Франсис Брет Харт

Майка на пет деца

Тя беше майка — и то майка за пример — на пет деца, при все че самата бе едва деветгодишна. Две от тези деца бяха близначета и тя обикновено говореше за тях като „децата на господин Амплач“, като имаше предвид един извънредно почтен господин от съседното селище, който, както имам основание да вярвам, никога не беше зърнал нито нея, нито тях. Близначетата напълно естествено, си приличаха, понеже в предишното си съществуване са били две кегли и все още в дългите рокли имаха малко неопределен и недоразвит вид надолу от ниските си рамена, но бяха също така солидни и топчести в главите и не липсваха хора, които твърдяха, че забелязват в това безпогрешна прилика с предполагаемия им баща. Другите деца бяха кукли с различна възраст, пол и състояние, обаче за близначетата може да се каже че бяха несъмнено нейни собствени рожби. Въпреки това майчинското й отношение бе толкова чудесно и безпристрастно, че тя никога не правеше разлика между тях. „Децата на господин Амплач“ бе по-скоро описание, отколкото отличие.

Самата тя бе останалото без майка дете на Робърт Фаукс, работлив, но с широка ръка кочияш на експресния дилижанс между Големия завой и Рено. Всекидневните му задължения, когато тя не беше с него в колата, довеждаха понякога до положението самата тя и потомството й да се пръснат по пътя и по крайпътни станции между тези две точки. Но семейството обикновено се събираше от груби, но добри ръце, свикнали вече да се занимават с нейните деца. Много живо си спомням Джим Картър да влиза тежко в една кръчма, след като бе трамбовал пет мили във виелицата с едно от децата на Амплач в джоба.

— Нещо трябва да се направи — изръмжа той, — че да накараме Миери да внимава малко повече с тия деца на Амплач. Дигнах едно от снега на една миля оттатък Големия завой.

— Я гледай! — сепнато вдигна глава един случаен пътник. — Аз пък не знаех, че господин Амплач е женен. Джим заговорнически ни намигна над чашата си.

— Нито пък аз — отвърна той мрачно, — ама де да ги знаеш какво вършат тия почтени дърдорковци, дето знаят само да пеят псалми.

Като се разправи така с репутацията на Амплач, сетне, когато остана насаме с Мери или „Миери“, както го произнасяше той, този нехранимайко я разчувствува с разказа за страданията на невръстния Амплач във виелицата и с едва чутите му вопли „Миери! Миери!“ до такава степен, че истински сълзи избиха на очите на Мери.

— Това да ти е обица на ухото — заключи той и сръчно измъкна кеглата от джоба си, — защото ми дотрябва горе-долу цяла бутилка от най-силното уиски, за да свестят детето.

Мери не само твърдо му повярва, но и седмици наред след това държа „Джулиан Амплач“ — това нещастно близначе — в спящо положение в колата, понеже смяташе, че е придобило безпътни навици в резултат на това героично лечение.

Многобройната й челяд бе създадена само за две години и последва първото й дете, което бе донесено срещу значителни разноски от Сакраменто от някой си господин Уилям Дод, също кочияш, за седмия й рожден ден. С рядката изобретателност, срещаща се само в детския речник, тя веднага я кръсти „Мизерия“ — вероятно комбинация на „Миси“, както самата тя е била по-рано наричана от разни хора, и „Мисури“ — родният й щат. Отначало това беше една извънредно голяма кукла — господин Дод беше се погрижил да получи нещо, което да си струва цената, — но времето и може би прекалените майчински грижи бяха поправили този недостатък и тя много бързо отслабна и изгуби известни неизползувани части от крайниците си. След това обемът й се намали още от падането под пощенската кола и минаването на целия впряг и дилижанса отгоре й, но колкото и да е странно, измършавяването й личеше най-много в главата и рамената — лицето й се обели в дебел слой, а сетне изчезна и подложката на тази изключителна по състава си смес. Това продължи докато главата и рамената станаха твърде малки дори за намалялото й тяло и всички хитрини на детското шапкарско изкуство — шал, закрепен с добре заковани кабърчета, и шапка, която се килваше ту назад, ту напред и като че никога не оставаше под един и същ ъгъл — не сполучваха да възстановят симетрията. Докато една ужасна сутрин, след неблагоразумна баня, изчезна цялата горна надстройка и останаха два отвратителни железни зъбеца, щръкнали направо от гръбнака. Дори и дете с въображение като Мери не можеше да приеме такова нещо за глава. По-късно през деня Джак Роупър, ковачът на „Кръстовището“, бе разтревожен от жалостивия вид на появилото се пред ковачницата му момиченце с яркосиня престилчица в същия тон с очите му, стиснало в прегръдките чудовищното си чедо. Джак го позна и веднага разбра положението.

