Робърт Хайнлайн

Чудно хубаво е да се завърнеш у дома

— Побързай, Алън! Връщаме се у дома — на Земята! — сърцето й радостно биеше.

— Един момент!

Докато Алън оглеждаше празния апартамент, Джоу не я свърташе на едно място. Таксите за багаж по трасето Земя-Луна бяха твърде високи, за да си превозват покъщнината. Бяха продали всичко с изключение на чантата, която Алън носеше. Той я настигна доволен при асансьора. Изкачиха се на нивото на администрацията и се отправиха към врата с надпис „Жилищно настаняване Луна Сити“, а отдолу „Ана Стоун — управител.“

Мис Стоун прие ключовете от апартамента им с мрачно изражение.

— Мистър и мисис Макрей, значи наистина ни напускате?

Джоузефин се ядоса.

— Да не би да мислите, че сме си променили намерението?

Управителката сви рамене.

— Не. Още преди три години разбрах по вашите оплаквания, че ще се върнете на Земята.

— От моите оплак… мис Стоун, едва ли някой е бил по-търпелив от мен към невероятните неудобства в този развъдник за зайци. Вас лично не ви виня, но…

— Не се вживявай толкова, Джоу — успокои я съпругът й.

Джоузефин се изчерви.

— Извинете ме, мис Стоун!

— Няма нищо. Просто виждаме различно нещата. Аз съм тук от времето когато Луна Сити представляваше три херметически метални хангара, свързани помежду си с тунели, по които се пълзеше на колене. — Тя решително им протегна ръка. — Надявам се, че ще ви е приятно да се превърнете отново в „мармоти“. Искрено се надявам. Изправни двигатели, приятен полет и успешно приземяване!

— Мармоти, наистина! Само защото предпочитаме нашата родна планета, където човек може да поеме глътка свеж въздух — мърмореше Джоузефин в асансьора.

— И ти употребяваш този израз — заяви Алън.

— Но го употребявам за хора, които никога не са напускали Земята.

— Ние неведнъж сме казвали, че щеше да е добре да сме имали достатъчно разум никога да не сме я напускали. По душа ние сме „мармоти“, Джоу.

— Да, но… О, Алън, колко си противен. Това е най-щастливият ден в живота ми. Не се ли радваш, че си отиваме у дома? Кажи де!

— Разбира се, че се радвам. Ще бъде чудно хубаво да се върнем у дома! Езда, ски.

— И опера! Истинска, жива опера! Алън, ние просто ще трябва да прекараме една-две седмици в Манхатън, преди да отидем на село.

— Мислех, че искаш да почувствуваш дъждовни капки по лицето си.

— И това искам. Искам всичко това още сега и не мога да чакам. О, скъпи, това е все едно да излезеш от затвора — тя се притисна до него.

Когато асансьорът спря, той се освободи от прегръдката й.

— Недей плака.

— Алън, ти си звяр — рече замечтано тя. — Толкова съм щастлива.

Те спряха отново на реда на банковите гишета. Чиновникът от Нешънъл Сити Банк беше вече подготвил превода на сметките им.

— Отивате си у дома, а? Само подпишете тук и поставете печат. Завиждам ви. Лов, риболов.

— Предпочитам къпането в прибоя. И да плавам с яхта.

— Аз — каза Джоу — просто искам да виждам зелени дървета и синьо небе.

— Зная какво имате предвид — кимна чиновникът. — Всичко това е отдавна минало и твърде далечно. Е, приятно прекарване. Три месеца ли ви е отпуската или шест?

— Няма да се връщаме — заяви решително Алън.

— Така ли? — чиновникът побутна документите към него и безизразно добави: — Тогава на добър час!

— Благодарим.

Те се изкачиха до най-близкото до повърхността ниво и стъпиха на обиколния плъзгащ се тротоар по посока към космодрума. В една точка тунелът на тротоара пресичаше повърхността и се превръщаше в херметически затворен хангар. Един панорамен прозорец откъм запад гледаше към повърхността на Луната и отвъд хълмовете, към Земята.

При вида на Земята, величествена и зелена, и пищна на фона на черното лунно небе и ярките немигащи звезди, от очите на Джоу бликнаха сълзи. Родната Земя, тази красива планета, беше нейна! Алън погледна по-нехайно на тази гледка, но отбеляза местоположението на Гринуич. Линията на изгрева току-що бе докоснала Южна Америка. Трябва да беше около осем и двадесет. По-добре да побързат.

Те слязоха от плъзгащия се тротоар и попаднаха в прегръдките на приятелите си, дошли да ги изпратят.

— Хей, къде скитосвате? „Гном“ излита след седем минути.

— Но ние няма да пътуваме с него — отвърна Макрей. — Не, господа.

— Какво? Няма ли да пътувате? Променихте ли си намеренията?

— Не му обръщай внимание, Джек — засмя се Джоузефин. — Ще заминем с експреса. Имаме резервации. Така че разполагаме с още двадесет минути.

— Виж ти! Двойка богати туристи, а?

— Добавката за експреса не е толкова голяма, а не ми се искаше да правя две смени и да прекарам цяла седмица в Космоса, когато можем да си пристигнем у дома за два дни. — Тя важно потри с ръка разголения си кръст.

— Тя не понася свободния полет, Джек — обясни съпруга й.

— И аз съм същият. Бях неразположен по време на цялото пътуване насам. Все пак си мисля, че няма да ти прилошее, Джоу. Вече си привикнала към лунното притегляне.

— Може би — съгласи се тя. — Но има голяма разлика между 1/6 „g“ и безтегловност.

