Хенри Райдър Хагард

Тя

Предговор

Преди няколко години, аз, издателят на тази удивителна и необикновена история, каквато рядко преживяват простосмъртните, когато бях с един приятел в Кеймбриджкия университет, видях двама души, които се разхождаха, държейки се под ръка; останах поразен от тяхната външност. Единият от тия джентълмени беше необикновено хубав млад човек, с висок ръст, широкоплещест, с вродена грациозност на движенията и осанката, със спокоен и самоуверен вид. Той имаше прекрасно лице, а когато свали шапката си, за да поздрави една дама, видях, че косата му се спуща на златисти къдрици.

— Забеляза ли онзи човек? — попитах приятеля си. — Той прилича на жива статуя на Аполон…

— Да — отговори моят приятел. — Той е красив и твърде мил човек! Нарекли са го „Гръцки бог“. Погледни другия! Той е неговият опекун и ангел-пазител. Наричат го „Чейрън“, навярно поради отвратителната му външност или защото е извел от дълбоките и мътни води на изпитанията детето, намиращо се под негово попечителство. Може би!

Аз разгледах по-стария джентълмен и го намерих не по-малко интересен: изглеждаше на около 40 години и бе толкова грозен, колкото бе хубав вървящия до него юноша. Нисък, куц, с хлътнали гърди и с несъразмерно дълги ръце; косата му бе тъмна, а очите — малки. Челото бе обрасло с косми, а бакенбардите започваха едва ли не от самите очи и под тях почти не се виждаше лицето му. Въобще той напомняше горила, макар в погледа му да се съзираше нещо приятно, почти симпатично. Помня, казах, много бих желал да се запозная с него.

— Отлично! — отговори приятелят ми. — Няма нищо по-лесно! Ще те запозная с Винси!

Така и направи: след няколко минути ние вече весело бъбрехме за разни неща. В това време покрай нас мина една ниска госпожа, придружена от хубава девойка. Мистър Винси очевидно познаваше дамите и веднага се присъедини към тях. Стана ми смешно, когато забелязах как се бе изменило, при вида на дамите, лицето на по-стария джентълмен, името на когото, както узнах, беше Холи.

Той внезапно млъкна, хвърли укорен поглед върху спътника си, обърна се и тръгна сам по улицата. После узнах, че мистър Холи се боял от жените, както други се боят от бесните кучета. С това се обясняваше и бързото му отстъпление. Не мога да кажа, че младият Винси бе показал, в случая, отвращението си към дамското общество. По природа той беше твърде добродушен, но се отличаваше със самонадеяност и самолюбие, както обикновено се случва с красавците, което ги прави неприятни в тесните приятелски кръгове.

Вечерта аз напуснах Кеймбридж и едва ли щях да чуя нещо за „Чейрън“ и „Гръцкия бог“, мислех дори, че никога няма да ги видя. Но преди месец получих писмо и две пратки, едната от тях с ръкопис. Когато отворих писмото, което носеше подписа „Хораций Холи“, прочетох следното:

Кеймбридж, 1 май, 18…

Драги сър!

Писмото ми трябва да ви удиви, тъй като запознаването ни беше толкова мимолетно. Длъжен съм да ви напомня, че ние се срещнахме преди няколко години тук, в Кеймбридж, когато моят ученик, мистър Винси, се запозна с вас. Но ще мина към същността. С голям интерес прочетох книгата ви, в която сте описали приключения, станали в Централна Африка. Вярвам, че в нея има много истина, но и много фантазия. Вашата книга ми внуши една мисъл. От приложения ръкопис, който ви изпращам, ще видите, че аз и моят осиновен син мистър Винси, неотдавна пътешествувахме и преживяхме толкова необикновено африканско приключение, че едва ли ще ми повярвате.

Затова и двамата бяхме решили, докато сме живи, да не съобщаваме тая история. Обстоятелствата, обаче, ни накараха да изменим решението си. Когато прочетете ръкописа навярно ще разберете, че отново сме заминали, този път за Централна Азия и е възможно да не се завърнем.

Относно удивителната ТЯ, която срещнахме, аз се придържам към своя възглед. Лео обаче иначе гледа на нея. Не е ли проблем? След дълги препирни стигнахме до компромис, а именно, решихме да ви изпратим ръкописа с разрешение да го напечатате, ако искате, но с едно условие: да промените нашите имена и всичко що се касае лично до нас. Какво да ви кажа още? Повтарям: всичко в ръкописа действително се е случило и ние все повече съжаляваме, че не сме събрали повече сведения за тая чудесна и тайнствена жена. Коя е била тя? Как се е появила и кога за първи път в пещерите на Кор? Каква е била същинската й религия? Ние не знаем това и едва ли някога ще узнаем! Тези и много подобни въпроси ме тревожат, но каква полза от това.

Ще се нагърбите ли с ръкописа? Ние ви даваме широки пълномощия; вашата награда ще бъде възможността да представите пред света една чудесна история от най-романтичен характер. Прочетете ръкописа и ме уведомете.

С почитание: Л, Хораций Холи[1]

П.П. Ако издадете ръкописа и ако резултатите бъдат благоприятни, всичко оставяме на ваше разположение; ако ли пък, в най-лошия случай, претърпите загуби, ще оставя на моите нотариуси, г.г. Гофри и Джордън, необходимите инструкции — Л.Х.Х

Можете да си представите колко ме е удивило това писмо. Но още повече се удивих, когато прочетох ръкописа; писах на мистър Холи, но след една седмица получих писмо от неговите нотариуси, с известие, че клиентите му са отпътували за Тибет и не оставили адреса си. Това е всичко, което исках да кажа в предговора. Нека читателят сам съди за разказа, който му поднасям с малки изменения. В самото начало бях склонен да мисля, че историята на тая тайнствена жена, заобиколена с величието на безкрайния живот, която сянката на вечността покрива като мрачното крило на нощта — е само една хубава алегория, която не съумях да отгатна. После се отказах от тая мисъл! Според мен, цялата история носи отпечатък на реалност, но нека читателят си състави сам мнение. След този кратък предговор, аз ще запозная читателя с Аеша и с пещерите на Кор.

Издателят

П.П. Когато прочетох ръкописа, едно обстоятелство ме порази. При по-близко запознаване с характера на Лео Винси, той се оказа по-малко интересен и едва ли бе способен да привлече такава личност като Аеша! Да не би древният Каликрат да е бил само великолепно животно, боготворено за наследствената си антична хубост? Или, може би, Аеша, в чудната душа на която се е таила искрата на неземния копнеж, е предполагала, че под влияние на нейната жизнеспособност и мъдрост, блясъкът на тия качества ще покълнат като великолепно цвете в сърцето на друго същество, което би засияло като звезда и би изпълнило света със светлина и слава?

I. Посетител

Има събития, които за цял живот се запечатват в паметта на човека и които не могат да се забравят. Преди двадесет години, аз, Людвиг Хораций Холи, една нощ седях в кабинета си в Кеймбридж, занимавайки се с някаква математическа работа. Но се уморих, захвърлих книгата, разходих се из стаята, взех лулата си и я запалих от свещта, която се намираше върху камината.

Когато запуших, погледнах неволно в намиращото се върху камината тясно дълго огледало, видях лицето си и се замислих.

Стоях, гледах се в огледалото, без да забележа, че съм си опарил пръстите.

— Добре! — произнесох с висок глас. — Трябва да се надявам, че онова, което е в главата ми, е много по-добро от външния ми изглед!

Няма съмнение, че с тия думи аз правех намек на недостатъците на външността си. На двадесет и две години хората биват, ако не хубави, поне надарени със свежестта и привлекателността на младостта. У мен дори това липсваше! Нисък, мършав, с безобразно хлътнали гърди, с дълги ръце, лице с груби черти, с хлътнали сиви очи и с ниско чело, обрасло с черни косми — аз бях поразително грозен в младостта си, но такъв си останах и досега. Както върху Каин, така и върху мен природата бе наложила печата на грозотата, а в същото време ме бе надарила с желязна воля и ум. Аз бях толкова грозен, че младите ми дребнави училищни другари, макар да се гордееха с физическата ми сила и издръжливостта ми, не обичаха, обаче, да се показват с мен на улицата. Какво чудно има тогава, че съм работил и съм се занимавал сам, и че не съм имал приятели? Аз бях осъден от природата на самота и трябваше да търся утешение в нейните майчински гърди. Жените не можеха да ме търпят. Аз чух, как една ме бе нарекла „чудовище“, без да подозира за мен и добави, че аз нагледно потвърждавам теорията за произхода на човека от маймуната. Наистина, веднъж през живота ми, една жена ми бе обърнала внимание, и аз изразходвах за нея цялата си нежност, присъща на моята природа. Но когато парите свършиха, тя изчезна. Аз скърбях, тъгувах по нея, както не съм тъгувал за друго човешко същество, молех я да се върне, защото обичах тая жена и нейното хубаво лице. Но вместо да ми отговори, тя ме заведе до огледалото и застана до мен.

— Е — каза тя. — ако аз съм хубостта, тогава вие какво сте?

Наведох глава. Тогава бях на двадесет години. След това се огледах в огледалото, намирайки някакво мрачно наслаждение в пълната си самотност, тъй като не познавах родителите си, нямах брат или сестра.

Внезапно се почука на вратата и не знаех дали да отворя: беше вече полунощ. Имах обаче един приятел от училище, или по-вярно, в целия свят. Да не би да е той?

Зад вратата се чу кашлица; побързах да отворя. Един висок човек на около тридесет години, с останки от забележителна хубост на лицето, бързо влезе, прегърбен от тежестта на един масивен железен сандък, който носеше в ръце. Като сложи сандъка на масата, посетителят силно се закашля. Той кашля докато лицето му стана мораво, после падна на креслото и започна да плюе кръв. Налях чашка уиски и когато я изпи, стана му малко по-добре.

— Защо ме държахте толкова дълго на студа? — попита той сърдито. — Знаете, че за мен вятърът е смърт!

— Не знаех, че сте вие — отговорих аз. — А и късно сте дошли!

— Да, и мисля, че ви правя последното си посещение! — възрази той, като се опита да се усмихне. — Всичко е свършено, Холи. Аз умирам и не зная дали ще доживея до утре.

— Глупости! — казах аз. — Веднага отивам да повикам доктор!

Той ме спря с повелителен жест.

— Прав сте, но аз нямам нужда от доктор! Аз самият съм изучавал медицина и все нещо разбирам. Никакъв доктор няма да ми помогне. Последният ми час е настъпил! Като по чудо преживях цяла година! Изслушайте ме, за Бога, внимателно, нямам сили да повтарям думите си. Ние две години бяхме приятели — какво знаете за мене?

— Зная, че сте богат и че сте постъпили в училището на такава възраст, когато обикновено хората го напускат. Зная, че сте били женен и че жена ви е умряла, че сте били моят най-добър и най-верен приятел.

— Знаете ли, че имам син?

— Не!

— Да, имам; той сега е на 5 години. Раждането покоси живота на майка му и аз не мога да го гледам, Холи! Ще ви кажа истината, искам да ви поверя сина си!

Подскочих от удивление.

— На мен ли! — извиках.

— Да, на вас! Аз достатъчно съм ви изучил. Щом разбрах, че няма да живея дълго, започнах да диря човек, на когото бих могъл да поверя сина си и това!… — Той удари с ръка железния сандък. — Вие сте истински мъж, Холи, вие сте като старо дърво, имате силна и здрава сърцевина! Слушайте!

Това момче е единственият представител на старинен род. Вие ще ми се смеете, като ви кажа, че един от моите прадеди е бил египетски жрец на богинята Изида, макар да е бил родом от Гърция и да се е наричал Каликрат[2]. Баща му е бил фараон от двадесет и деветата династия, и вярвам, че прадядо му е бил онзи Каликрат, за когото споменава Херодот в 339 г.-, преди Рождество Христово, в епохата на окончателното падане на фараоните. Този жрец Каликрат нарушил обета на безбрачието и избягал от Египет с една принцеса от царска кръв, която се влюбила в него. Корабът, с който избягали, бил разбит при бреговете на Африка, близо до залива Делагоа, или още по на север; само той и жена му останали живи. Те претърпели много лишения, докато най-после им помогнала могъщата кралица на един див народ — бяла жена с поразителна красота. В края на краищата, тя убила моя прадядо Каликрат. Жена му пък избягала в Атина с детето си, което нарекли Тизисфенис, което значи Силен Отмъстител.

След петстотин или повече години, този род емигрирал в Рим, очевидно с цел да отмъщава; останал там до 770-на година, когато Карл Велики завладял Ломбардия; родоначалникът на рода, дълбоко привързан към императора, се завърнал с него през Алпите и се заселил в Британия. Осем следващи поколения живели в Англия, при царуването на Едуард Изповедника и на Вилхелм Завоевателя като стигнали до големи почести и власт.