— Нямаш ли у дома друга глава — благо запита той, — някакви остатъци?

Мери тъжно поклати глава: дори и нейното плодовито майчинство не бе достигнало до създаване на детски резервни части.

Ами нещо подобно на глава? — съчувствено настоя той.

Обичливите очи на Мери се наляха със сълзи. — Не можеш ли да я използуваш с долната част нагоре? — продължи той замислено. — Бихме могли да направим чудесни крака от тия железа — добави той, като докосна двата зъбеца с художествено вдъхновение. — Ето на, виж… — Той посегна да обърне куклата с краката нагоре, но слабо възклицание на женска тревога и бързо движение на ръчица, подобаващо на всяка почтена жена, предвариха нескромността му. — Разбирам — каза той сериозно. — Е, ела пак утре сутринта и ще измислим нещо да я нагласим.

Джак беше замислен до вечерта, по-нетърпелив от обикновено с някои упорити мулета, които подковаваше, и дори затвори ковачницата един час по-рано, за да отиде до Големия завой при един конкурент. Но на другата сутрин, когато доверчивата и загрижена майка се появи пред огнището, от нея се изтръгна възглас на възторг. Джак беше майсторски прикачил куха желязна топка от колонка на някакви стари железни перила на двата зъбеца и я бе боядисал с огнеупорна боя. Наистина цветът на лицето беше твърде румен, горната част натежаваше и в крайна сметка другите кукли доста страдаха от неизбежното за тях общуване с тези непреклонни и неумолими глава и рамене, но това не намаляваше радостта на Мери от подновеното й първо чедо. Дори и, пълното отсъствие на черти на лицето не беше кусур в семейството, където чертите бяха толкова недоловими; и най-посредственият привърженик на еволюцията можеше да види, че кеглите Амплач бяха законната следваща стъпка от топчестоглавата „Мизерия“.

Мисля, че за известно време Мери дори я предпочиташе пред другите. Както и да е, беше много хубава гледка да я види човек някой слънчев след обяд седнала на крайпътен пън, с другите й деца, послушно наредени около нея, и с твърдата безчувствена глава на Мизерия, притисната силно към любещото й сърчице, как се поклаща от една страна на друга и тананика жаловита приспивна песен.

Нищо чудно, че пчелите подхващаха тази песен и й акомпанираха със сънено бръмчене или високо над главата й огромните борове, раздвижени в гъстака си от лекия полъх на Сиера — или бог знае от какво друго, — оставяха трепкащи светлосенки да играят върху чугуненото лице и караха детето, загледано в него с живата преобразяваща сила на обичта, да мисли, че то се усмихва.