— Джоузефин Макрей, да не би да възнамеряваш да рискуваш живота си и да летиш с кораб, задвижван с атомна енергия? — намеси се жената на Джек Крейл.

— Защо не, мила? Ти нали работиш в атомна лаборатория?

— Хм. В лабораторията вземаме предпазни мерки. Търговската комисия изобщо не трябваше да разрешава експресите. Може и да съм старомодна, но аз ще се върна по начина, по който дойдох — през Втора Космическа и Сюпра Ню Йорк, с добрите стари и сигурни ракети с течно гориво.

— Не се опитвай да я плашиш, Ема — възрази Крейл. — Техническите дефекти са вече отстранени от тези кораби.

— Това не ме успокоява. Аз…

— Няма значение — прекъсна я Алън. — Въпросът е решен и ние все пак трябва да стигнем до площадката за излитане. Сбогом на всички. Благодарим за изпращането. Беше чудесно, че другарувахме. Ако се връщате в родния край — обадете се.

— Сбогом, деца! Сбогом, Джоу! Сбогом, Алън! Поздравете от мен Бродуей! Сбогом и обезателно пишете. Сбогом! Сбогом и на добър час!

Те показаха билетите си, влязоха в шлюза и се качиха в совалката, обслужваща Лийпорт и площадката за излитане на експреса.

— Дръжте се здраво! — извика през рамо операторът на совалката.

Алън и Джоу бързо се настаниха в креслата. Шлюзът се отвори. В тунела пред тях нямаше въздух. Пет минути по-късно те се бяха отдалечили на двадесет мили отвъд хълмовете, защитаващи похлупака на Луна Сити от радиоактивното излъчване на експресните кораби.

На борда на „Ястреб“ те разделиха купето си с едно мисионерско семейство. Преподобният д-р Симънс се чувствуваше задължен да обясни защо си бе позволил това разточителство.

— Заради детето — каза им той, докато жена му привързваше момиченцето в малката кушетка за ускорение, прикрепена като носилка между техните кресла. — Тъй като никога не е била в Космоса, не посмяхме да рискуваме да се разболее от дългото пътуване.

Предупредителният сигнал накара всички да затегнат предпазните колани. Джоу почувствува, че сърцето й ще изхвръкне от вълнение. „Най-после… ето го дългоочакваният миг!“

Двигателите заработиха на пълна мощност и ускорението ги притисна в креслата. Джоу не предполагаше, че може да се чувствува толкова тежка. Беше по-лошо, много по-лошо, отколкото на идване! Докато траеше ускорението, бебето плака от ужас и притеснение.

След известно време, което им се стори безкрайно дълго, щом корабът премина в свободен полет, те изведнъж се озоваха в състояние на безтегловност. Когато ужасната сковаваща тежест се махна от гърдите на Джоу, тя почувствува сърцето си олекнало така, както бе олекнало и тялото й. Алън откопча горния ремък и седна.

— Как се чувствуваш, дете?

— О, чувствувам се чудесно! — Джоу откопча ремъците и се обърна с лице към него. После хълцукна. — Така поне ми се струва.

Пет минути по-късно тя вече не се съмняваше — просто й се искаше да умре. Алън изплува от купето и намери корабния лекар, който й постави инжекция. Алън изчака лекарството да подействува и отиде в салона да потърси и за себе си лек против космическата болест — хапче против морска болест, глътнато с чаша шампанско. След малко забеляза, че тези две независими едно от друго лекарства не му бяха подействували или може би не биваше да ги смесва.

Малката Глория Симънс не страдаше от космическа болест. Тя си мислеше, че да си в състояние на безтегловност е забавно, и отскачаше като балон с трапчинки на бузите, от пода до тавана и стените. Джоу изпитваше слабо желание да улови детето, щом попаднеше в обсега й, но за това бе потребно твърде голямо усилие.

За всички, освен за малката Глория, отрицателното ускорение беше добре дошло облекчение след гаденето. Момиченцето отново заплака от страх и болка. Майката се опитваше да я утеши. Баща й се молеше.

След един дълъг, предълъг период от време почувствуваха леко разтърсване, прозвуча сирената. Джоу с мъка повдигна глава.

— Какво става? Повреда ли има? — попита тя.

— Едва ли. Струва ми се, че се приземихме.

— Не може да бъде. Все още убиваме скоростта. Сякаш тялото ми е от олово.

— И аз се чувствувам така — усмихна се вяло Алън. — Земното притегляне, не си ли спомняш?

Момиченцето продължаваше да плаче.

Те се сбогуваха със семейството на мисионера, тъй като мисис Симънс реши да изчакат стюардеса от космодрума. Олюлявайки се, Джоу и Алън слязоха от кораба, като се подкрепяха един друг.

— Не може да бъде само от гравитацията — запротестира Джоу. Стори й се, че краката й потънаха в невидими подвижни пясъци. — Аз понесох добре нормалното земно ускорение в центрофугата за физически преглед у дома — имам предвид Луна Сити. Чувствувам се зле от космическата болест.

Алън спря да се олюлява.

— Точно така. Не сме хапвали нищо от два дни.

— Алън, и ти ли не си ял нищо?

— Не. Не непрекъснато, така да се каже. А ти гладна ли си?

— Умирам от глад.

— Какво ще кажеш за една вечеря в Кийнс Шопхаус?

— Чудесно! О, Алън, най-после се върнахме у дома. — Сълзите й отново бликнаха.