Започвайки от онова време до текущата година, аз лесно мога да проследя произхода на рода си. Между моите прадеди е имало войници и търговци; те всички са пазели и защитавали честта на своето име. Около 1790 година моят прадядо натрупал значително състояние с търговия и умрял в 1821 година. Баща ми го наследи и пръснал по-голямата част от капитала. Той умря преди десет години, като ми остави две хиляди лири годишен доход. Тогава аз извърших едно пътешествие, имащо връзка с това (той показа сандъка) и което завърши твърде печално. На връщане пътувах по южна Европа и стигнах до Атина, където се срещнах с божествената си жена, която бе също тъй красива, както нейния прародител.

Ожених се за нея; тя ми роди син и умря!

Той малко помълча, като облегна глава на ръката си, после продължи.

— Моята женитба отклони намерението ми. Нямам време, Холи! Някога вие ще узнаете всичко. След смъртта на жена ми отново се залових за плана си, но разбрах, че за това ми е необходимо знанието на източните езици, особено на арабския. Пристигнах в Кеймбридж, но болестта ми се разви — сега е настъпил краят!

Той отново страшно се закашля.

Дадох му още уиски.

— Не съм виждал сина си Лео от пеленаче. — Тук той извади от джоба си един пакет, адресиран на мое име — аз съм отбелязал курса на образованието, необходимо за момченцето… Във всеки случай, аз не мога да поверя детето си на непознат човек. Още веднъж ви питам, ще се нагърбите ли с това?

— Преди всичко трябва да зная с какво ще се нагърбя! — отговорих аз.

— Вие трябва да вземете Лео и да живеете с него, докато стане на 25 години, но да не го пращате на училище, запомнете това! Когато стане на 25, вашата роля на телохранител ще завърши, вие ще отворите железния сандък, ще му покажете и дадете да прочете онова, което се намира в него, независимо дали той ще поиска или не да изпълни написаното. Това не е задължително за него. Сега доходът ми възлиза на 2200 лири стерлинги на година. Половината от този доход завещавам на Вас, ако вземете момченцето. Останалата половина нека стои, докато Лео завърши необходимата възраст, за да може да му се връчи достатъчна сума за изпълнение на плана…

Исках да откажа, но приятелят ми бе неумолим. Винси нежно ме прегърна, като каза, че ме вижда за последен път и тъй като бил уверен в близката си кончина, бързо излезе навън.

Дълго време седях и търках очите си, мислейки, че съм сънувал всичко това, после помислих, че Винси е бил пиян… Наистина, аз знаех, че той е сериозно болен, но ми се виждаше невероятно човек да бъде уверен в близката си смърт…

Като прибрах ключовете и донесеното писмо от Винси, и като скрих железния сандък, легнах на леглото си и заспах. Не бяха се изминали и няколко минути от събуждането ми, ето че някой ме повика по име. Сепнах се, потърках очи. Беше светло — часът бе около 8 сутринта.

— Какво се е случило, Джон? — попитах слугата си. — Лицето ти изглежда, като че си видял призрак!

— Да, сър, видях — отговори той — Видях един мъртвец и нещо по-лошо от това! Отидох да събудя мистър Винси, както винаги, и го намерих да лежи мъртъв и студен!

II. Годините минават

Внезапната смърт на Винси произведе страшно вълнение в Кеймбридж. Понеже всички знаехме, че той беше болен, а докторът веднага бе дал необходимото удостоверение, никакво следствие не бе предприето. Мен никой за нищо не ме попита, а аз не чувствах ни най-малко желание да съобщя на някого за нощното му посещение.

На погребението от Лондон пристигна нотариусът, придружи до гроба тленните останки на моя приятел, взе всичките му книжа и замина. Железният сандък остана у мен. Измина повече от седмица, без да получа никакви известия. Най-после изпитите свършиха; аз се върнах в стаята си и паднах на креслото с щастливото съзнание, че всичко бе свършило благополучно. Скоро мислите ми се насочиха към смъртта на бедния Винси. Отново се запитах, какво значи всичко това, удивлявайки се, че не получавам никакви известия.

Ето че се почука на вратата; подадоха ми писмо с дебел син плик. То гласеше следното:

„Сър! Нашият клиент, покойният мистър Винси, ескуайър, умрял неотдавна в Кеймбридж, е оставил завещание, препис от което ви изпращаме. Според това завещание, вие ще получите половината от състоянието на покойния мистър Винси, понеже сте се съгласили да вземете при себе си неговия единствен син, Лео Винси, 5 годишно дете. Ако не бяхме длъжни да се подчиним на точните и ясни инструкции на мистър Винси, изразени от него лично и писмено, ако не бяхме уверени, че той е действал при здрав ум и при пълна памет, би трябвало да ви кажем, и би трябвало да обърнем върху това вниманието на съда, за да удостовери правоспособността на завещателя. Но тъй като ни е известно, че мистър Винси е бил джентълмен с висок и проницателен ум и не е имал роднини, на които би могъл да повери детето си, не се считаме задължени да постъпим така.

Очакваме вашите инструкции за детето и изплащането на полагащите ви се дивиденти.

Готови да ви услужим

Гофри и Джордън.“

Сложих настрана писмото и прочетох завещанието, което бе съставено по закона. То потвърждаваше всичко, казано ми от Винси преди смъртта му. Всичко това е вярно, аз мога да взема момченцето при себе си! Внезапно си спомних за писмото, което Винси ми бе оставил със сандъка и го взех. То съдържаше указания за образованието на Лео и от него се изискваше да изучи гръцки език, висшата математика и арабския език. В края на писмото се намираше постскриптум, в който Винси добавяше: ако детето ми умре преди двадесет и петата си година, което едва ли, според неговото мнение, би могло да се случи, тогава аз ще трябва да отворя сандъка и да изпълня всичко предписано или да унищожа всички книжа. В никакъв случай не трябва да го предам в чужди ръце.

Веднага писах на господата Гофри и Джордън, като изразих желанието си да изпълня волята на моя умрял приятел. Като изпратих писмото, отидох при началството на колежа, разказах му накратко цялата история и го убедих да позволи на момченцето да живее при мен. Разрешено ми бе при условие да си наема квартира другаде. След усърдни дирения, намерих отлични стаи, близо до колежа. После трябваше да намеря бавачка. Не ми се искаше да наемам жена, която би ми отнела обичта на детето; момченцето вече можеше да мине без женски услуги и реших да си подиря слуга. Имах щастието с един кръглолик момък: някога бил ловец, седемнадесети член на своето семейство и много обичал децата. Той с удоволствие се съгласи да прислужва на Лео. Отнесох в града железния сандък, предадох го на моя банкер, купих няколко книги по отглеждане на деца, прочетох ги най-напред сам, а после на Джоб — така се наричаше моя нов слуга.

Най-после момчето дойде, придружено от една възрастна жена, която се разплака, при раздялата си с него. Лео бе твърде хубаво дете. То имаше големи дълбоки сиви очи, прекрасно развити глава и лице, прилични на камея (скъпоценен камък). Но най-хубава беше косата му, същински златист цвят, и хубаво накъдрена около главата му. Той малко поплака, когато бавачката му си отиде и го остави при нас. Никога няма да забравя тая сцена! Лео стоеше до прозореца, слънчев лъч се плъзгаше по златните му къдрици, с едното си юмруче бе притиснал едното си око, а с другото внимателно ни разглеждаше. Аз бях седнал в креслото и му протягах ръката си, за да го привлека към себе си, а Джоб (кудкудякаше като кокошка и разиграваше едно дървено конче, карайки го да тича назад и напред; това, според неговото мнение, могло да привлече вниманието и доверието на момченцето.

Изминаха няколко минути; изведнъж детето протегна ръчичките си и се спусна към мен.

— Аз ви обичам! — каза то. — Вие не сте хубав, но сте много добър!

След десет минути Лео с удоволствие ядеше хляб с масло. Джоб искаше да го нагости със сладко, но му напомних книгите, които бяхме прочели и строго му забраних.

Скоро момченцето стана любимец на целия колеж; всички правила, установени за обитателите на колежа, се нарушаваха за него.

Годините течаха. Ние с Лео все повече и повече се привързвахме един към друг и скъпяхме привързаността си. Аз го обичах като роден син.

Постепенно детето се бе превърнало на момче, момчето на юноша. Годините летяха, Лео растеше, а заедно с това растеше и удивителната му хубост! Когато достигна 15 годишна възраст, бяха го нарекли „Хубост“ а пък мене „Животно“. Тия думи летяха след нас всеки ден, когато излизахме на разходка. Когато Лео стана по-голям, за нас измислиха нови имена. Мене нарекоха „Чейрън“, а него „Гръцко богче“, когато стана на двадесет и една година, той приличаше на статуята на Аполон. За себе си нищо не казвам, защото си останах грозен. Неговият ум бляскаво се развиваше и укрепваше, макар и не в училищен дух. Ние строго се придържахме към предписанието на баща му за неговото образование; резултатите се оказаха твърде задоволителни. Аз изучавах арабския език с цел да помогна на Лео, но след 5 години той знаеше езика не по-лошо от нашия професор.

Всяка есен ние ходехме да бием дивеч и да ловим риба в Шотландия, в Норвегия, дори и в Русия. Въпреки че аз добре стрелях, той скоро ме надмина и в стрелбата.

Когато Лео навърши осемнадесетата си година, аз пак се завърнах в колежа, а той постъпи в университета и на двадесет и първата си година получи първата учена степен. В това време аз му разказах нещо от историята на рода му и тайната, която го забулваше. Разбира се, той много бе заинтригуван. Аз му обясних обаче, че засега не мога да удовлетворя любопитството му. След това го посъветвах да се подготви за адвокатска кариера.

Той ме послуша и продължаваше да се учи в Кеймбридж, като ходеше да обядва в Лондон.

Само едно нещо силно ме безпокоеше. Всяка жена, която срещаше Лео, или повечето от жените, непременно се влюбваше в него. Това ми създаваше затруднения и недоразумения, които твърде много ме тревожеха.

Но Лео се държеше прекрасно и не мога в нищо да го упрекна. Годините течаха. Най-после той достигна двадесет и петата си годишна възраст, когато започна тая ужасна история.

III. Тайнственият сандък

В навечерието на рождения ден на Лео ние отидохме с него в Лондон и взехме тайнствения сандък от банката, където го бях оставил за съхранение преди двадесет години.

Помня, че същият писар, който беше взел сандъка от мене, ми го донесе обратно, като каза, че добре помни сандъка, иначе не би го намерил тъй бързо.

Завърнахме се със скъпоценния сандък и през цялата нощ не можахме да заспим. На разсъмване Лео дойде в стаята ми облечен и каза, че е време да се заловим за работа, защото сандъкът ни чака от двадесет години. Помолих го да почака, докато закусим.

Най-после и закуската свърши. Джоб донесе сандъка, сложи го на масата, поглеждайки го страхливо и се накани да излезе.

— Почакайте една минута, Джоб! — казах аз. — Ако мистър Лео няма нищо против, бих желал да бъдете свидетел в това начинание, защото вие умеете да държите езика си зад зъбите!

— Разбира се, чичо Хорас! — отговори Лео. — Аз бях помолил да ме нарича чичо, но понякога той ме величаеше с името „стар приятел“.

— Затворете вратата. Джоб — заповядах аз. — И ми донесете кутията!

Отворих кутията и извадих от нея ключовете, които ми беше дал бедният Винси през нощта на смъртта си. Те бяха три. Единият обикновен, друг твърде старинен, а третият бе от истинско сребро.

— Е, готови ли сте? — попитах Лео и Джоб. Те мълчаха. Взех големия ключ, намазах го с масло и след няколко несполучливи опита, понеже ръцете ми трепереха, отворих ключалката. Лео се наведе и с голямо усилие, понеже пантите бяха ръждясали, отворихме капака; в сандъка видяхме друго сандъче, покрито с прах. Едва го извадихме от железния сандък и го изчистихме от натрупаните с години нечистотии.

Това сандъче беше от черно дърво, снабдено с железни пръчки; навярно твърде старинно, понеже дървото бе започнало вече да се рони.

Отворих сандъчето с втория ключ. Джоб и Лео се приведоха в очакване. Когато отворих капака на сандъчето, силно извиках, защото видях в него чудесна сребърна кутия, без съмнение египетска изработка: четирите й крачета представляваха сфинксове, а на върха на куполообразното й капаче също имаше сфинкс. Няма съмнение, че тая кутия с течение на годините беше потъмняла и напрашена, но все пак беше отлично запазена.

Взех кутията, сложих я на масата и при гробовно мълчания я отворих с малкия сребърен ключ; тя беше напълнена догоре с някакви растителни жилки, които предпазливо отстраних и измъкнах едно писмо в обикновен плик, написан с почерка на моя приятел.

„За сина ми Лео, когато отвори кутията!“

Предадох писмото на Лео, който погледна плика и сложи писмото на масата, като ми направи знак да продължа диренето в кутията.