Другите два члена на семейството бяха по-незабележителни. „Глориана“ — произнасяна като две думи: Глори и Ана — беше творение на баща й, който й беше дал и името, представляваше просто цилиндрично навито парче брезент от покрива на дилижанса, стегнато с връв така, че да се набележи врат и кръст, с грубо изписано с мастило лице, съвсем слабосилно и жалко мъжко изделие; и „Скъпия Джони“, който вероятно трябваше да представлява Джон Доримъс, млад собственик на дюкян, който понякога я снабдяваше със сладкиши. Мери никога не признаваше това и понеже всички, които живееха край този път, бяхме джентълмени, ние оставахме слепи за тази прилика. „Скъпия Джони“ по начало беше малка френологична отливка от пластмаса на глава и бюст от някоя витрина в малкото градче, изпросена от Мери, с тяло, направено явно от самата нея. Многозначителен беше фактът, че „Скъпия Джони“ винаги беше облечен като момче и имаше безспорно най-човешки вид от цялото й потомство. Наистина, въпреки четливо изписаните по цялата му гладка, бяла, гола глава психически способности, той имаше ужасяващо жив вид. Мери го оставяше понякога яхнал някой клон на крайпътно дърво и се случваше ездачи да скачат от конете си и да го разглеждат, а после да се връщат с озадачена усмивка, и беше всеобщо известно как Юба Бил спрял веднъж експресния дилижанс по искане на любопитни и молещи се пътници, след което тържествено настанил „Скъпия Джони“ до себе си на капрата и на Големия завой го връчи пред всички на Мери, която широко отвори очи от смущение и ние за първи път видяхме издутите й кръгли, обгорени от слънцето бузки да се изчервяват. Може да ви се види чудно, че при голямата й популярност и широко известните й майчински инстинкти тя не е получавала достатъчно истински и по-обикновени кукли, но много скоро се разбра, че тя не ги харесва — зарязва восъчните им лица, затварящи се очи и буйна коса в канавки или ги съблича голи, за да може да облече по-необичайните рожби на своята фантазия. Така стана, че строго класическият профил на „Скъпия Джони“ надзърташе изпод модна момичешка сламена моряшка шапка, с което напълно се заличаваха изключителните му интелектуални способности; близнаците Амплач носеха бонета на кеглените си глави и дори бе направен опит да се закрепи лененорус скалп върху желязната глава на Мизерия. Но нейните кукли бяха винаги нейна собствена творба — привързаността й към тях ставаше толкова по-голяма, колкото повече трябваше да напряга въображението си. Може да кажете, че това донякъде противоречи на навика й да ги изоставя в гората или в канавките. Но тя хранеше безгранично доверие към милостивите майчински чувства на природата и затова доверяваше децата си на лоното на Великата майка със същата вяра, с която се оставяше самата тя в своето сиротство. Плъхове, мишки, охлюви, диви котки и пуми никога не закачаха безпризорните й деца. Дори и стихиите бяха благосклонни: едно от близначетата Амплач, затрупано от виелица високо в планината, се появи усмихнато отново напролет, запазило непокътнато дървото и боята На тялото си. Тогава ние всички бяхме пантеисти и вярвахме безусловно в това. Мери имаше от какво да се бои само когато се излагаше на по-безобидните сили на цивилизацията. Но дори и тогава, когато домашният козел на Патси О’Конор рече да провери вкуса на загубената Мизерия, трябваше да отстъпи със загуба на три предни зъба, а мулето на Томпсън завърши схватката си срещу това чудо с желязна глава с навехнат заден, крак, рана и подут глезен.