Те мернаха семейство Симънс още веднъж, след като се спуснаха по Хъдсън Вали към Централната гара. Докато чакаха на багажния ръкав за чантата си, Джоу видя д-р Симънс да излиза тромаво от капсулата на съседния ръкав с дъщеря си на ръце, следван от жена си. Той спусна внимателно детето на пода. Глория застана за миг на треперещите си пълнички крачета и падна. Тя лежеше на пода и плачеше пронизително.

Един космонавт в униформа на щурман се спря и погледна детето със съжаление.

— Родена е на Луната, нали? — попита той.

— Да, сър, точно така — възпитанието на Симънс надви неприятностите му.

— Вдигнете я и я отнесете. Ще трябва отново да се учи да ходи. — Космонавтът поклати тъжно глава и отмина.

Симънс изглеждаше още по-обезпокоен. Той седна на земята до детето, без да го е грижа, че ще се изцапа.

Джоу се чувствуваше твърде слаба, за да се притече на помощ. Тя се огледа за Алън, но той беше зает — чантата им бе пристигнала. Тя беше в краката му и той понечи да я повдигне, при което неочаквано се почувствува безсилен. Чантата сякаш бе закована за пода. Алън знаеше какво има в нея — микрофилми и цветни филми, няколко сувенира, тоалетни принадлежности и разни дреболии — общо около петдесет фунта. Всичко това не можеше да бъде толкова тежко.

Оказа се, че може. Беше забравил колко тежат петдесет фунта на Земята.

— Носач, моля? — извика някой.

Беше слаб мъж с прошарена коса, но вдигна и понесе багажа с лекота.

— Насам, Джоу — извика Алън и последва носача. Чувствуваше се неловко. Носачът забави ход, за да се изравни с трудно движещия се Алън.

— Направо от Луната ли? — попита той.

— Ами да.

— Имате ли резервация?

— Не.

— Елате с мен. Имам един приятел, администратор в „Комодор“ — той ги заведе до плъзгащия се тротоар, а оттам до хотела.

Бяха твърде уморени, за да вечерят в ресторанта. Алън поръча да им донесат вечерята в стаята. След това Джоу заспа във ваната с гореща вода и той с голям труд я измъкна оттам. Приятно й бе да се чувствува олекнала във водата. Алън обаче успя да я убеди, че дунапрененият матрак не е по-малко удобен. Заспаха много рано.

Тя се събуди мъчително около четири часа сутринта.

— Алън! Алън! — извика.

— А! Какво има? — Ръката му потърси пипнешком ключа на лампата.

— Ах… като че нищо. Сънувах, че съм отново на кораба. Двигателите се бяха повредили. Алън, от какво е толкова задушно в стаята? Главата ми се цепи от болка.

— Хм? Не би трябвало да е задушно. В този хотел има климатична инсталация. — Той подуши въздуха. — И мен ме заболя главата — призна той.

— Добре де, направи нещо. Отвори прозореца!

Той стана, препъвайки се в леглото, потрепера, щом го лъхна въздухът отвън, и побърза да се мушне под завивките. Тъкмо се чудеше дали ще може да спи от грохота на града, който нахлуваше през отворения прозорец, когато жена му отново заговори:

— Алън?

— Да? Какво има?

— Мили, студено ми е. Може ли да се мушна при тебе?

— Разбира се.

Слънцето огря през прозореца — топло и приятно. Щом лъчите докоснаха очите му, той се събуди и видя, че жена му лежи будна до него.

— О, мили! Погледни! Синьо небе — ние сме у дома. Бях забравила колко е хубаво всичко това.

— Чудно хубаво е да се завърнеш у дома, така е. А ти как се чувствуваш?

— Много по-добре, а ти?

— Струва ми се добре — той отхвърли завивките.

Джоу изписка и ги дръпна отново.

— Не прави това!

— Защо!

— Послушното голямо момче на мама ще стане и ще затвори прозореца, а мама през това време ще остане под завивките.

— Добре, така да бъде.

Сега той вървеше по-леко от предишната вечер, но нямаше да е зле да се върне пак в леглото. Щом си легна, пред погледа му попадна телефонът.

— Обслужване по стаите!

— Какво ще поръчате! — запита в отговор един нежен контраалт.

— Портокалов сок и кафе за двама, по-силничко, шест не много препържени яйца и препечени филии. Изпратете също по един „Таймс“ и „Сатърди Ивнинг Пост“.

— Ще бъдете обслужени след десет минути.

— Благодаря.

Механизмът за доставка на поръчките иззвъня, докато той се бръснеше. Пое поръчката и сервира закуската на Джоу в леглото. След като закусиха, той остави настрани вестника и каза:

— Няма ли да оставиш най-сетне това списание?

— С удоволствие. Проклетото списание е толкова голямо и тежко, че едва го държа.

— Какво ли щеше да бъде, ако ти бяха изпратили постоянното издание от Луна Сити. Цената му щеше да е осем или девет пъти по-висока.

— Не ставай глупак. Какво си си наумил?

— Какво ще кажеш да се измъкнем от застоялия въздух на това гнезденце и да отидем да си купим дрехи?

— Оооох! Не! Няма да прекрача прага, облечена в този лунен костюм.

— Страхуваш се да не се зазяпват по тебе ли? Да не си решила да кокетничиш на тези години?

— Не, господи. Просто отказвам да излагам тялото си на хладния въздух, облечена само с шест унции найлон и чифт сандали. Първо искам някакви топли дрехи. — Тя придърпа завивките още по-нагоре.

— Идеалната жена-изследовател. Да не искаш да ни изпратят и шивачи в стаята?

— Не можем да си позволим това. Виж какво, ти и бездруго излизаш. Купи ми само някаква стара дрипа, стига да е топла.