Първото нещо, което намерих в нея, беше един пергаментен свитък, грижливо увит. Развих го и видях, че с почерка на Винси бе написано: „превод от гръцки ръкописи!“.

Сложих пергамента при писмото. После намерих още по-старинен пергаментен свитък, пожълтял от времето и смачкан.

Развих го. Това беше също такъв превод от гръцки оригинал, но с латински букви. Доколкото можех да схвана от пръв поглед, по стила и характера на буквите, този ръкопис се отнасяше към началото на осмото столетие…

Под него имаше нещо твърдо и тежко, завито в пожълтяло платно, под слой от растителни остатъци.

Тихо и предпазливо развихме платното и извадихме голям, съд с възжълт цвят, който без съмнение датираше от дълбока древност. (Според мен този съд представляваше част от обикновена амфора.) Изпъкналата му страна бе покрита с гръцки надписи, тук-там вече заличени, но все още доста разбираеми. Очевидно бе, че надписите са били поставяни грижливо, с помощта на тръстиково перо, често употребявано в миналото. Не мога да не спомена, че този къс от амфора е бил строшен на две части и споен с цимент. И вътрешната му страна бе изпъстрена с много надписи със странен характер, очевидно от различни времена.

— Има ли още нещо? — попита Лео шепнешком и възбудено.

Открих още нещо твърдо, сложено в малка платнена торбичка. От торбичката извадихме една прелестна миниатюра върху слонова кост и един малък скарабей (бръмбар) с шоколаден цвят и със символически изображения. Ние прочетохме „Suten se Ra“, което значи: „Царственият син на Ра или на слънцето“. Миниатюрата представляваше портрета на майката на Лео, прелестна дама с черни очи. На обратната страна на миниатюрата, с почерка на Винси, бе написано: моята обожаема жена.

— Това е всичко! — заявих аз.

— Отлично! — отговори Лео, който дълго време нежно бе гледал миниатюрата. — Сега нека видим писмото!

Той го разпечата и прочете следното:

„Сине мой! Когато прочетеш това писмо, ще бъда отдавна забравен от всички. Прочитайки го, спомни си за мене… Аз простирам към теб ръце от страната на мъртвите и моят глас ще прозвучи в тебе от недрата на студения гроб. Въпреки че съм умрял и ти не ме помниш, то в тая минута, когато четеш писмото ми, аз ще бъда при теб. От деня на своето раждане почти не съм виждал лицето ти. Прости ми. Твоето раждане отнесе живота на оная, която обичах така, както рядко се обичат жените, и затова твоето раждане ми тежеше. Ако бях останал жив, навярно бих преодолял това глупаво чувство. Моите физически и нравствени страдания са нетърпими; ако разпоредбите, които съм направил за твоето бъдещо благосъстояние, бъдат изпълнени, аз ще бъда доволен! Нека ми прости Бог, ако се лъжа.

— Той се е убил! — извиках аз. — Така и мислех!

— Сега — продължи Лео да чете, — доста говорих за себе си. Холи, моят верен приятел (на когото съм те поверил), ще ти разкаже за необичайната древност на нашия род! В тая кутия ти ще намериш доста доказателства за това. Старинната легенда, написана върху съда, която ти ще прочетеш, ми бе съобщена от дядо ти при смъртното му ложе. Тя ми направи огромно впечатление. Когато бях на 19 години, поисках да узная истината: много неща видях със собствените си очи. Пътувах и стигнах брега на Африка, неизследваната област, на север от Замбези. Там се намира височина, на края на която стърчи планински връх, приличащ на главата на етиопец.

Там узнах за един туземец, който извършил някакво престъпление и бил изгонен от народа и от страната си, огромните планини на която приличат на чаши, а дълбоките им пещери са обградени от безкрайни блата. Узнах също, че народът на тая страна говори арабски и се управлява от «една красива, бяла жена», която рядко се появява, но има голяма власт над живите и мъртвите. Всичко това ми бе потвърдено от един човек, който почина от блатна треска. Поради недостиг на провизии и по причина на първите симптоми на болестта ми, която ме доведе до гроба, бях принуден да напусна тая страна. Корабът, с който пътувах, претърпя корабокрушение; аз бях изхвърлен на брега на Мадагаскар и спасен от един английски кораб, който ме доведе до Аден. От там отплувах за Англия с намерение, при първа възможност, отново да се заловя с издирванията си. По пътя си се отбих в Гърция, където срещнах твоята майка и се ожених за нея. После се роди ти, а тя умря. Болестта ме счепка в ноктите си. Но все пак не губех надежда: изучавах африкански езици с цел отново да се върна в Африка и да открия тайната на моя род. Но болестта напредваше и краят бе близък! Ти, сине мой, едва започваш своя жизнен път и аз ти съобщавам резултата на моя труд, ведно с доказателствата за древния произход на нашия род.

Аз не мисля, че това е празна басня. Щом съществува живот, как да не съществуват средства за безкрайното му продължаване? Но аз не искам да ти внушавам каквото и да било. Чети и сам отсъди. Ако желаеш да предприемеш някакво изследване, аз съм се разпоредил да имаш необходимите средства. Ако смяташ, че легендата е някаква химера, заклевам те да унищожиш този съд, надписите и да забравиш всичко! Може би това ще е и най-умното! Онзи, който иска да узнае великите и тайни сили на природата може да се жертва за тях! Но ако поискаш да разкриеш тайната и излезеш от изпитанията прекрасен и млад, недосегаем от самото време и старостта, дали ще бъдеш щастлив? Избирай, сине мой! Нека вечната сила, която управлява света, ръководи и теб, и решението ти за собствената ти съдба бъде съдбата, подвластна на висшия разум и хармония. Прощавай!“

— Какво ще кажете за това, чичо Хорас? — попита Лео, като постави писмото на масата.

— Какво да кажа ли? Твоят покоен баща е бил побъркан! — отговорих аз сериозно. — Мислех същото и в оная паметна нощ, преди двадесет години, когато дойде при мене! Той сам е ускорил смъртта си, бедният! Всичко това е цяла безсмислица!

— Вярно, сър! — потвърди Джоб тържествено.

— Добре, нека видим, какво ще каже този съд! — каза Лео, като преведе гръцките надписи.

„Аз, Аменартас, от царствения дом на египетските фараони, жена на Каликрат (Прекрасния и Силния), жрец на Изида, любимец на боговете, на когото са се подчинявали демоните и който сега е умрял, завещавам това на моя малък син Титисфен (Могъщ Отмъстител). Аз избягах с твоя баща от Египет във времето на Нект–Небера (последният египетски фараон), защото той, поради любовта си към мен, бе нарушил свещения закон. Ние подехме на юг, плавахме по вода, скитахме се 24 луни (месеца) по брега на Либия (Африка), срещу изгряващото слънце, там, където при самата река се намира голяма скала, прилична на главата на етиопец. На разстояние 4 дена път от устието на реката, бяхме изхвърлени на брега, но мнозина от пътниците потънаха и умряха. Някакви диви хора дойдоха през блатата и равнината, взеха ни и ни носиха 10 дена, докато се озовахме при една стръмна планина. Тук някога е имало голям град, от който са останали руини. Те ни заведоха при кралицата на тая страна, която има навик да поставя нажежени гърнета върху главите на чужденците. А бидейки вълшебница, тя притежаваше свръхестествени познания, вечен живот и хубост! Тая кралица погледна любовно твоя баща Каликрат и поиска да ме убие, а него да вземе за съпруг. Но той ме обичаше много и се боеше от нея. Тогава, благодарение на своето изкуство в черната магия, тя ни изпрати в едно ужасно място и ни показа огнения стълб на живота, който никога не угасва. Там тя стоя обхваната от пламъка, но излезе невредима и озарена от неземна красота.

Тя се кълнеше, че твоят баща никога няма да умре, ако не съгласи да ме убие и да се отдаде на нея, понеже тя самата не се осмелявала да направи това. От нея ме спаси магията на моя народ, която аз добре знаех. Баща ти закри очите си с ръка, за да не вижда нейната хубост. Тогава разярената кралица го умъртви. Но тя горчиво го оплака и уплашена ме изпрати при устието на голяма река. Качих се на един кораб и скоро след това те родих. След дълги скиталия стигнахме в Атина.

Сега ти завещавам, сине мой, да издириш тая жена и ако намериш средства, убий я и отмъсти за баща си. Ако ли пък се уплашиш, или покажеш слаб, завещавам отмъщението на всички потомци, ако между тях би се намерил смел човек, който да се пречисти в огъня и да седне на престола на фараоните!“

— Да я прости Бог! — избъбри Джоб, който с отворена уста следеше този удивителен надпис.

Аз нищо не казах; първо помислих, че моят беден приятел сам е съчинил цялата тая история и за да прогоня съмненията си, взех съда и започнах да разглеждам гръцките надписи; техният английски превод, който ни прочете Лео, беше точен и верен.

Освен тия надписи, на края на амфората бе изрисуван скиптър с тъмен цвят, символите и йероглифите на който бяха заличени, сякаш бяха залети с восък. Принадлежал ли е той на Каликрат, или на царствения род на фараоните, от който е произхождала жена му Аменартас не зная, както не мога да кажа, кога е било написано върху съда: едновременно с гръцките надписи, или по-късно. Но това не бе всичко. На долната част на скиптъра бе очертана главата и раменете на сфинкс, украсен с две пера, символи на величие, каквито никога не бях виждал.

На дясната страна на съда беше написано със синя боя: „Странни неща се извършваха тогава на земята, на небето и в морето“ — Дороти Винси.

Учуден, обърнах откъслека на съда. Той бе покрит от горе до долу с надписи на гръцки, латински и английски. Първият надпис гласеше: „Аз не мога да отида. Тизифен, син на Каликрат.“

По-нататък следваше факсимиле.

Този Каликрат (вероятно, според гръцкия обичай, той е бил наречен така в чест на дядо си), очевидно се е опитвал да отговори, защото неговият надпис гласи: „Аз престанах да мисля за пътешествие, понеже боговете са против мен. Каликрат на своя син“.

После следваха 12 латински надписи, пръснати тук и там. Тия надписи, с изключение на три, завършваха с името „Виндекс“ или „Отмъстител“.

Написаните върху съда римски имена се срещаха в историята. Доколкото помня, те бяха следните: Мисивес, Виндекс, Секс, Варивс, Марилис и други.

След редицата от имена следваше изброяването на много столетия. След тях следваше най-любопитния надпис върху тая необикновена старинна останка. Той бе написан с черни букви над мечове на кръстоносци с дата 1445 г. Ние намерихме английски превод на този надпис върху втория пергамент от сандъчето.

— Добре — казах аз, когато прочетох и загледах грижливо всички надписи. — Ето какво мисля.

— Какво? — попита Лео спокойно.

— Вярвам, че съдът не е фалшифициран и че е попаднал във вашия род в четвъртото столетие от Рождество Христово. Надписите потвърждават моето мнение. Не се съмнявам, че египетската принцеса или някой писар, по нейна заповед, е написал всичко, което виждаме тук; също не се съмнявам, че страданията и изгубването на съпруга й толкова са я поразили, щото тя не е била с всичкия си ум, когато е писала тия редове.

— По какъв начин баща ми е могъл да види и да чуе всичко това?

— Съвпадение. Няма съмнение, че на брега на Африка има скала с прилика на човешка глава, народ, който говори на староарабско наречие, както и блата. Въпреки че ми е твърде неприятно да го кажа, мисля, че баща ти е бил побъркан, когато е писал писмото.

Джоб от своя страна лаконично отговори: празни думи!

Лео обаче бе взел своето решение; той изказа твърдото си намерение да отпътува за Африка.

Понеже аз и Джоб го обичахме, той съумя да ни обрисува съблазнителните ловни картини, които ни очакваха в Африка. След три дни плувахме към Занзибар.

IV. Буря

Безкрайната шир на великия океан е обляна от сребристата светлина на африканското пълнолуние. Тихият ветрец надува платната на кораба и водата мелодично шумоли около нас. Повече от пасажерите спят, наближава полунощ; един силен, снажен и мургав арабин, на име Мохамед, стои на носа на платнохода и гледа меланхолично звездите. На три мили се вижда някаква тъмна лента: източният бряг на Африка.

— Утре в десет часа — казвам аз — ще видим тайнствената скала, имаща форма на глава, ако пресмятането на капитана е вярно.

— И ще започнем да дирим разрушения град и Огъня на Живота! — добави Лео, като извади лулата от устата си и се усмихна.

— Глупости! — възразих аз. — Днес, след пладне, ти достатъчно се упражнява в езика с този арабин. Какво ти каза? Той се е занимавал с търговия и добре му е позната тая просторна, необитаема страна, дори е ходил и при знаменитата скала. Чувал ли е нещо за разрушения град и за пещерите?

