тегленето в определени граници в зависимост от относителната маса и консумацията на енергия.

Т

ТАУ — В терминологията на свободните — единство на общността на сийча, подсилвано от употребата на подправка и по-специално от т.нар. оргия тау, в която се постига душевно сливане чрез пиене на Водата на живота — наркотик, образуващ се от втечнения дъх на пясъчен червей в момента на удавяването му.

ТВОРЕЦ-ВЕСТИТЕЛ — Виж Шай-хулуд.

ТЛЕЙЛАКС — Единствената планета на Талим, известна като център, отцепник за обучаване на ментати; източник на „деформирани“ ментати.

У

УАЛАХ IX — Деветата планета от съзвездието Лауджин, където е разположено базовото училище „Бин Джезърит“.

УММА — Член на братството на пророците; презрителен термин в Империята, с който се нарича всеки „нецивилизован човек“.

Ф

ФАЙ — Налог върху водата, основен данък на Аракис.

ФЕДЕЙКИЩ — Исторически: група, чиито членове са дали тържествена клетва да дадат живота си, за да поправят някоя неправда.

Х

ХАЖРА — Пътуване през пустинята.

ХАЙЛАЙНЕР — Голям товарен звездолет от транспортната система на Сдружението.

ХОЛЦМЪНОВ ЕФЕКТ — Ефектът на отблъскване на защитния генератор.

Ч

ЧАКОБЗА — Т.нар. „магнетичен език“, произлязъл отчасти от древния Ботани (Ботани Джиб — „джиб“ означава диалект). Сбор от древни диалекти, видоизменен от нуждите на секретността с преобладаващо влияние на търсещия ловен език на Ботани, на наемните воини от първата Договорна война.

ЧОМЪРКИ — (На някои диалекти „мъски“ или „мърки“) Отрова, поставяна в питие.

ЧОМЪС — (На някои диалекти „омъс“) Отрова в твърда храна за разлика от отровите, давани по друг начин.

Ш

ШАЙ ХУЛУД — Пясъчен червей от Аракис, наричан още „Старецът на пустинята“, „Вечният стар баща“ и „Пустинният дядо“. Когато се изрича с определен тон или се изписва с главни букви, това название обозначава земното божество, присъстващо във всички суеверия на свободните. Пясъчните червеи достигат огромни размери (в централните пустини са забелязвани екземпляри с дължина до 400 метра) и живеят извънредно дълго, ако не загинат в двубой помежду си или не бъдат удавени във вода, която е отровна за тях. Смята се, че повечето пясъци на Аракис са разултат от жизнената им дейност.

ШЕЙДАУТ — Гмуркач в кладенец, почетна титла при свободните.

ШИГЪРОВА ЖИЦА — Обвито в метал пълзящо растение narvi-narvium, което вирее само на Салуса Секундус и III Делта Кейсинг. Отличава се с изключителна якост.

ШКОЛА „СУК“ — виж Имперска повеля.

Информация за текста

© 1981 Франк Хърбърт

© 2004 Александър Бояджиев, превод от английски

Frank Herbert

God Emperor of Dune, 1981

Сканиране, разпознаване и редакция: Ивет Костова, 2007

Публикация:

Франк Хърбърт

Бог-император на Дюн

Американска

ИК „Бард“ ООД, 2004 г.

GOD EMPEROR OF DUNE

© 1981 by The Herbert Limited Partnership

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/2987]

Последна редакция: 2007-07-01 00:20:23

1

Виж речника в края на книгата. — Б. ред.

2

Един парсек е равен на 3,26 светлинни години — Б. ред.

3

Писмен паметник със заличен първоначален текст, за да се използва повторно материалът му. — Б. пр.

4

Алегорична средновековна драма. — Б. пр.

5

Торквемада, Томас — глава на Инквизицията в Испания през XV в. Унищожил с изключителна жестокост на аутодафета повече от 10 хиляди души. — Б. пр

6

От лат. abominatio — отвращение, ненавист. — Б. ред.

7

От: деспондео (лат.) — обещавам. Тоест нарочените, обещаните. — Б. пр.

8

Буквално: Ной Ковчегостроителя. — Б. пр.

9

Общоцърковност, единение на църкви. — Б. пр.

10

Новобогаташът (фр.) — Б. пр.

11

Стария режим (фр.) — Б. пр.

12

В екстремно, извънредно положение (лат.) — Б. пр.

13

Смърт (лат.) — Б. пр.

14

Синтетичен аналог на мъжки полов хормон. — Б. пр.

15

Американска жаргонна дума с много значения: къщурка, съборетина; бордей, бардак; подмолно действаща организация и др. Тук съставките й имат следната роля: „ши“ — „тя“, а „бенг“ — звукоподражание на „сгромолясване“. — Б. пр.

Content

Франк Хърбърт
Бог-император на Дюна

ПЪРВА ЧАСТ ПРОЛОГ

ВТОРА ЧАСТ

ТЕРМИНОЛОГИЯ НА ИМПЕРИЯТА

Информация за текста

1