— И друг път съм се опитвал да пазарувам вместо теб — заинати се Алън.

— Само този път, моля те! Изтичай до Сакс и ми купи една всекидневна синя вълнена рокля, десети номер и чифт найлонови чорапи.

— Добре де, добре.

— Ето това се казва сладур. Аз също няма да бездействувам. Имам километричен списък на хора, на които съм обещала да позвъня, да потърся или с които да обядвам.

Алън купи дрехи първо за себе си. Късите му панталони и фланелката топлеха колкото сламена шапка в снежна буря. Времето не беше толкова студено, а на слънце — дори приятно, но за човек, привикнал на температура не по-ниска от седемдесет и два градуса по Фаренхайт[1], беше направо студено. Стараеше се да върви под земята или под покритата част на Пето авеню.

Подозираше, че му бяха продали неподходящи дрехи, в които изглеждаше груб и недодялан, но бяха топли. Бяха и тежки. Тежестта усилваше болката в гърдите и го принуждаваше да се движи още по-несигурно. Питаше се колко ли време ще му е необходимо, за да свикне със земното притегляне.

Една майчински настроена продавачка се погрижи за поръчката на Джоу и му продаде в добавка една топла пелерина. Той се отправи обратно към хотела, като се препъваше под тежестта на пакетите и напразно се опитваше да спре такси. Всички бяха така забързани! За малко да го събори някакъв юноша, който каза: „Отваряй си зъркелите, ковашки мех!“ и бързо отмина, преди Алън да успее да отговори. Прибра се с болки по цялото тяло и с мисълта за една гореща баня! Но тя така и му се размина — Джоу имаше посетителка.

— Мисис Епълбай, това е съпругът ми. Алън, това е майката на Ема Крейл.

— О, здравейте, докторе… или май трябва да кажа професоре?

— Просто мистър…

— … Когато чух, че сте в града, не се стърпях да дойда и науча всичко за моята бедна дъщеричка. Как е тя? Отслабнала ли е? Изглежда ли добре? Тези модерни момичета — колко пъти само съм й казвала, че трябва да излиза — аз се разхождам в парка всеки ден и вижте ме! Тя ми изпрати снимка, тук някъде е. Поне така ми се струва. Никак не изглежда добре, като недохранена. Тази изкуствена храна…

— Тя не яде изкуствена храна, мисис Епълбай.

— … трябва да е напълно невъзможно, сигурна съм. Да не говорим за вкуса. Какво казахте?

— Дъщеря ви не яде изкуствена храна — повтори Алън. — В Луна Сити имаме в изобилие пресни плодове и зеленчуци. Отглеждат се в завод, оборудван с климатична инсталация.

— Точно това казвам и аз. Признавам, че не мога да разбера как точно получавате храна на Луната с помощта на някакви си машинарии с климатична инсталация…

— В Луната, мисис Епълбай.

— … но това не може да бъде здравословно. Нашата климатична инсталация у дома непрекъснато се поврежда и от нея се разнасят чудовищни миризми. Просто не се издържа, драги мои. Само като си помисли човек, че не могат да направят такова просто малко съоръжение като климатичната инсталация, така че да… макар че вие, естествено, очаквате то да произвежда и изкуствена храна…

— Мисис Епълбай…

— Да, докторе? Какво казахте? Само не ми…

— Мисис Епълбай — рече отчаяно Макрей, — заводът в Луна Сити представлява хидропонна ферма, резервоари с живи растения, зеленина. Тези растения поглъщат въглеродния двуокис от въздуха и му връщат кислород.

— Но… съвсем сигурен ли сте, докторе? Убедена съм, че Ема ми бе казала…

— Съвсем сигурен.

— Добре… Нямам претенции да разбирам тези неща. Аз съм артистичен тип. Бедният Хърбърт често казваше… Хърбърт беше бащата на Ема… беше просто погълнат от инженерната си работа, макар че аз винаги се грижех да слуша хубава музика и да следи прегледите на най-добрите книги. Страхувам се, че Ема е тръгнала по неговите стъпки. Много искам тя да се откаже от глупавата си работа, с която се е захванала. Едва ли е подходяща за жена. Как мислите вие, мисис Макрей? Всичките тези атоми, безполови същества и най-различни неща, които се носят из въздуха… Прочетох за всичко това в колоната „Наука за всички“ в…

— Тя е много добра в професията си и изглежда тази работа й харесва.

— Да, така предполагам. Важното е да бъдеш доволен от работата си, колкото и да е глупава. Но аз се тревожа за детето, погребано далеч от цивилизацията. Без човек с нейните вкусове и разбирания, с когото да разговаря, без театри, без културен живот, без общество…

— В Луна Сити има стерео-видеозаписи на всяко добро представление в Бродуей — в гласа на Джоу се почувствува леко раздразнение.

— О! Наистина ли? Но това не е като да отидеш на театър, мила моя, липсва обществото на благородната публика. Когато бях момиче, моите родители…

— Часът е един — намеси се Алън с висок глас. — Ти вече обядва ли, мила?

Мисис Епълбай рязко стана.

— О, небеса! Аз просто трябва да хвърча! Моята модистка е цял тиранин, но е гениална. Трябва да ти дам адреса й. Беше очарователно, мили мои, и просто не мога да се отблагодаря за всичко, което ми разказахте за моята бедна дъщеричка. Бих желала да е разумна като вас двамата. Тя знае, че съм готова винаги да ги осигуря с дом, ако постъпят като вас. Идвайте ми често на гости. Обичам да разговарям с хора, живели на Луната.

— В Луната.

— Това ме кара да се чувствувам по-близо до моята скъпа. Засега довиждане.