— Не — отговори Лео. — Той каза, че в страната изобилстват змии, особено питони, има много дивеч и никакви хора; покрай целия източен африкански бряг се простирали блата, а зад тях непозната и неизследвана област…

— Да, да — казах аз. — Човек може да се зарази от малария! Ти чу какво каза този арабин за тая страна! Никой не иска да дойде там с нас и всички мислят, че сме полудели; честна дума, аз започвам да мисля, че това е вярно. Твърде много ще се учудя, ако някога видим нашата стара Англия. За моите години това не е важно, но за теб се боя, Лео, и за Джоб. Настина, това е чиста лудост, мое момче!

— Вярно, чичо Хорас! Колкото за мене, аз искам да опитам щастието си. Погледни! Какъв е този облак? — Той показа тъмното беззвездно небе на няколко мили от нас.

— Иди и попитай арабина! — казах аз.

Лео отиде и веднага се върна.

— Казва, че е буря, която ще мине встрани от нас!

— Позволете ми, сър — каза Джоб, като се докосна до леката си шапка, която по най-смешен начин се крепеше на тила му. — Понеже пренесохме всичките си пушки и вещи в лодката, ведно с провизиите ни, позволете ми да отида там да спя. Никак не ми харесват тия черни момци! — Той говореше почти шепнешком. — Те отлично умеят да крадат. Какво би станало, ако нощес някой от тях влезе в нашата лодка, отреже въжето и избяга?

Трябва да обясня, че нашата лодка беше специално построена в Шотландия. Ние я взехме със себе си, знаейки, че този бряг е пълен със заливи и лодката ще ни бъде необходима. Тя бе хубава платноходна лодка, дълга десет метра. Капитанът на кораба ни каза, че когато стигнем до тайнствената скала, корабът едва ли ще има възможност да се приближи до нея, поради плитките места и подводните скали.

Употребихме цели три часа за пренасяне част от вещите ни в лодката, слагайки пушките си, мунициите, провизиите си; когато в далечината се появи знаменитата скала, не ни оставаше друго, освен да седнем в лодката и да се упътим към брега.

— Да, Джоб — казах аз. — Ние имаме много покривки, погрижи се да се скриеш от луната, която може да подейства зле върху главата ти или да те ослепи!

Седяхме, пушехме, бъбрехме си и се шегувахме.

Нощта беше толкова прекрасна, че не ни се искаше да отидем да спим. Там престояхме около час и навярно сме задрямали. Аз смътно си спомням: сънувах как Лео ми обяснява, че най-доброто средство, ако искаш да хванеш бивола за рогата, е да го удариш по главата, или да го застреляш в гърлото, или нещо подобно на това…

Внезапно се чу страшният рев на вятъра, изпълнен с ужас и викове; вода ни плисна в лицата! Матросите хукнаха да спускат платната, кряскайки и вълнувайки се. Аз скочих не крака и се спуснах към въжето. Грамадна вълна летеше право към нас. Като се вгледах, видях, че нашата лодка се бе покачила на върха на тая вълна. После почувствах силен удар, видях кипяща пяна, спуснах се да се хвана за нещо и паднах. Стори ми се, че съм престоял няколко минути под водата. Когато погледнах пред себе си, видях, че голямото платно беше откъснато от бурята и се носеше като ранена птица. В течение на една минута не се чуваше никакъв глас, после чух гласа на Джоб.

— Елате в лодката, по-скоро!

Изнурен, едва намерих сили да изплувам напред.

Корабът бе пълен е вода. Вълните тласкаха нашата лодка на всички страни. Мохамед успя да скочи в нея и се стараеше да постави кормилото. С голямо усилие и аз скочих в лодката. Джоб ме хвана за ръката и аз се търкулнах на дъното. Корабът потъваше. Мохамед измъкна кривия си нож и преряза въжето, с което нашата лодка бе завързана за нея.

— Велики Боже! — извиках аз. — Къде е Лео? Лео! Лео!

— Бог да му е на помощ! — викна Джоб на ухото ми, но толкова яростна бе бурята и толкова силен ревът на вятъра, че гласът му приличаше на шепот.

— Гледайте! — завика Джоб. — Като че ли там има някой!

Аз се обърнах. Грамадна вълна отново повдигна лодката ни. Луната се скри зад облаците. Стана тъмно, водата заливаше лодката. Слава Богу, тя бе така построена, че потъваше и отново изплуваше над водата, като лебед. Сред пяната на вълните, забелязах нещо черно, което идваше право към мен. Поисках да отблъсна от себе си този тъмен предмет, но улових човешка ръка. Аз съм много силен, но едва можах да задържа това плаващо човешко тяло, да го повдигна и да го наместя в лодката.

— Гребете! Натиснете греблата! — крещеше Джоб. В това време слаб лъч от светлина падна върху лицето на човека, когото спасих… Това бе Лео — жив или мъртъв, но изтръгнат от ноктите на морето.

— Гребете! — викаше Джоб, — защото иначе ще потънем.

Бурята бушуваше около нас, лодката танцуваше ту назад, ту напред, вятърът бучеше, светкавиците ни ослепяваха. Сред този хаос ние работехме с диво отчаяние… Една минута, три, шест минути, стана по-светло! Внезапно, сред бученето на бурята, до нас долетя глух шум…

— Велики Боже! Това е нова огромна вълна!

В тая минута луната изплува из облаците и озари този разбунен океан.

Сред зиналия мрак ясно се виждаше бяла лента от пяна, цяла редица огромни вълни. Благодарение, обаче, на похватността на Мохамед, който бе добре запознат с морето и тия опасни брегове, ние се изплъзнахме от тях. Скоро и бурята утихна. Луната ослепително сияеше, осветявайки скалистата височина, в подножието на което бучаха вълните. В това време Лео отвори очи, като заяви, че дрехите му са много измачкани и че е време да отиде на църква; заповядах му да лежи спокойно. Думите му, че е време да отиде на църква, ме накараха да си спомня удобните стаи в Кеймбридж. Тежко и болезнено чувство ме облада. Защо съм бил толкова глупав, че дойдох тук? От тая нощ често ми минаваше през ум тая мисъл…

На изток се появи ясна лента, предвестник на зазоряването. Морето стихна, лека мъгла го обвиваше, като че успокояваше тревогите му.

V. Главата на етиопеца

Изгря слънцето и обля земята с топлина и светлина. Аз седях в лодката, вслушвайки до тайнствената странна скала, в подножието на която бяхме преживели толкова опасности и която сега закри от мен величавата гледка. Продължавах да гледам скалата; забелязах, че върхът й действително прилича на глава. Ясно се виждаха дебелите устни, тлъстите бузи, сплескания нос и кръглия череп, който хиляди години се е обливал от вълните. Върху колосалната глава на етиопеца се виждаше някаква растителност, която под лъчите на слънцето, изглеждаше като гъста коса. Няма съмнение, всичко това бе толкова странно и предположих, че то не е игра на природата, а величествен паметник, построен, като египетски сфинкс от някакъв забравен народ като символ за презрение към враговете, които биха дръзнали да се приближат до пристанището. За нещастие, не можехме да узнаем нищо допълнително, защото скалата беше трудно достъпна. Като я разгледах на слънчевата светлина, разбрах, че тя е направена от човек. Стои тя там, обливана от изменчивия океан; стояла е все там и преди хиляди години, когато Аменартас, египетската принцеса, жената на Каликрат, е гледала това дяволско лице. Още много столетия ще стои, дори когато всички ние бъдем забравени.

— Какво мислиш за това, Джоб? — попитах нашия слуга, сочейки му главата. Той бе седнал в края на лодката и изглеждаше твърде опечален.

— О, сър! — отговори Джоб, който току-що бе успял да забележи оригиналната скала. — Мисля, че старият джентълмен е направил своя портрет от тук!

Аз се засмях и смехът ми събуди Лео.

— Охо! — каза той — Какво ми се случи? Целият съм вкочанен… Къде е корабът? Дайте ми, моля ви, уиски!

— Благодари на Бога, момче, че завинаги не си се вдървил! — отговорих аз. — Корабът потъна и заедно с него екипажа, с изключение на нас четиримата. Твоят живот бе спасен по чудо!

Джоб намери уискито, докато разказвах на Лео нощното ни приключение.

— Велики Боже! — извика той. — Как сме могли да оцелеем! — Пихме и се почувствувахме по-добре. Слънцето започна силно да пече и ни стопли, тъй като бяхме изстинали и измокрени до кости.

— Да! — каза Лео, като бутна настрана бутилката. — Тая скала е действително такава, каквато е описана там… Прилича на главата на етиопец.

— Вярно е! — отговорих аз.

— Значи — каза той, — всичко това е истина!

— От това нищо не може да се заключи! — отговорих аз. — Ние знаехме, че има такава скала, твоят баща я бе видял. Но това нищо не доказва!

Лео снизходително се усмихна.

— Ти си неверникът Тома, чичо Хорас! — каза той. — Ще поживееш, ще видиш!

— Разбира се — отговорих аз, — сега обаче ние се намираме при самото устие на река. Хвани греблото. Джоб, и ние ще потърсим място, където бихме могли да излезем на брега!

Устието на реката, в която бяхме навлезли, не беше широко; въпреки мъглата, която забулваше бреговете, все пак можахме да разгледаме добре околността. След броени минути, с големи усилия и с помощта на попътния вятър, достигнахме брега.

Мъглата се вдигна, слънцето напече и върху блатистите брегове лежаха крокодили, прилични на огромни чукани; на една миля от нас се виждаше твърда земя; след четвърт час ние се озовахме там, завързахме лодката за едно дърво и излязохме на брега. После се съблякохме, измихме се и изнесохме дрехите си да съхнат на слънце.

Като се подслонихме под листата на грамадните дървета, закусихме с месо, което бяхме взели със себе си в изобилие, радвайки се, че сме успели навреме, преди бурята, да пренесем в лодката всичките си провизии и всичките си вещи.

Когато завършихме закуската, дрехите ни бяха вече изсъхнали; побързахме да се облечем. Като се огледахме наоколо, забелязахме, че се намираме на тясно пространство земя, обградена от едната страна с реката, а от другата с безкрайни пусти блата, които се простираха до хоризонта.

— Тук, навярно, е имало пристанище! — каза Лео.

— Едва ли! — възразих аз. — Кой ще построи пристанище всред тия ужасни блата и в необитаема страна?

— Може би тук не е имало блата и страната да е била обитаема! — сухо отговори Лео. — Погледни — посочи той едно място, където снощната буря бе изтръгнала от корени едно огромно магнолиево дърво, — нима този камък не е човешка направа?

— Глупости! — отговорих аз.

Ние се приближихме до поваленото дърво.

— Е, какво е това? — попита той.

Аз премълчах и само подсвирнах. Нямаше съмнение, че пред мен стърчеше огромен камък, разбит на малки парчета, здраво споени с цимент. Това не е всичко. Подхванах с ръка разровената земя и видях огромна каменна халка, около един фут в диаметър и около три инча дебела. Това откритие ме порази.

Нима това място не прилича на пристанище? — попита Лео.

Исках да възразя, но думите ми замряха в гърлото.

— В отдавна минали векове тук са приставали кораби и тая халка, без съмнение, е останка от някога съществуващо пристанище. Навярно и самият град е под блатата. Нашата история започва да става вероятна! — каза неуморимият Лео.

— Няма съмнение, че една страна като Африка — казах аз, — е пълна с останки на отдавна изчезнали и забравени народи. Никой не знае кога е започнала цивилизацията на Египет. Съществували са вавилонци, финикийци, персийци и други народи, повече или по-малко цивилизовани, без да се говори за евреите. Припомни си персийските гробове, които консулът ни е показвал в Килв[3]!

— Добре — забеляза Лео, — но по-рано ти казваше съвсем друго…

През това време ние бяхме дошли до края на блатото и се вгледахме в далечината. То се простираше до хоризонта и цели орляци птици летяха над него. Отровни изпарения се издигаха от повърхността на блатата към синьото небе.

— За мен е ясно — казах аз, обръщайки се към моите спътници, — че не можем да минем през тая тиня, а ако останем тук, непременно ще измрем от треска!

— Да, това е вярно! — потвърди Джоб.

— Тогава пред нас се намират два пътя: или да се опитаме да стигнем до някое пристанище с нашата лодка и отново да се качим на кораб, което, няма съмнение, е рисковано, или да опънем платната и да заплуваме нататък по реката! Аз не зная какво ще решите вие — каза Лео, като прехапа устни, — но аз ще тръгна по реката!