Но това бяха простите идилични дни на пътя между Големия завой и Рено; прогресът и благоденствието — уви! — доведоха подире си промени. Вече се мълвеше, че Мери би трябвало да тръгне на училище и господин Амплач — все още в щастливо неведение за волностите по отношение на името му, — като настоятел на училището в Дъквил беше намекнал, че бохемското скиторене на Мери било скандал за околията. Тя растеше в невежество, ужасно незнание на всичко освен на кавалерството, безкрайната нежност, деликатност и себеотрицание на простите работници около нея и не знаеше друга вяра, освен вярата в неизмеримата щедрост на природата към нея и нейните деца. Разбира се, между „момчетата“ от становете край пътя и няколкото женени двойки от селището се разгоряха ожесточени разисквания по този въпрос, но, разбира се, прогресът и „сополизацията“, както момчетата предпочитаха да я наричат, възтържествуваха. Проектирането на железопътна линия реши въпроса: на Робърт Фаукс, назначен за надзирател на строителен участък, дадоха да разбере, че дъщеря му трябва да получи образование. Нерешен остана ужасният въпрос за семейството на Мери. Никое училище не би отворило вратите си за тази разнородна сбирка и сърчицето на Мери щеше да бъде разбито от грубо разпръсване или героично изгаряне на децата й. Изобретателността на Джак Роупър намери средно решение. Позволиха й да си избере едно, което да вземе със себе си в училището, другите бяха осиновени от разни нейни приятели, а на нея й разрешиха да им идва на гости всяка събота следобед. Изборът беше жестоко изпитание, толкова жестоко, че, като знаехме несъмненото й предпочитание към първото й чедо Мизерия, ние за нищо на света не бихме се намесили, но в неочакваното й решение да вземе „Скъпия Джони“ и най-чуждият на светския живот между нас позна първия проблясък на женска тактичност — първото й подчинение на света на благоприличието, в който сега навлизаше. „Скъпия Джони“ без съмнение бе най-представителен, нещо повече — имаше и един образователен елемент в очебийните му, набелязани френологически органи. Приемните бащи бяха верни в попечителството си. Трябва да се каже, че години след това ковачът пазеше желязноглавата Мизерия на груба поличка, като олтар, близо до леглото си; никой освен самия него и Мери никога не узна за тайните, скришни и вълнуващи свиждания през първия ден на раздялата им. Узнаха се обаче някои факти за също такава вярност на Мери към друго нейно дете. Разправят, че един съботен следобед, когато началникът на новата линия седял в кабинета си в Рено на поверителен делови разговор с двама директори, на вратата леко се почукало. Тя се отворила за напрегнато личице, две сини оченца и синя престилчица. За изумление на директорите в изражението на началника настъпила промяна. Той хванал нежно детето за ръка, завел го до бюрото си, на което били пръснати документите на новата линия, и отворил едно чекмедже, от което извадил голяма кегла, чудновато облечена като кукла. Изумлението на двамата господа пораснало при последвалия необикновен разговор между началника и детето:

— Тя се оправя много бързо въпреки лошото време, но трябваше да гледам да не лудува — казал началникът с укорителен поглед към кеглата.

— Да — живо отговорила Мери. — И Скъпия Джони, и той е така, кашля ужасно нощем. Но Мизерия е добре. Току-що ходих да я видя.

— Има много скарлатина по тия места — продължил началникът със спокойна загриженост — и трябва много да внимавам. Но утре ще я поразходя малко надолу по линията.

Очите на Мери блеснали и се напълнили сякаш със синкава влага. Последвала една целувка, лек смях, свенлив поглед към двамата любопитни непознати; синята престилчица изхвръкнала вън и разговорът приключил.

Тя беше еднакво внимателна в грижите си към другите, но парцаленото бебе Глориана, намерило подслон в хижата на Джим Картър на Билото, живееше твърде далече за всекидневни посещения, затова Джим го донасяше редовно в събота следобед у Мерини, сложено да спи в пътните му дисаги или яхнало гордо отпред на седлото. В неделя имаше парад на всичките кукли, който поддържаше духа на Мери през следващата седмица.

Но дойде една събота и неделя, когато Мери не се появи и по целия път стана известно, че е била повикана в Сан Франциско да се види с някаква леля, която току-що била дошла „от щатите“. Беше празна неделя за „момчетата“, много отегчителна, някак си лишена от празничност неделя без тази фигурка. Но следващата неделя и по-следващата бяха още по-лоши и тогава се узна, че ужасната леля много харесала Мери и решила да я прати в аристократическо училище — манастирско училище в Санта Клара, — където, според слуховете, момичетата придобивали толкова съвършено възпитание, че собствените им родители не можели да ги познаят. Но ние знаехме, че това е невъзможно за нашата Мери и писмото, което дойде от нея в края на месеца, преди манастирът да затвори вратите си зад синята престилчица, ни увери в това и беше утеха за закопнелите ни сърца. То беше типично за Мери: не беше адресирано до никого в частност и ако не беше предвидливата й леля, щяло е да бъде изпратено отворено и изобщо без адрес. Беше отделен лист, който баща й ни връчи без думи, но когато си го предавахме от ръка на ръка, разбрахме го така, сякаш бяхме чули гласа на загубената ни другарка по игра.