— Алън, нуждая се от нещо за пиене — каза Джоу, като заключваше вратата.

— И аз също.

Джоу съкрати пазаруването си — беше твърде уморително. Около четири часа те вече се разхождаха из Централния парк и се наслаждаваха на есенния пейзаж и ленивото клоп-клоп на конските копита. Вертолетите, гълъбите и белите дири, оставяни в небето от ракетите, представляваха сцена идилична по своята красота и спокойствие, Джоу преглътна бучката, заседнала в гърлото й, и прошепна:

— Алън, не е ли прекрасно?

— Да, разбира се. Чудно хубаво е да се завърнеш у дома! Кажи, забеляза ли, че пак са разкопали Четиридесет и втора улица?

Като се прибраха в стаята си, Джоу се строполи на леглото, докато Алън си събуваше обувките. Той седна и започна да си разтрива ходилата.

— Имам намерение цялата вечер да ходя бос — отбеляза той. — Боже, колко ме болят ходилата!

— Моите също. Но нали ще ходим при баща ти, скъпи?

— А? О, по дяволите, бях забравил. Джоу, какво те прихваща? Обади му се и отложи посещението. Та ние сме още полумъртви от пътуването.

— Но, Алън, той е поканил много твои приятели.

— Гръм и мълния! Аз нямам никакви истински приятели в Ню Йорк. Отложи го за следващата седмица.

— Следващата седмица… хм… Виж какво, Алън, нека още утре заминем за село. — Родителите на Джоу й бяха оставили едно местенце в Кънектикът, някаква западнала ферма.

— Мислех, че първите две седмици ще искаш да се отдадеш на театър и музика. Защо е тази внезапна промяна?

— Ще ти покажа. — Тя отиде до прозореца, отворен още от обяд. — Погледни този перваз — тя изписа инициалите си в праха. — Алън, този град е мръсен.

— Не можеш да очакваш десет милиона души да не вдигат прах.

— Но този боклук отива в дробовете ни. Какво е станало със законите, контролиращи смога?

— Това не е смог, а обикновена градска мръсотия.

— В Луна Сити никога не е имало подобно нещо. Там можех да си нося белия костюм, докато ми омръзне. Тук не би издържал и един ден.

— Манхатън няма покрив, нито филтри на всеки отвор за въздуха.

— Да, но би трябвало да има. Тук аз или ще замръзна, или ще се задуша.

— Смятах, че искаше да почувствуваш дъждовни капки по лицето си.

— Не ставай досаден. Искам това да стане навън, на село, на чистата зелена трева.

— Добре. И бездруго искам да започна книгата си. Ще се обадя на твоя агент по имота.

— Обадих му се тази сутрин. Можем да се нанесем по всяко време. Започнал е да подготвя къщата още щом е получил писмото ми.

В дома на баща му бе приготвен студен бюфет на крак, въпреки това Джоу веднага седна и остави да й донесат храната. Алън също искаше да седне, но положението му на почетен гост го принуждаваше да стои прав, макар да го боляха ходилата. Баща му го дръпна към бюфета.

— Ето, синко, опитай този гъши дроб. Ще ти подействува добре след диетата със зелено сирене.

Алън се съгласи, че пастетът е вкусен.

— Виж какво, синко, ти наистина трябва да разкажеш на тези хора за пътешествието си.

— Няма какво да им кажа, татко. Нека четат „Нешънъл Джиографик“.

— Глупости! — отвърна баща му и се обърна към гостите. — Всички да пазят тишина. Алън ще ни разкаже как живеят лунатиците.

Алън прехапа устни. Разбира се, гражданите на Луна Сити се наричаха така помежду си, но тук, на Земята, това обръщение не звучеше по същия начин.

— Ами всъщност аз нямам какво да ви кажа. Продължавайте да си хапвате.

— Ти разказвай, а ние ще си хапваме. Разкажи ни за Луна Сити. Видя ли Лунния човек? Хайде, Алън, разкажи ни как е животът на Луната?

— Не „на Луната“ — в Луната.

— Каква е разликата?

— Мисля, че няма разлика — той се колебаеше. Наистина нямаше начин да се обясни защо лунните колонисти подчертаваха, че живеят под повърхността на тази планета-спътник, но този израз го ядоса така, както името „Фриско“ ядосва жителя на Сан Франциско. — „В Луната“ — така казваме. С изключение на служителите от обсерваторията „Ричардсън“, изследователите и други от този род, ние не прекарваме много време на повърхността. Жилищните помещения са естествено под повърхността.

— Защо „естествено“? От метеорити ли се страхувате?

— Не повече, отколкото вие от мълниите. Под повърхността се изолираме от горещината и студа и поддържаме по-лесно налягането. Животът там е и по-евтин, и по-лек. Почвата се обработва лесно, а отвърстията действуват като вакуум в термос. Истински вакуум.

— Но, мистър Макрей — заговори една дама със сериозно изражение, — не ви ли се повреждат ушите, като живеете в херметически помещения?

Алън духна във въздуха.

— Налягането е същото като тук — петнадесет фунта.

Тя изглеждаше слисана. След малко каза:

— Така и предполагах, но ми беше малко трудно да си го представя. Мисля, че за мен би било ужасно да бъда запечатана в една пещера. Предполагам, че сте имали и аварии?

— Да се издържи налягане от петнадесет фунта не е беда. Инженерите работят при налягане хиляди фунта на квадратен инч. Във всеки случай Луна Сити, подобно на кораб, е разделен на отделения. Така е напълно безопасно. Холандците живеят зад диги. Надолу, по Мисисипи издигат насипи. Подземните влакове, океанските лайнери, самолетите — всички те са изкуствен начин на живот. Луна Сити изглежда странен само защото е много надалеч.