Джоб завъртя очи и заръмжа, арабинът забъбри „Аллах“ и също заръмжа. Аз пък тихо отбелязах, че ми е безразлично накъде ще тръгнем, защото се намираме между това дяволско блато и морето. Всъщност, колосалната глава на етиопеца и каменната халка възбудиха любопитството ми, за което тайно се срамувах. Като разгледахме и поправихме лодката, доколкото бе възможно, напълнихме пушките си и отплавахме. За щастие, вятърът духаше откъм океана и ние успяхме да опънем платната на лодката. Скоро забелязахме, че в тая равнина, на разсъмване, вятърът винаги духа от океана към брега, а при залез-слънце — от брега към океана. Улеснени от това, ние чудесно плавахме по реката три или четири часа. Около пладне стана горещо. Достигащата до нас воня от блатата беше ужасна; ние побързахме да погълнем профилактична доза хинин. Скоро вятърът съвсем утихна и ние с удоволствие излязохме от лодката и седнахме под сянката на дърветата, които се намираха край реката; легнахме, очаквайки залеза на слънцето, а заедно с това и края на нашите страдания от жегата. Когато се готвехме отново да седнем в лодката, аз се озърнах. Слънцето вече се канеше да залезе. Надясно и наляво от нас, докъдето стигаше погледът ни, се простираха смъртоносните блата, прекъсвани от малки езера с тъмна застояла вода, блестяща като огледало, под лъчите на залязващото слънце. Пред нас и зад нас лениво течеше реката, вливаща се в малко езеро, върху повърхността на която, последните лъчи на слънцето се бореха със сенките на нощта. На запад огромното червено слънце изчезваше в мъгливия небосклон, а небето червенееше с кървави отблясъци. Още сто години да преживея, никога няма да забравя тая печална и вълшебна картина; тя дълбоко се запечата в паметта ми.

Стъмни се. Като плавахме някое време, хвърлихме котва, но не се осмелихме да излезем на брега, защото не знаехме дали ще намерим удобно място за нощуване; бояхме се и от отровните изпарения на блатата, кои го не можеха така убийствено да действат далече от сушата. Запалихме походната лампа, навечеряхме се и се наканихме да спим. Но спането се оказа невъзможно. Привлечени от светлината или от необикновената миризма на бели хора, цели рояци огромни комари се нахвърлиха върху нас. Те летяха на облаци, хапейки и жилейки ни безмилостно и толкова болезнено, че просто ни подлудиха. Само тютюневият дим ни помагаше. Най-после завихме главите си с покривки и застанахме неподвижни, псувайки и проклинайки комарите. Внезапно, сред нощната тишина, като гръмотевица екна наблизо до нас дивият рев на лъв.

— Ей, ти! — провикна се Лео, подавайки главата си от покривката. — Не е ли по-добре да излезем на брега, чичо! Проклятие! Ето че комар ме ухапа по носа! — и главата му изчезна под покривката.

Скоро след това се появи луната и въпреки рева на лъва, ние задрямахме.

Не зная какво ме накара да покажа главата си, но чух как Джоб уплашено шептеше.

— О, звезди небесни, погледнете там!

Вкупом се вгледахме към посоченото място и при лунната светлина, видяхме около брега блестящи точки.

— Какво е това? — попитах аз.

— Това са проклетите лъвове, сър! — отговори Джоб уплашено. — Те идват насам, за да ни изядат!

Нямаше съмнение, че бяха лъвове. Аз видях яростно искрящите им очи. Лео вдигна пушката си, аз го посъветвах да почака докато се приближат.

На 50 крачки от нас се показа една лъвица и яростно зарева. В този момент Лео гръмна. Куршумът попадна в зиналата й уста и излезе през тила. Чу се силен плясък във водата и лъвицата падна мъртва.

Зад нас се виждаше лъвът, облегнал предните си лапи на брега. Внезапно лъвът изпусна страшен рев и скочи на брега, влачейки след себе си нещо тъмно.

— Аллах! — се провикна Мохамед. — Погледнете! Крокодил е захапал крака му!

Ние видяхме дългата муцуна на крокодила, устата, тялото му. Последва удивителна сцена. Лъвът се опитваше да извлече крокодила на брега и страшно ревеше, а крокодилът бе впил зъби в задния му крак. Тогава лъвът диво изръмжа, обърна се и удари с предния си крак крокодила по главата. Влечугото бавно се раздвижи напред, а лъвът го хвана за гърлото. И двете животни се затъркаляха по брега. В тая отвратителна борба трудно можехме да следим движенията им, но скоро забелязахме, че крокодилът, облян в кръв, държеше в железните си челюсти тялото на лъва. Измъченият звяр скачаше и ревеше в агонията си, като бясно удряше с крака врага си по главата; и той успя да нарани нежното гърло на крокодила. Скоро под крокодила падна главата на лъва и той с ужасен рев издъхна. Крокодилът бавно запълзя, влачейки след себе си прегризания труп на звяра. Тая ужасна борба представляваше поразителна гледка. След това оставихме Мохамед да пази лодката, а ние прекарахме нощта сравнително спокойно, доколкото ни позволиха комарите.

VI. Плен

На разсъмване започнахме да се готвим за път. Трябва да кажа, че когато разгледах лицата на спътниците си, бях готов да прихна в смях. Пълното и добродушно лице на Джоб бе страшно подуто от комарите; и Лео не бе в по-добро положение. От тримата най-малко бях пострадал аз; откакто заминахме от Англия, бях пуснал и брада, като й дадох пълна свобода да расте.

Комарите не бяха пожелали да посегнат на Мохамед, вероятно бяха подушили у него миризмата на правоверен човек. През тая седмица колко жадувахме и ние да имаме миризмата на нашия арабин! Докато се оглеждахме взаимно и се смеехме, доколкото ни позволяваха подутите устни, съвсем се бе разсъмнало; и утринният вятър бе разпръснал вдигащата се от блатата мъгла. Опнахме платното и като разгледахме убитите лъвове и крокодила, заплавахме по посока към малкото езеро, по течението на реката. По пладне, когато ветрецът затихна, имахме щастието да намерим удобно място за лагер и да запалим огън; изпекохме и сготвихме една дива патица, която не бе много вкусна, но все пак ни задоволи. Останалото месо нарязахме на резени и ги окачихме да съхнат на слънце.

В това гостоприемно място останахме до следващата сутрин и прекарахме нощта без особени тревоги, ако не считаме постоянните атаки на комарите. Следващите дни изминаха без никакви приключения. Успяхме да убием непознат дивеч и да намерим няколко вида водни кремове, съвсем разцъфнали и чудно хубави. На петия ден от пътуването ни, вятърът затихна в единадесет сутринта; бяхме принудени да спрем; избрахме за почивка група дървета, под които се разположихме. Разхождайки се по брега, убихме още няколко водни птици… След като бяхме успели да изминем 50 ярда разбрахме, че е невъзможно да продължим по реката, защото по-нататък, почти на 200 ярда разстояние, се простираше плитководие.

Върнахме се назад и дълго вървяхме по брега; скоро се убедихме, че това не е река, а прокопан в древността канал, като онзи, който се намира около Момбаз, на брега на Занзибар. Бреговете му се обливаха с вода, а повърхността му бе покрита с треволяк. Очевидно, ние можехме да пътуваме по канала, или пък да се завърнем в морето. Да стоим тук беше невъзможно, веднъж поради нетърпимата жега и втори път, защото трябваше да се оставим на комарите или да умрем от блатна треска. — Ще се опитаме! — казах аз.

Всички се съгласиха с мен: Лео с голямо удоволствие. Джоб с почтително негодувание, а Мохамед, призовавайки пророка и проклинайки всички неверници.

Щом слънцето залезе, ние потеглихме на път. Около два часа Мохамед, Джоб и аз усърдно гребахме, а Лео седеше на носа на лодката и с меча на Мохамед отстраняваше късовете дървета и всевъзможните нечистотии. Когато се стъмни, спряхме да си починем и да устроим гощавка на комарите; около полунощ отново заплавахме, наслаждавайки се на нощната хладина. На разсъмване починахме три часа и потеглихме на път. Плувахме до 10 часа, когато внезапно се разрази буря, придружена със страхотен проливен дъжд: прекарахме около шест часа буквално под вода.

Мисля, че няма нужда да описвам подробностите около пътешествието ни през следващите четири денонощия, ужасни по монотонността си, по тежката работа, горещината и комарите. Намирахме се в областта на безграничните блата; обстоятелството, че сме избегнали треската и смъртта, отдавам само на хинина, който постоянно гълтахме и на непрестанната физическа работа. Все пак на третия ден от плуването ни по канала, забелязахме в далечината кръгъл хълм, който се мержелееше през изпаренията на блатата.

Дотолкова се чувствахме изморени, че бяхме готови да легнем и умрем в това ужасно място. Аз се тръшнах в лодката, за да заспя и малко да почина от страшното изтощение, проклинайки глупостта си, която ме накара да взема участие в това лудешко начинание. Помня, бях загубил съзнание. Бе ми се присънило, че нашата лодка се е напълнила с вода, че умираме и реката отнася останките ни; с това бе настъпил нашият край. Като че чувах шуртенето на вода около нас; видях, че мъртвият арабин, който внезапно бе изправил скелета си, гледайки ни с празните вдлъбнатини на очите си, и скърцайки с челюстите си, започна да ме проклина, наричайки ме християнско куче, защото съм разтревожил последния сън на правоверния.

Треперещ от ужасния сън, отворих очи и ме изненадаха други две очи, които ме гледаха от тъмнината. Скочих на крака, развиках се от ужас; спътниците ми скочиха изплашени и сънени.

Почувствах допир на студено желязо в гърлото ми. Отзад блеснаха още две копия.

— По-леко! — каза един глас на арабски. — Кои сте и какви сте вие; и как сте дошли дотук? Говори или ще умреш! — Отново желязото докосна гърлото ми.

— Ние сме пътешественици! — отговорих на арабски.

Очевидно бях разбран, защото човекът, който ме държеше, обърна главата си и запита една висока фигура, която стоеше настрана:

— Тате, да го убия ли?

— Какъв е цветът на кожата им? — попита един звучен глас.

— Бял!

— Не ги убивай! — бе отговорът. — „Тя, на която всичко се подчинява“, е изпратила да ми кажат: ще дойдат бели хора, и когато дойдат, не ги убивайте! Заведи ги в къщата на „Тя, на която всичко се подчинява!“

— Да вървим! — каза човекът, извличайки ме от лодката.

Същата участ сполетя и спътниците ми.

На брега стояха петдесетина души. Забелязах, че те са въоръжени с огромни копия, че са много високи, със здраво телосложение, голи и препасани около кръста с леопардови кожи.

Лео и Джоб се озоваха до мен.

— Какво се случи? — попита Лео, търкайки очи.

— О, сър, с нас ще стане нещо страшно! — извика Джоб.

В този миг дотърча Мохамед, преследван от човек с вдигнато копие.

— Аллах! Аллах! — викаше Мохамед. — Защитете ме! Защитете!

— Тате, има и един черен! Какво да го правя?

— „Тя“ нищо не каза. Не го убивай, ела тук, сине мой!

Човекът приближи, високата фигура се наведе и пошепна нещо.

— Да, да! — отговори той и се засмя ужасно. — Там има трима бели, нали?

— Да, тате, трима!

— Отведете ги, като вземете със себе си всичко необходимо.

Едва успя да произнесе тия думи и при него дойдоха хора с покрити носилки на рамене. Четирима носеха по една, придружени от по двама в резерва.

— Добре — каза Лео, — много добре; сега други се грижат за нас!

Нямаше какво да се прави; качих се в носилката и се наместих твърде удобно. Навярно тия своеобразни римски лектики бяха направени от растителни влакна, които се опъваха и разтягаха при всяко движение на тялото, поддържайки на необходимата височина главата и врата.

Носачите тръгнаха с равномерни и бързи крачки. Около половин час лежах, спокойно, размишлявайки върху нашето положение и върху учудването на почтените ми приятели от Кеймбридж, ако по някакъв магически начин бих се намерил между тях на трапезата за обяд! Лежах и мислех: как ще свърши всичко това; най-после заспах.

За пръв път, след оная нощ, когато корабът ни потъна, спах спокойно; събудих се, когато слънцето се бе издигнало високо в небето, а ние се движехме с около четири мили на час.

Когато погледнах иззад дебелите завеси, забелязах, че сме преминали областта на блатата и сега вървяхме по обрасла със зеленина местност в посока към един куполобразен хълм. Не зная дали това бе хълмът, който бяхме видели отдалече, и по-късно не узнах това, защото народът, сред който попаднахме, бе малко запознат с тая местност. Вгледах се в носачите си. Те бяха хора с превъзходно телосложение, около два метра високи, с жълтеникава кожа; приличаха на сомалийците от Източна Африка, с изключение на косата, която падаше на къдрици по раменете им. Чертите на лицата им бяха правилни, дори хубави, носовете им бяха орлови, зъбите — бели и прекрасни. Въпреки хубостта им, аз никога не бях виждал такива злобни физиономии. Студената жестокост ясно бе отпечатана върху лицата им. Една черта забелязах у тия диваци: изглеждаше, че те не умееха да се усмихват. Понякога пееха някаква монотонна песен, а през останалото време мълчаха; нито веднъж усмивка не озари мрачните им, навъсени лица. Към коя раса принадлежеше този народ? Говореха арабски, но не бяха араби.