„Във Фриско къщите са толкова, няма де камък да фърлиш, а жените не мож преброи, ама мулета и магарета няма съсем, нито ковачници — нийде не се видят. Заеци и катерици, мечки и пуми не ги познават, забравили са ги от улиците и неделните училища. Джим Роупър, ти трябва да бъдеш много добричък с Мизерия, щото аз ни съм там, и да ни си назлобиш сърцето, щото се килвала от тежкъта глъва и туй ни е верно и е просто една никаква лъжа, квито ти винаги казваш. Аз си имам канарчи, дето пей чудесно, ама ни е овесарка, квито аз знам, както ще ричеш. Скъпи госпоин Монтгомъри, недейти държа Джулън Амплъч толко многу затворин в канторски чикмеджета, то ни е хубаво зъ белити му дробови и зъ гърдити. И не му цапайти главъта с мастило! И вий ни сте по-добър от другити. Скъпи Джони, ти тряба да бъдиш много добър с приемния си татко, а ти, Глори Ана тряба много да обичаш добричкия Джими Картър, дето? толко често ти разхожда на коня. Аз си возих с файтон с един фицер, дето убивал индианци, истина!

Аз скоро ще си върна с много обич, та чакайти и ни ми забравяйти.“

Но минаха три години, докато тя се върна и това беше последното й и единствено писмо. „Приемните бащи“ на децата й обаче оставаха верни и когато новата линия бе открита и се разбра, че Мери щяла да присъствува с баща си на церемонията, те всички се уговориха и дойдоха на гарата да посрещнат старата си другарка по игра. Бяха се наредили на перона, бедният Джак Роупър малко претоварен с вързопа, който носеше в лявата си ръка. И тогава едно момиче, свежо в първата си младост и безупречната чистога на муселинената рокля, макар и възкъсичка, но прекрасно ушита, с хубави обувки и ръкавици, скочи леко от влака и протегна нежна ръчица поред на всекиго от старите си приятели. Не можеше да има нищо по-хубаво от усмивката на бузите, които вече не бяха почернели от слънцето; не можеше да има нищо по-ясно от сините очи, които гледаха открито в техните. И въпреки това, когато грациозно си тръгна с баща си, лицата на четиримата приемни бащи бяха толкова червени и объркани, колкото бе нейното в деня, когато Юба Бил беше пристигнал пред всички насъбрали се със Скъпия Джони на капрата.

— Да не си бил толкова глупав — обърна се Монтгомъри към Джак Роупър — да домъкнеш със себе си Мизерия?

— Бях — отвърна Роупър с пресилен смях. — А вие? — Току-що беше забелязал главата на една кегла да надзърта от джоба на началника.

Монтгомъри се изсмя и четиримата мълком се обърнаха да си вървят.

„Мери“ наистина беше се върнала при тях, но не и „Майката на пет деца“.

Информация за текста

© 1983 Сидер Флорин, превод от английски

Francis Bret Harte

Източник: http://dubina.dir.bg

Сканиране и обработка: Сергей Дубина, 24–25 май 2003 г.

Публикация:

Франсис Брет Харт

Калифорнийски разкази

Подбор и превод от английски Сидер Флорин, 1983

Александър Алексов, художник, 1983

Издателство „Отечество“, София

с/о Jusautor, Sofia

HARTE OF THE WEST. 17 Stories by Bret Harte.

Dell Publishing Co., Inc.. N. Y., 1966.

BRET HARTE. The Ancestors of Peter Atherly

i and other Stories. B. Tauchnitz. Leipzig, 1897.

BRET HARTE. Stories in Light and Shadow.

Houghton Mifflin Company, Boston and New York, 1898.

SHORT STORIES OF YESTERDAY.

George G. Harrap & Co. Ltd. London, 1930.

NINETEENTH CENTURY AMERICAN SHORT STORIES.

Progress Publishers, Moscow, 1978.

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/3837]

Последна редакция: 2007-11-12 08:00:00

Content

Франсис Брет Харт
Майка на пет деца

Информация за текста