— Това ме плаши — дамата потрепера.

Един наперен дребен мъж си проби път напред.

— Мистър Макрей, да допуснем, че всичко това е полезно за науката, но защо парите на данъкоплатците да се прахосват за колония на Луната?

— Вие и сам можете да си отговорите — отвърна му бавно Алън.

— Тогава как вие оправдавате тези разходи? Кажете ми, господине.

— Не е необходимо да се оправдават, защото Лунната колония е възвърнала неколкократно разходите, направени за нея. Всички лунни корпорации са доходни предприятия: Минно дружество „Артемис“, Космически линии, Космическо снабдяване, Отдих и Развлечения, Електронни изследвания и Лунни биологични лаборатории. Да не споменавам всички поделения Ръдърфорд. Признавам, че Космическата изследователска програма завлече малко данъкоплатците, откакто влезе в съдружие с фондацията „Хариман“ и правителството…

— Значи по принцип признавате. Това е главното.

Ходилата наистина го боляха много.

— Какъв принцип? Историята показва, че научните изследвания винаги са се изплащали — възрази Алън и се обърна да си вземе още малко от гъшия пастет.

Някакъв мъж го докосна по рамото. Алън го позна, съученик от детството.

— Алън, старче, поздравявам те за начина, по който наруга стария Битъл. Той се нуждаеше от това. Мисля, че си пада малко радикал.

— Не трябваше да губя самообладание — усмихна се Алън.

— Много добре я свърши. Алън, имам намерение да разведа няколко клиенти от провинцията по някои интересни местенца утре вечер. Ела с нас.

— Много ти благодаря, но утре отиваме на село.

— О, ти не бива да пропускаш това парти. В края на краищата бил си погребан на Луната. След това убийствено еднообразие си длъжен да си доставиш някои развлечения.

Алън почувствува как страните му пламват.

— Още веднъж ти благодаря, но… виждал ли си някога залата с Изглед към Земята в хотел „Лунно небе“?

— Не, но съм планирал такова пътешествие, когато събера пари, естествено.

— Там има и нощен клуб за тебе. Виждал ли си някога танцьор да подскача на тридесет стъпки височина и след това, падайки надолу, да се премята бавно? Опитвал ли си някога лунен коктейл? Виждал ли си как работи фокусник при слаба гравитация?

Джоу улови погледа му от другия край на стаята.

— Е, извини ме, старче, жена ми ме вика — каза той и се обърна, като подхвърли през рамо: — Между другото „Лунно небе“ не само че не е второразреден вертеп, но се препоръчва и от асоциацията „Дънкън Хайнс“.

Джоу бе силно пребледняла.

— Мили, трябва да ме изведеш оттук. Задушавам се. Наистина ми е зле.

— Готово.

Те се извиниха и излязоха.

Джоу се събуди вкочанена от студ, ето защо наеха такси право до къщата на село. Под тях се разстилаха ниски облаци, но над главите им времето беше хубаво. Слънцето и ленивото бръмчене на двигателите им възвърнаха отново радостта от завръщането.

— Получи се много смешно, Джоу — наруши мълчанието Алън. — Не би могла никога да ме склониш да се върна отново на Луната, а снощи улових, че с всяко отваряне на устата си защитавам лунните хора.

— Зная — кимна тя. — Честна дума, Алън, някои хора се държат така, като че ли Земята е плоска. Част от тях на практика не вярват в нищо, а другите до такава степен се придържат към реалното, че наистина не те разбират. Просто не зная кой от двата вида ме дразни повече.

Когато кацнаха, времето бе мъгливо, ала къщата бе почистена. Агентът бе стъкнал огън и бе заредил хладилника. Десет минути след приземяването на вертолета те пиеха горещ пунш и се разтоварваха от умората.

— Тук е хубаво — рече Алън, протягайки се. — Наистина е чудно хубаво да се завърнеш у дома.

— Ъъ, да, всичко е хубаво освен автострадата.

Новата скоростна автострада за товарни превози сега минаваше само на петдесет ярда от къщата. Те чуваха грохота на големите дизели, които поемаха по стръмното.

— Не й обръщай внимание на автострадата. Обърни й гръб и погледът ти ще падне право на гората.

Краката им попривикнаха към земното притегляне и те вече се наслаждаваха на къси разходки в гората. Бяха облагодетелствувани от дългото топло циганско лято. Жената, която чистеше, бе съвестна и мълчалива. Алън работеше върху резултатите от тригодишните изследвания и се подготвяше да започне работа върху книгата си. Джоу му помагаше в статистическата работа, наново се запознаваше с удоволствието да готви, мечтаеше и почиваше.

В деня на първия студ тоалетната отказа да работи.

Селският водопроводчик склони да дойде да я види на другия ден. До идването му те ползваха една обикновена малка постройка, останала от миналия век, която все още се крепеше зад купчината дърва. В нея гъмжеше от паяци и бе проветриво повече от необходимото.

Водопроводчикът не ги обнадежди.

— Нов септичен резервоар. Нова тръба. Струва си да вземете и нова апаратура. Ще струва около хиляда и петстотин — шестстотин долара. Трябва да изчисля точно колко.

— Много добре — каза му Алън. — Можете ли да започнете още днес?

Човекът се засмя.

— Добре разбирам, господине, че нямате представа как се намират материали и работници в днешно време. Започваме през пролетта, веднага щом се размрази почвата.

— Това е невъзможно, човече. Цената няма значение. Само го направете.