Не мога да кажа защо, но изгледът им внушаваше някакво болезнено чувство на страх. Съзрях друга носилка до моята. В нея седеше, при вдигнати завеси, старец с бяла дреха, направена от грубо платно; той беше същия онзи висок и мрачен човек, когото наричаха „Баща“. Наглед беше много стар, с дълга белоснежна брада, краищата на която висяха отстрани на носилката; бе с орлов нос и две студени и остри, като на змия очи. Въпреки това лицето му отразяваше дълбока мъдрост и първичен хумор.

— Събуди ли се, чужденецо? — каза той с тих глас.

— Да — отговорих любезно.

Той поглади прекрасната си бяла брада и се усмихна.

— От която и страна да си дошъл при нас — каза той, — навярно там знаят нашия език и учат децата на вежливост, мой чуждестранний сине! Кажи ми, защо ти и ония, които са с теб, дойдохте при нас, където не е прониквал досега чужд крак? Или ви е омръзнал живота?

— Ние дойдохме за нови и любопитни неща! — отговорих смело. — Омръзнаха ни старите… Произхождаме от храбър народ, който не се страхува от смъртта, мой уважаеми татко! Бихме желали да узнаем още нещо преди да умрем!

Старецът възкликна: ако не лъжеш, сине мой, ще кажа, че „Тя, на която всичко се подчинява“ ще изпълни твоите желания!

— Коя е „Тя, на която всичко се подчинява“? — попитах с любопитство.

Старецът изгледа носачите и се усмихна.

При тая усмивка кръвта ми се събра в сърцето.

— Скоро ще узнаеш, сине мой — каза той, — ако „Тя“ пожелае да те види в плът!

— В плът ли? — отново попитах. — Какво иска да каже с това моят баща?

Старецът мълчеше, само показа ужасната си усмивка.

— Как се нарича народа на моя баща?

— Нашият народ се нарича Амахаггер, или народ на Скалите!

— Може ли синът да попита баща си: как се нарича той?

— Моето име е Биллали!

— Къде отиваме?

— Скоро ще узнаеш!

Той направи знак на носачите, които се затичаха, за да настигнат носилката на Джоб, а носачите на Джоб бързо настигнаха носилката на Лео.

Приспивай от равномерното люлеене на пътя, отново заспах. Когато се събудих, видях, че вървим по скалиста пътека, около която растяха прекрасни дървета и храсталаци. Пътеката неочаквано свърна настрана и пред очите ми се откри прелестна гледка. Пред нас се издигаше насип, във форма на римски амфитеатър. Страните му бяха скалисти, обрасли с храсталаци, а центърът му представляваше зелена ливада, обградена с великолепни дървета и растения, разхлаждани от шуртящи поточета. В ливадата пасяха стада рогат добитък, между които забелязах овни. Особено ме порази обстоятелството, че покрай стадата не виждах признаци на човешко присъствие. Къде живееха хората? Скоро любопитството ми бе удовлетворено. Носачите свърнаха наляво и спряха. Видях Биллали да излиза от носилката и последвах примера му; също така постъпиха Лео и Джоб.

Първото нещо, което ме порази, бе нещастният Мохамед, който лежеше на земята. За него нямаше носилка и той бе принуден да измине пешком и тичешком цялото разстояние; и сега бе толкова изморен. Озъртайки се, видяхме, че се намираме на площадка, пред входа на голяма пещера, където бяха струпани всички наши вещи, дори греблата и платното на лодката. Около двора бяха застанали хора, всички с висок ръст и хубави, макар и с разноцветна кожа: черни като Мохамед или жълти като китайци. Всички бяха голи и държаха копия в ръце. Между тях имаше и жени, удивителни хубавици, с големи тъмни очи и с къдрави коси. Носеха къси фусти от червена кожа. Някои бяха в дрехи от жълтеникаво платно. Впрочем, както после узнахме, по вида на платовете се различаваше и общественото им положение. Външността на жените не изглеждаше свирепа като на мъжете, много от тях дори се усмихваха.

Щом излязохме от носилките, диваците се натрупаха около нас, разглеждайки ни любопитно. Високата, атлетична фигура на Лео, класически хубавото му лице, очевидно бяха привлекли общото внимание; когато той вежливо свали шапката си и приглади златистите си къдрици, множеството зашумя възхитено. След това най-хубавата от младите жени, облечена в дреха, прилична на рокля, с великолепна канелена коса, изгледа Лео от краката до главата, свободно се приближи до него, обви шията му с ръце и го целуна по устните.

Аз се вдървих на място, очаквайки Лео да я отблъсне; в същото време и Джоб силно се развика: Каква мръсница! Но Лео, макар и учуден, разбра, че се намираме в страна, която тачи обичаите на древните християни: той се наведе и върна целувката.

Запъхтян, очаквах нещо необикновено; за мое учудване много от младите жени проявиха някакво раздразнение, но старите жени и мъже само се усмихваха. Когато се запознавахме с обичаите на този народ, тайната ни бе обяснена. Жените на народа Амахаггер са напълно равноправни на мъжете. Произходът на рода се зачита по майчина линия и хората там се гордеят със своите прабаби, както ни се гордеем в Европа с нашите прадядовци. Във всяко племе имаше по един почетен представител, когото наричат „Баща“. Биллали беше баща на своето племе, което се състоеше от седем хиляди души.

Когато една жена от народа Амахаггер желае да си избере жених, трябва публично да го прегърне, както направи хубавата и бърза девойка, наричана Устана.

Щом избраникът отвърне на целувката — това означава, че е съгласен да я вземе за съпруга. Бракът продължава, докато омръзне на единия. Трябва да добавя, че прекратяването на брака и промяната на съпрузите става не толкова често, както би могло да се очаква. Рядко се случват свади между мъже, когато жените им предпочетат техните съперници.

VII. Песента на Устана

Когато завърши публичната размяна на целувките — „coram populo“ — тук му е мястото да кажа; че нито една млада дама не ме почете с целувка; видях една от тях около Джоб, за голям негов ужас; старецът Биллали се приближи до нас и грациозно ни поведе към пещерата, придружени от Устана, която не искаше да разбере моите намеквания, че ние не сме привикнали към женско общество.

Пещерата бе изкопана от човешки ръце. Тя бе много обширна и ниска; в нея се кръстосваха коридори, които навярно водеха към малки стаи. На петдесет крачки от входа бяха наклали огън, около който стърчаха три огромни сенки. Там Биллали спря и ни покани да седнем, като добави, че веднага ще ни нахранят. Стояхме върху постлани кожи и чакахме. Девойки ни поднесоха храна, която се състоеше от козе месо, прясно мляко в пръстено гърне и питки от индийско жито. Бяхме много изгладнели и затова бързо се оправихме с всичко, което ни бяха донесли; никога през живота си не бях ял с такова удоволствие.

Когато свършихме, Биллали, който мълчаливо ни гледаше, стана и се обърна към нас.

Той каза, че се е случило нещо удивително. Никой никога не е чувал бели чужденци да проникват в тая страна! Понякога, макар рядко, тук са идвали черни хора, които ни разказваха за съществуването на белокожите; те плавали по морето с чудесните си кораби, но никой не вярвал, че те ще се появят тук. Нашите похитители ни забелязали, когато сме спускали лодката в канала.

Биллали откровено си призна, че в самото начало дал заповед да ни убият, но дошъл пратеник от „Тя, на която всичко се подчинява“, със заповед да се пощади живота на белите хора и да се доведат тук…

— Прости ми, татко мой — го прекъснах аз, — ако вярно съм разбрал, „Тя, на която всичко се подчинява“, не живее тук; как е могла тогава да знае за нашето пристигане?

Биллали се обърна и като видя, че сме сами — Устана изчезна, когато Биллали започна да говори — каза със странна усмивка:

— Та нима във вашата страна няма човек, който вижда не само с очите си и чува не само с ушите си? Не питай! „Тя“ знае всичко!

Вдигнах рамене. Биллали продължи, казвайки, че не бил получил по-нататъшни наставления за нас и че трябва да се види с „Тя, на която всичко се подчинява“, за да узнае желанието й.

Разбрах, че „Тя“ е кралицата на народа Амахаггер и попитах стареца: дълго ли време ще отсъства? Биллали отговори, че той ще се завърне след пет дена, защото трябвало да измине много мили по блатата, докато стигне там, където „Тя“ живее. После той добави, че в негово отсъствие за нас ще се грижат, и че напълно е уверен в благоприятния за нас отговор. В същото време той не скри от нас, че всеки чужденец, който се е появявал в страната им, веднага бивал осъждан на смърт, която той не иска да описва, за да не оскърби нашите чувства. Това се вършело по заповед на кралицата, която никога не се опитвала да спасява чужденците.

— Възможно ли е това? — възразих аз. — Вие сте вече стар; по какъв начин е могла „Тя“ да осъжда на смърт през живота на вашата баба, когато едва ли е била родена?

Вместо отговор, Биллали само се усмихна странно и мълчаливо ни се поклони; цели пет дни го нямаше.

След заминаването му, започнахме да обсъждаме положението си. На мен не се харесваше споменаването на тайнствената кралица: „Тя, на която всичко се подчинява“, която толкова безпощадно е убивала нещастните чужденци. Лео също беше смутен, но се утешаваше с мисълта, че „Тя“ без съмнение, е оная личност, която се споменава в надписите върху съда, оставен от баща му; още повече, Биллали намекваше за нейното могъщество и възраст.

Бях толкова поразен от всичко станало, че предложих да се окъпем; от това всички твърде много се нуждаехме.

Казахме желанието си на един човек на средна възраст и с необикновено злобна физиономия, който очевидно беше поставен да ни надзирава в отсъствието на „Бащата“ на племето. Запалихме лулите си и излязохме от пещерата. Около входа много народ дебнеше да ни види. Когато се появихме с димящи лули в уста, те веднага изчезнаха, вярвайки, че сме магьосници — нашето огнестрелно оръжие не беше произвело такава суматоха. Побързахме към потока, дето хубаво се изкъпахме. Много от жените, включително Устана, последваха нашия пример.

Върнахме се при залез-слънце. Пещерата беше пълна с хора, събрали се около огъня; бяха запалени няколко огъня; те вечеряха при светлината на лампи, окачени по стените. Тия глинени лампи бяха грубо направени и имаха всевъзможни форми; повечето бяха от червени глинени гърнета, напълнени с разтопена мас, с фитил, прекаран през дървен кръг, закрепен в горния край на съда. Този вид лампи изискват постоянно наблюдение, защото угасват, щом изгори фитила.

Ние наблюдавахме тия намусени хора, които вечеряха мрачно и мълчаливо, докато ни омръзна да ги гледаме; предложих да отидем да спим.

Нашият надзирател мълчаливо стана от мястото си, вежливо ме хвана за ръка и се упътихме към един от малките коридори. Озовахме се в стая, издълбана в скалата. Имаше голям камък, около метър висок, който служеше за закриване на входа. Нямаше нито прозорец, нито мебели. Като се огледах внимателно, дойдох до заключение, че това е гробница; тая мисъл ме накара да настръхна, но бях решил да спя където и да било, прогоних обзелия ме страх, доколкото бе възможно и се върнах да взема завивката си, която беше донесена при другите вещи. Там срещнах Джоб, на когото бяха дали също такава „стая“, но той бе решил по-скоро да пренощува под открито небе, отколкото в „това ужасно място“. Той помоли да дойде при мен; аз останах много доволен от желанието му.

Нощта мина спокойно, ако не се смята моя кошмар. Сънувах, че съм погребан и се задушавах от ужас. Събуди ни силен тръбен звук. Отидохме до поточето да се измием, после ни донесоха закуска. Докато закусвахме една не много млада жена се приближи до нас и публично целуна Джоб. Никога няма да забравя израза на ужас и отвращение, изписани върху лицето му. Понеже той не обичаше жените — цялата омраза се бе отразила върху физиономията му. Той скочи на крака и я отблъсна.

— Никога, за нищо на света! — извика той, когато жената, вярвайки, че той е много скромен, го прегърна и го целуна повторно. — Вървете си, махайте се! — и размахваше дървената лъжица, с която ядеше, пред лицето на влюбената жена. — Моля да ми простите, джентълмени! О, Боже! Тя пак идва към мен! Задръжте я, мистър Холи, задръжте я! Никога не ми се е случвало подобно нахалство! Това е против моите разбирания!

Той млъкна и избяга от пещерата. За пръв път чух смеха на диваците. А жената трепереше от ярост. Тя буквално скачаше и съскаше от злоба; гледайки я, неволно пожелах нравствените принципи на Джоб да не бъдат толкова възвишени, понеже неговото поведение би могло да ни навлече опасност. Обстоятелствата потвърдиха страха ми.

Жената си отиде; Джоб се върна силно възбуден; той гледаше с ужас всяка приближаваща го жена. Аз се възползувах от случая, за да обясня на нашите домакини, че Джоб е женен и нещастен в семейния си живот, което го кара да се страхува от всяка жена. Моето обяснение бе изслушано мълчаливо.

В началото законите и обичаите на този необикновен народ ме поразяваха. Но с течение на времето, ние узнахме много неща, особено от Устана, която вървеше като сянка след Лео. Тя ни съобщи, че до онова място, където живее „Тя“, има каменни огради и колони, наричани Кор; някога там е имало къщи и са живели хора, от които произхожда народът Амахаггер. Никой не се осмелявал да приближи тия развалини, които били проклети и които само отдалеко могли да се наблюдават. Имало и други подобни руини в различните части на страната, а една от планините била увиснала над самите блата. Пещерите в скалите били издълбани от същите хора, които построили градовете. В тяхната страна не съществували писани закони, но имало строги обичаи; ако някой наруши тия обичаи, осъждат го на смърт. На въпроса ми как се изпълнява смъртната присъда, Устана се усмихна и каза, че скоро ще узная това.

Тяхна кралица била „Тя“, която се появявала твърде рядко, веднъж на две или три години, и винаги забулена така, че никой не вижда лицето й. Казват, била прекрасна, най-хубавата от всички жени, била безсмъртна и имала огромна власт над всичко. От време на време, кралицата си избирала съпруг; щом се роди от този съюз дете от женски пол, съпругът бил умъртвяван. Детето расте и наследява кралицата майка. На кралицата се подчиня лава цялата страна. Нарушаването на нейните заповеди водело след себе си смърт. Кралицата била заобиколена от стража, но нямала редовна войска.

Попитах Устана, колко голяма е страната и колко народ живее в нея. Тя ми отговори, че имало десет „домакинства“, включително и „домакинството“ на кралицата: Понякога племената воюват помежду си, докато „Тя“ не прекрати свадата само с една дума. Войните и блатната треска намаляват броя на населението, което няма никакви контакти с други народи, понеже блатата са непроходими. Веднъж откъм голямата река дошла чуждоземна войска и искала да ги нападне, но половината от тая войска загинала в блатата, а останалите войници измрели от глад и треска. Блатата са непроходими и само ние единствени знаем пътеките през тях, добави Устана. Аз мисля, че ние никога не бихме попаднали тук, ако не ни бяха пренесли с носилка.

Много и различни неща узнахме от Устана. Цялата история на страната беше удивителна, почти невероятна и напълно отговаряше на старинните надписи върху съда. Очевидно е, че има някаква тайнствена кралица, надарена с безсмъртие! Мохамед, когото гледаха с презрение, беше обладан от голям страх, през целия ден седеше свит в ъгъла на пещерата и постоянно призоваваше Аллах и неговия Пророк. Когато реших да узная в какво се заключава причината за страха му, той ми заяви, че сме попаднали в омагьосана страна, където няма хора, а само дяволи. Честна дума, няколко пъти бях склонен да споделя мнението му.

През нощта на четвъртия ден от заминаването на Биллали, се случи следното събитие: ние тримата с Устана седяхме около огъня в пещерата, преди да си легнем да спим. Внезапно Устана, която седеше тихо, стана и сложи ръка върху златните къдри на Лео. Дори и сега, когато затворя очи, виждам гордата и стройна фигура; застанала пред нас, тя заговори с неспокоен тон:

„Ти си моят избраник! Отдавна те чаках.

Ти си прекрасен. Кой друг има такава чудна коса, такава бяла кожа!

Кой има такава силна ръка, кой е толкова храбър?

Твоите очи са небе, в което се отразяват звездите.

Ти си прекрасен и сърцето ми се стреми към теб!

И аз те взех, о мой възлюбен!

Това ще продължи кратко време; докато не настъпи нещастният ден.

Какво ще се случи в този ден? Уви, мой възлюблений, аз не зная!

Но няма да те видя вече, ще потъна в мрак!

«Тя» е по-силна от мен и ще те вземе, защото «Тя»е по-хубава от Устана, тогава…“

Устана внезапно прекъсна пеенето си. Устреми блестящите си очи в тъмнината. Ние се загледахме нататък, но нищо не видяхме. Но навярно Устана бе видяла нещо, което бе разтърсило дори нейните здрави нерви; тя безгласно падна до нас. Лео, който се бе привързал към младата жена, страшно се уплаши и наскърби. Да си призная и аз самият изпитвах суеверен ужас.

Устана скоро се свести и трепереща конвулсивно седна.

— Какво ти е, Устана? Кого видя? — попита Лео.

— Нищо, моя любов! — отговори тя, опитвайки да се усмихне.

Тя се обърна към Лео и като го погледна с най-голяма нежност, обхвана главата му с ръце и го целуна по челото като любяща майка.

— Когато аз се отделя от теб, моя любов — каза тя, — когато през нощта протегнатата ти ръка няма да срещне моята, тогава, спомняй си понякога за мен, защото горещо те обичам, макар да не съм достойна дори да ти мия краката… А сега нека се любим, нека бъдем щастливи! Кой знае какво ще стане утре?

VIII. Гощавка

На другия ден след тая забележителна сцена, която дълбоко ни впечатли, ни известиха, че вечерта, в наша чест, ще има гощавка. Искаше ми се да я отклоня; заявих, че ние сме скромни люде и не сме пристрастени към официалните трапези, но забелязах, че думите ми събудиха недоволство и замълчах. Преди залез ми съобщиха, че всичко е готово и с Джоб се упътихме към пещерата, където срещнах Лео, а с него и Устана. Когато Устана узна за гощавката, красивото й лице се скова от страх.

Като улови за ръка един от техните, тя го попита нещо с повелителен тон. Отговорът като че ли я успокои малко. След време тя отново се опита да заговори същия човек, който се представяше за важна личност, но той сърдито изфуча и я отблъсна; после внезапно я хвана за ръка и я принуди да седне около огъня; забелязах, че от лични съображения тя му се подчини.

Тази нощ огънят силно гореше; мъжете стояха мълчаливо и според навика им, всеки от тях държеше копие в ръцете си. Само двама бяха облечени в платнени дрехи; другите бяха препасани с леопардови кожи.

— Какво ще стане по-нататък? — попита Джоб. — Бог да ни пази, защото моята обожателка пак е тук. Навярно няма да ме приближи, понеже не давам най-малък повод за това. Но тая жена разговаря с Мохамед твърде вежливо.

Ние погледнахме особата, която се стараеше да измъкне нещастния Мохамед от къта, където седеше, ръмжейки и призовавайки Аллах. Канеха го на трапезата — това бе чест за него, защото обикновено му даваха храната настрана. Мохамед беше изплашен, едва се крепеше на крака, но се съгласи да яде по-скоро от страх пред войника с копие в ръка, отколкото от желание да изпълни любезната молба на жената.

— Слушайте — казах на своите спътници, — не ми се нрави всичко това, но трябва да гледаме опасността в лицето. Взехте ли си револверите? Прегледайте ги дали са пълни.

— Аз взех моя — отговори Джоб, — но мистър Лео е само с ловджийски нож!

Нямаше какво да се прави: смело тръгнахме и седнахме около огъня. Едва успяхме да се настаним и ни донесоха пръстено гърне с някаква неприятна течност, от която ни се драйфаше. Това гърне беше твърде първобитно: такива съдове се намират в древните гробници; мисля, че те се употребяват при погребенията на мъртвите, според египетския обичай.

Върху страната на гърнето, от което пиехме, беше нарисуван бял човек, нападащ слон с копието си, а на другата бе изобразен ловец, който застрелва антилопа със стрела.

Ние седяхме мълчаливо, гледахме огъня и сенките по стените. Пред нас, на земята, имаше дървено корито, а около него — две големи железни щипки. Тия вещи никак не ми харесваха. Аз гледах тях и свирепите лица на мъжете, размишлявайки за ужасното положение: намирахме се във властта на този народ, страшен с мълчанието и тайнствеността си.

Струваше ми се, че те са по-зли, отколкото изглеждаха. Странна гощавка ни се даваше — наоколо нищо не се намираше за ядене.

Най-после един от мъжете, седнали пред огъня, силно извика:

— Къде е месото, което ще ядем?

Другите, като протегнаха десните си ръце към огъня, отговориха с равномерен глас.

— Месото скоро ще дойде!

— От пръч ли е?

— От пръч без рога; ние ще го убием! — отговориха диваците в един глас, хванаха копията си с десниците и ги вдигнаха.

— Какво е то, бик ли?

— Бик без рога; ние ще го убием — последва отговор и копията се вдигнаха още по-нагоре.

Настъпи мълчание; забелязах с ужас, че седящата до Мохамед жена започна да го милва, да го тупа по бузите и да го нарича с мили имена; злобните й очи блестяха и се плъзгаха по треперещите му крайници; нейните движения и милувки приличаха на змийски и всички изпаднахме в паника.[4]

— Всичко готово ли е за гощавката? — отново попита злокобен глас.

— Всичко е готово, готово!

— Гърнето добре ли е нажежено? — продължи гласът с някакво пищене, което страховито прозвуча под сводовете на пещерата.

— Нажежено е, нажежено е!

— Праведно небе! — извика Лео. — Това е народът, който нахлупва нажежени гърнета на главите на чужденците!

Едва успял да произнесе тия думи и двама едри нехранимайковци хванаха огромните щипки, мушнаха ги в огъня, поклонницата на Мохамед извади примка от растителни влакна, пропълзя като змия и впримчи с нея краката на нещастника. Тогава злодейците измъкваха с щипките голямо пръстено гърне, нажежено до бяло и се насочиха към Мохамед, който отчаяно се бореше, викайки колкото му глас държи; диваците не можаха да изпълнят намерението си „Да нахлупят на главата му нажеженото гърне“.

Аз скочих на крака с вик, измъкнах револвера си и стрелях в дяволската жена, която милваше Мохамед. Куршумът попадна в тила й и я уби на място. Мохамед с нечовешко усилие се бе изтръгнал от ръцете на мъчителите си и като подскочи нагоре, падна мъртъв върху нейния труп: куршумът на моя револвер бе убил и него; така той бе избавен от ужасната смърт.

Слисването на нашите любезни домакини не продължи дълго. Жителите на Амахаггер никога не бяха чували изстрели; бяха поразени, но един от диваците бързо се опомни, грабна копието и се спусна върху Лео, който се намираше близо до него.

— Бягай! — креснах аз и сам хукнах навън от пещерата. Около входа се бяха струпали мнозина и ни преградиха пътя. Все пак успях да избягам. След мен тичаха Лео и Джоб, а след тях ревяха и крещяха човекоядците, разярени от смъртта на жената.

Когато прескачах мъртвото тяло на Мохамед, почувствах топлината на нажеженото гърне, което се намираше пред краката ми и зърнах, че ръцете му потрепваха.

Най-после тримата стигнахме площадката пред изхода и решихме скъпо да дадем живота си. Множеството, което ни преследваше, ни заобиколи. Джоб се намираше вляво от скалата, Лео по средата, а аз вдясно. Лео се наведе напред и се вгледа в тъмнината, откъдето диваците се спуснаха върху ни с блестящите си копия, страшни в безмълвната си ярост.

Странен блясък светна в очите на Лео; хубавото му лице беше буквално вкаменено. В дясната си ръка държеше тежкия си ловджийски нож и нежно ме прегърна.

— Прощавай, стари приятелю! — каза той. — Мили ми приятелю, ти беше за мен нещо повече от баща! Ние едва ли ще се справим с тия нехранимайковци, ще ни избият за броени минути, а после ще ни изядат. Прощавай, Джоб, прощавай!

— Нека бъде Божията воля! — казах аз като стиснах зъби и се приготвих за смъртта. В този момент Джоб извика, вдигна револвера и започна да стреля.

Един огромен дивак изскочи на площадката; Лео го уби на място със силната си ръка. Аз убих друг, но Джоб не улучи противника си; един го хвана за снагата и го повали. Какво стана по-нататък с Джоб не зная, защото почнах отчаяна борба с двама злодейци, които, за мое щастие, нямаха копия. За първи път през живота физическата ми сила се оказа решаваща. Забих големия си и остър като меч ловджийски нож в главата на дивака с такава сила, че стоманата я прониза като гнила круша.

Други двама се спуснаха върху мен, повалиха ме на пода и започнахме да се търкаляме назад и напред. Те бяха твърде силни, но и аз, обезумял от ярост, се борех като лъв. Вклещих ги с двете си ръце, а те се извиваха и съскаха като змии и ме удряха с юмруци. Легнал по гръб телата на диваците ме защищаваха от ударите на копията; не зная защо, но си спомних за Кеймбридж и за приятелите си. Ако те биха могли да ме видят сега! Скоро противниците ми престанаха да се борят, дишането им секна, те утихнаха, но аз не се решавах да ги пусна, страхувайки се да не оживеят.

Останалите навярно са помислили, че ние всички сме мъртви и ни зарязаха.

Обърнах глава и видях Лео, осветен от светлината на лампа. Той още беше на крака, но се намираше сред куп освирепели мъже, готови да го разкъсат като вълци. Над тях светлееше неговото прекрасно бледо лице, със златистите къдрици; видях, че той се бори с отчаяние.