— Съжалявам, че не мога да ви услужа — сви рамене той. — Приятен ден.

Когато си отиде, Джоу избухна.

— Алън, той не поиска да ни помогне.

— Да, може би. Ще се опитам да намеря някой от Норуок или дори от града. Ти не можеш да газиш из снега до тази „Желязна лейди“ цяла зима.

— Надявам се да не се налага.

— Няма да се наложи. Ти вече изкара една настинка. — Той погледна мрачно към огъня. — Предполагам, че това е резултат от моето неуместно чувство за хумор.

— Как така?

— Известно ти е на какъв жесток присмех бяхме подложени, откакто се разчу, че сме били колонисти. Аз много-много не им обръщах внимание, но някои от подигравките ме измъчиха. Спомняш ли си, че миналата неделя отидох сам в селото?

— Да. И какво се случи?

— Те ме започнаха в бръснарницата. Отначало ги оставих да ме дразнят, но накрая чашата преля. Тогава започнах да говоря за Луната истински небивалици, като например за вакуумните червеи и за вкаменелия въздух. Мина известно време, преди да разберат, че ги подигравам, и когато разбраха, никой вече не се смееше. Нашият приятел, недодяланият инженер-хигиенист беше в тази група. Съжалявам.

— Не съжалявай — тя го целуна. — Дори да трябва да газя дълбокия сняг, пак съм доволна, че си им върнал част от тяхното нахалство.

Водопроводчикът от Норуок беше по-отзивчив, но дъждът и кишата забавяха работата. Те и двамата се простудиха. На деветия злочест ден Алън работеше на писалището си, когато чу как Джоу, връщайки се от покупки, влезе през задната врата. Той се обърна и продължи да работи, но след малко осъзна, че тя не се отби да му каже „Здравей!“. Отиде да провери какво се е случило.

Намери я да хълца тихо, свита на един стол в кухнята.

— Скъпа — каза загрижено той. — Мило дете, какво се е случило?

Тя вдигна поглед.

— Нямах намерение да ти го казвам.

— Издухай си носа. След това си изтрий очите. Какво е това, което нямаше намерение да ми казваш? Какво се е случило?

Тя заразказва, като от време на време прибягваше до кърпичката си. Първо бакалинът казал, че няма хартиени кърпички, после, когато тя му ги показала, заявил, че са продадени. Накрая споменал нещо за воденето на работници отвън и за вземането на залъка от устата на честните хора.

Джоу избухнала и преразказала случката с Алън и шегаджиите от бръснарницата. Бакалинът станал само по-рязък.

— Лейди — каза ми той, — не зная дали вие и вашият съпруг сте били на Луната, или не, и не ме е грижа. Много-много не се интересувам от такива работи. Във всеки случай не сте ми притрябвали за клиенти. О, Алън, толкова съм нещастна.

— Не толкова, колкото ще бъде той! Къде ми е шапката?

— Алън, няма да напускаш къщата? Не желая да се биеш!

— Няма да му позволя да се отнася зле с теб.

— Той няма повече да се отнася така с мен. О, мили, толкова се старах, но повече не мога да остана тук. Не са само селяните причината, а и студът, и хлебарките, и вечната хрема. Преуморена съм и ходилата непрекъснато ме болят. — Тя отново заплака.

— Хайде, не плачи. Ще си отидем оттук, мила. Ще заминем за Флорида. Ще завърша книгата си, докато ти се печеш на плажа.

— О, не искам да ходим във Флорида. Искам да си ида у дома!

— Ха? Имаш предвид да се върнем в Луна Сити?

— Да. О, скъпи, зная, че не искаш това, но повече не мога да издържам. Причината не е само студът и мръсотията, нито смешната водопроводна инсталация, а това, че не ни разбират. В Ню Йорк не беше по-различно. Тези мармоти нищичко не знаят.

— Не се тревожи, мила — усмихна й се той. — Настроен съм на същата вълна.

— Алън!

Той кимна.

— Съвсем наскоро открих, че по душа съм лунен човек, но се страхувах да ти го кажа. И мене ме болят ходилата и ми е дошло до гуша да ме имат за чудак. Уморих се да бъда търпелив, но не мога да търпя мармотите. Липсват ми хората от добрата стара Луна. Те са интелигентни.

— Предполагам, че е предразсъдък — кимна тя, — но и аз се чувствувам по същия начин.

— Това не е предразсъдък. Нека бъдем честни. Какво трябва да направим, за да отидем в Луна Сити?

— Да си купим билети.

— Хубава работа! Нямам предвид като туристи. Мисля да работим там. Отговорът ти е известен: интелигентност. Много е скъпо да се изпрати човек на Луната и още по-скъпо е да остане там. За да се оправдаят разходите, той трябва да е много ценен. Висок коефициент на интелигентност, добър индекс на съгласуване, много висок ценз — всичко, което прави един човек приятен, непринуден и интересен. Сега ние вече намираме за нетърпим обикновения човешки инат, който мармотите приемат за даден, защото лунните хора наистина са различни. Фактът, че Луна Сити е най-комфортното обкръжение, което човек изобщо е създавал за себе си, не подлежи на съмнение — това обаче, което е от значение, са хората. Да се върнем у дома.

Той отиде до телефона — не видеотелефон, а старомоден само с говор и повика представителството на Фондацията в Ню Йорк. Докато чакаше с приличащата на палка слушалка на ухото си, тя го попита:

— Ами ако не ни искат?

— Това и мен ме безпокои.

Те знаеха, че лунните компании само в редки случаи наемат отново лица, които веднъж са напуснали. Известно бе, че вторият път изпитът за физическа годност бе много по-труден.

— Ало… ало. Фондацията ли е? Мога ли да говоря с отдела за набиране на кадри?… Ало, не мога да включа моя екран. Този телефон е музеен експонат. Обажда се Макрей, физикохимик, договор № 1340729 и моята съпруга Джоузефин Макрей, № 1340730. Искаме да подновим договорите си… Да, ще почакам.

— Моли се, скъпи, моли се!

— Моля се… Как? Моето място е още вакантно? Отлично, отлично. А на съпругата ми? — той се заслуша с безпокойство. Джоу бе затаила дъх. След малко закри слушалката с ръка. — Хей, Джоу, твоето място е заето. Искат да знаят дали би се съгласила на първо време да започнеш работа като младши счетоводител?

— Отговори им с „да“!

— Съгласна е. Кога бихме могли да се явим на изпитите? Чудесно, благодаря. Довиждане.

Той окачи слушалката и се обърна към съпругата си.

— Изпитите за физическа и психическа годност — веднага щом поискаме, а професионалните временно се отлагат.

— Какво чакаме тогава?

— Нищо — отвърна той и набра номера на вертолетната служба в Норуок.

— Можете ли да ни закарате до Манхатън? Колко жалко, нямате радар ли?… Добре, добре. Довиждане — изсумтя той. — Всички таксита са се приземили заради времето. Ще се свържа с Ню Йорк и ще се опитам да взема модерно такси.

Двадесет минути по-късно те кацнаха на върха на кулата Хариман…

Психологът беше много сърдечен.

— Седнете — каза той — и ми разкажете за себе си.

Той ги предразположи към откровен разговор, като само кимаше от време на време.

— Ясно. Успяхте ли да поправите водопроводната инсталация?

— Да, беше оправена.

— Съчувствувам ви за болките в ходилата, мисис Макрей. И моите ходила изобщо не ми дават мира тук. Това е истинската причина, нали?

— О, не!

— Вижте, мисис Макрей…

— Наистина не е, уверявам ви. Искам да разговарям с хора, които разбират какво искам да кажа. Цялата ми беда е, че тъгувам по хората, които обичам. Искам да се върна у дома. А за да се върна, трябва да получа това назначение. Там ще се успокоя. Сигурна съм.

Лекарят изглеждаше замислен.

— А какъв е вашият случай, мистър Макрей?

— Приблизително същата история. Опитвах се да напиша книга, но не мога да работя. Тъгувам по дома си и искам да се върна отново там.

— Няма да е много трудно — усмихна се неочаквано Фелдмън.

— Искате да кажете, че сме одобрени, ако минем успешно изпита за физическа годност?

— Той не е от значение. Последната проверка на физическата ви годност е правена достатъчно скоро. Разбира се, ще трябва да отидете в Аризона за аклиматизация и карантина. Вероятно се питате защо това изглежда толкова лесно, когато би трябвало да е доста трудно. Много просто. Ние не искаме хора, които са поблазнени да се върнат от високото заплащане. Искаме хора, които ще бъдат щастливи и ще се задържат там възможно най-дълго. С две думи, необходими са ни хора, които мислят за Луна Сити като за свой роден дом. Сега, когато разбираме, че тъгувате за Луната, ние също ви искаме. — Той стана и им протегна ръка.

Когато се върнаха същата вечер в „Комодор“, Джоу бе осенена от една мисъл:

— Алън, мислиш ли, че пак ще можем да наемем нашия апартамент?

— Е, не зная. Ще трябва да изпратим радиограма на мис Стоун.

— Потърси я по видеофона, Алън. Можем да си го позволим.

— Добре. Ще я потърся.

Бяха им потребни десетина минути, за да влязат във връзка. Строгото изражение на мис Стоун поомекна, когато ги позна.

— Мис Стоун, ние се връщаме у дома!

Измина обичайната трисекундна пауза и след това:

— Да, зная. Съобщението пристигна преди двадесетина минути.

— О! Кажете, мис Стоун, свободен ли е старият ни апартамент?

— Аз го задържах. Знаех, че не след дълго пак ще се върнете. Добре дошли у дома, лунни хора!

Когато образът й изчезна от екрана, Джоу попита:

— Какво искаше да каже тя, Алън?

— Струва ми се, че въпросът с настаняването ни е вече разрешен.

— И аз така мисля… О, Алън, погледни! — тя се бе приближила до прозореца, носещите се плавно облаци току-що се бяха отдръпнали от Луната. Тя беше само на три дни и Морето на изобилието, този кичур от косата на тила на лейди Луна, беше осветен от линията на изгрева. В непосредствена близост от дясната страна на това огромно, тъмно „море“ се намираше малка точица, видима само от тяхното въображение — Луна Сити.

Лунният сърп, ясен и сребрист, висеше над високите здания.

— Мили, не е ли красиво?

— Красиво е наистина. Чудно хубаво е да се завърнеш у дома. Престани да подсмърчаш.

Информация за текста

© 1947 Робърт Хайнлайн

© 1986 Виолета Чушкова, превод от английски

Robert Heinlein

It’s Great to be Back!, 1947

Сканиране: Xesiona, 2008

Разпознаване и редакция: Mandor, 2008 (#)

Издание:

Зелените хълмове на Земята (сборник)

Издателство „Георги Бакалов“, Варна, 1986

„Библиотека Галактика“ №80

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9276]

Последна редакция: 2008-10-11 15:00:00

1

Около 40°С. Б.пр.

Content

Робърт Хайнлайн
Чудно хубаво е да се завърнеш у дома

Информация за текста

1