Диваците се скупчиха около него, пречеха си и не можеха да го убият с копията си, а ножове нямаха. Най-после ловджийският нож падна от ръката на Лео и той остана без оръжие. Помислих, че краят му е настъпил. Но той с отчаяно усилие отблъсна диваците, грабна трупа на едного, повдигна го нагоре и започна да удря надясно и наляво. Пет или шест души паднаха на земята, но скоро станаха и като вълци се нахвърлиха върху му. Лео уби още един дивак с юмрук, но това беше повече отколкото би могъл да направи сам човек срещу мнозина. Най-после силите му го напуснаха и той падна, като събори със себе си всички, които го държаха.

— Копие! — викна един дивак. — Копие! Трябва да му пронижем гърлото! Дайте съд, да събера кръвта му!

Затворих очи. Внезапно се случи нещо неочаквано. Неволно отворих очи и видях как Устана се хвърли върху падналия Лео и го закри с тялото си; обгърна шията му с две ръце. Диваците се опитваха да го изтръгнат от нея, но тя се бе обвила около тялото на Лео и го пазеше като куче. Тогава диваците се опитаха да му нанесат удар отстрани, без да засегнат нея, но тя и на това им попречи; Лео беше само ранен. Най-после нападателите изгубиха търпение.

— Умъртви с копието и мъжа, и жената! — каза един глас. — Нека тъй се венчаят!

Аз видях вдигнатото копие и отново затворих очи.

Внезапно се чу силен глас, който проехтя заповеднически.

— Стига!

Смъртна слабост ме обзе, изгубих съзнание.

IX. Мъртвата хубавица

Когато отворих очи, лежах недалеко от огъня, около който преди време бяха насядали диваците, готвейки се за ужасната гощавка. До мен лежеше Лео, а над него се бе надвесила изящната фигура на Устана, която промиваше дълбоката рана, готвейки се да я превърже. Зад нея стоеше Джоб, невредим, но уплашен и треперещ. От другата страна на огъня се търкаляха труповете на убитите от нас диваци, около 12 души, без да се смятат жените и тялото на бедния Мохамед. Няколко непознати люде връзваха ръцете на останалите живи човекоядци и ги нареждаха по двама.

Нехранимайковците, както се виждаше, се бяха покорили с участта си, но това им спокойствие малко отговаряше на блестящите от ярост очи. Пред пленниците беше застанал Биллали и следеше връзването им. Той изглеждаше уморен, но приличаше на патриарх със своята развяваща се брада; като че ли пред него се намираха бици, които се подготвяха за кланицата.

После той се обърна и ме видя да седя; приближи до мен и твърде любезно изрази надежда за подобряване на положението ми. Отговорих му, че ме боли цялото тяло. Той се наведе да разгледа раната на Лео.

— Лош удар! — каза той. — Но копието не е засегнало вътрешностите! Ще оздравее!

— Радвам се, че си се завърнал, татко! — отговорих аз. — Още минутка закъснение и всичко би било свършило! Тия дяволи искаха да убият и нас, както убиха нашия слуга! — посочих Мохамед.

Старецът стисна зъби и страшна злоба блесна в очите му.

— Не се бой, сине мой! — отговори той — Такава участ ще ги постигне, че е страшно да се говори. Те ще отидат там, където живее „Тя“; техните мъки ще бъдат достойни за нейното величие. Този човек — посочи Мохамед, — е умрял от прекрасна смърт в сравнение с оная, която очаква тия чакали. Разкажи ми, моля те, как се случи това?

Аз му разказах станалото с няколко думи.

— Така ли? — каза той. — Сине мой, у нас съществува обичай; щом чужденец дойде в нашата страна — да бъде убит като се нахлупи на главата му нажежено гърне, после се изяжда. Такъв е обичаят!… Аз мисля, че този обичай е лош! На мен не ми харесва месото на чужденците, особено когато дълго време са се скитали по блатата и са се хранили с дивеч! — добави той, след като замълча. — Когато „Тя, на която всичко се подчинява“, пощади вашия живот, нищо не каза за черния човек; тия хора са същински хиени; те са поискали да опитат неговото месо, а тая жена, ти вярно каза — им е внушила да нахлупят на главата му нажеженото гърне. По-добре би било тия злодейци да не са се раждали, отколкото да видят ужасния гняв на „Тя“! Щастливи са ония, които са умрели от вашата ръка! Да — продължи той, — вие добре сте се сражавали. Знаеш ли ти, дългоръка маймуно, че си смазал костите на противниците си като черупка на яйце? А младият лъв се е борил с цяла тълпа. Убил е трима, а четвъртият умира, защото главата му е смазана. Това сражение е било чудесно; аз станах ваш приятел; обичам храбреците. Кажи ми, сине мой — твоето лице напомня онова на маймуната — какво ви предизвика да убивате? Казаха ми, че сте вдигали шум…

Обясних на Биллали всичко с няколко думи, защото се чувствах уморен; говорех само да не го обидя. Тогава той ме помоли да застрелям едного от пленниците, за да му покажа действието на барута, да се възползвам от случая да отмъстя на нехранимайковците. Биллали остана много учуден, когато разбра, че ние не сме свикнали спокойно да стреляме в хора и оставяме отмъщението на грижата на закона и на божията справедливост. Добавих: когато оздравея, ще ви заведа на лов, там ще убиете някое животно. Зарадва се като дете, на което обещават нова играчка.

Лео отвори очи под влиянието на уискито, което Джоб изля в гърлото му; ние млъкнахме.

Джоб и Устана взеха Лео, който беше в твърде лошо състояние, сложиха го върху постеля, а аз бях готов да разцелувам добрата фея за нейната храброст; тя бе рискувала живота си, за да спаси моето момче. Устана бе млада, но строга и с нея човек не би могъл да се шегува. Аз се отказах да показвам чувствата си. Разбит душевно и телесно, измъчен, но съзнаващ, че се намирам в безопасност, легнах в дупката си, без да забравя да благодаря на Провидението с цялото си сърце за спасението ни. Малцина са ония, които на косъм от смъртта, така щастливо са спасявали кожата си.

Дори в спокойни дни аз лошо спя, а през тая нощ моите сънища не бяха особено приятни. Преследваше ме Мохамед, който бягаше от нажеженото до зачервяване гърне… А после се появяваше забулена фигура, която от време на време се отбулваше и заставаше пред мен като прекрасна жена или като обезобразен скелет, който ми шепнеше:

„Всяко живо същество е познало смъртта; онова, което е живо, никога не може да умре, защото онова, което в света на Духа е живот — за него смъртта е нищо. Всяко живо същество е вечно, макар понякога да заспива и да забравя това!“

Най-после се разсъмна. Чувствах се напълно смазан. В седем се появи Джоб, силно накуцвайки. Кръглото му лице приличаше на недозряла, смазана ябълка. Той ми каза, че Лео спал добре, но бил много слаб.

След два часа Биллали (Джоб го наричаше Били Пръча, защото бялата му брада го оприличаваше на такъв), дойде при нас; държеше в ръката си лампа и почти допираше главата си до свода на малката стая. Аз се престорих на заспал и през спуснатите си клепачи наблюдавах подигравателното му, но хубаво старческо лице. Той стрелна към мен своя поглед, гладейки огромната си брада.

— Аха! — забъбри той (Биллали имаше привичка да си говори сам). — … Грозен е, толкова е грозен, колкото младият е хубав; същинска маймуна! Но аз обичам този човек, колкото и да е странно за моите години. Поговорката казва: „Не се доверявай на хората и убий оногова, на когото най-малко се доверяваш! Що се касае за жените, бягай от тях, защото те са зло, и в края на краищата ще те погубят!“ Ето една добра поговорка, дошла до нас от древността. Да, на мен ми харесва тая маймуна и се надявам, че „Тя“ няма да го омагьоса. Бедната маймуна!… Скапала се е от битката! Ще си отида, за да не я събудя!

Изчаках докато се обърне към изхода и се обадих.

— Татко мой, ти ли си?

— Да, сине мой, аз съм. Ще си отида, за да не те безпокоя, макар да съм дошъл да видя как се чувстваш и да ти кажа, че нехранимайковците са вече на път към „Тя на която всичко се подчинява“. „Тя“ ми каза всички вие да отидете, но боя се, че не сте здрави!

— Да — отговорих аз. — Трябва да почакаме, докато оздравеем. Моля те, татко мой, помогни ми да изляза на въздух. Тук не ми е добре!

— Да, да — отговори той, — тук въздухът е тежък! Помня, когато бях още момче, намерих на това място, където ти лежиш, мъртвото тяло на една прелестна жена! Тя беше толкова хубава, че се промъкнах с лампа да я разгледам. Тя бе красавица! Цветът на кожата й бе бял, а златистата й коса достигаше до нозете. Всеки ден идвах тук да й се любувам. Не ми се присмивай, чужденецо! Влюбих се в мъртвата хубавица. Често целувах нейното студено лице и си мислех: колко щастлив е бил онзи човек, който я е любил и прегръщал. Да, това мъртво тяло ме научи да бъда мъдър, то ми говореше за суетността на живота, за величието на смъртта, то ми казваше, че всичко на света има край и се забравя. Така минаваше времето. Майка ми, твърде наблюдателна жена, забеляза, че съм се променил, че съм станал сериозен и започна да ме следи: видя мъртвата хубавица и се уплаши да не би да ме е омагьосала. Това наистина беше вярно.

Майка ми взе лампа, изправи мъртвата до стената и запали косите й. Изгоря цялата, до краката. Погледни, сине мой, по свода още е останала следа от дима! — Аз се вгледах и забелязах сажди по тавана. — Тя изгоря цялата, до самите нозе — продължи Биллали с равномерен тон, — но спасих единия крак, като го отрязах и го скрих под този камък; завих го с къс платно. От тогава, до днес, не съм влизал тук.

Като коленичи, Биллали бръкна с дългата си ръка под камъка. Лицето му пламна и той измъкна нещо, потънало в прах и обвито в прогнил парцал. Когато го разви, с учудване видях женски крак, с хубава и красива форма, съвсем свеж, като че ли вчера е бил поставен под скалата.

— Виждаш ли, сине мой! — каза Биллали с печален глас. — Аз казах самата истина! Погледни!

Взех студения крайник и дълго го разглеждах под светлината на лампата, със странното чувство на удивление; после, подпомогнат от Биллали, отидох при Лео. Той изглеждаше още по-зле от мен, страшно бе отслабнал от изгубената кръв, но затова пък беше весел и искаше да яде. Джоб и Устана го сложиха на носилка и с помощта на стария Биллали, го занесоха до входа на пещерата. Там ние всички закусихме и прекарахме целия ден.

На третия ден, сутринта, аз и Джоб бяхме съвсем здрави. И Лео се чувстваше по-добре; съгласих се да тръгнем към равнината Кор, където ни казаха, живеела тайнствената „Тя“.

X. На път

След час при входа на пещерата бяха приготвени пет носилки. При всяка носилка бяха застанали по четирима носачи и двама резервни; около тях стояха куп въоръжени войници, които щяха да ни придружават и да носят багажа ни. Тия носилки бяха предназначени за нас и за Биллали, който пожела да ни придружи.

Помислих, че петата носилка вероятно е за Устана.

— Девойката ще дойде ли с нас? — попитах Биллали.

Той повдигна рамене.

— Ако желае! У нас жените правят каквото искат. Ние се прекланяме пред тях, а когато станат нетърпими, убиваме старите за назидание на младите; с това им доказваме, че сме по-силни от тях. Моята бедна жена бе убита преди три години. Това е твърде печално, но да ви кажа искрено, сине мой, от тогава животът ми стана по-добър!

След десетина минути се намирахме вече на път. Вървяхме почти час по една вулканична равнина. Чудесна местност се откри пред нас. Раззеленилата се равнина се разстилаше надалеко, тук-там прекъсвана от групи дървета. В дълбочината, под склона на равнината, дремеше блатото, чиито изпарения висяха във въздуха. Носачите ни лесно се спуснаха по склона и около пладне стигнахме края на блатата. Там спряхме да закусим, а после по една криволичеща пътека влязохме в самото блато.

Тази пътека бе невидима за неопитно око; и досега не мога да разбера по какъв начин носачите откриваха пътя в блатото.

Продължихме напред до залез-слънце; стигнахме до оазис, където Биллали ни предложи почивка. Седнахме около огъня, който накладохме от сухи дърва и от тръстика, която носехме със себе си; хапнахме с апетит и запушихме. Странно нещо! В тая страна беше горещо, а понякога ни обхващаше студ; както и да е, но сега ние бяхме доволни, че седяхме около огъня, без да се боим от комарите.

Завихме се и се приготвихме да нощуваме, но необикновеният шум от хиляди бекаси, не ни остави да заспим. Аз се обърнах и погледнах Лео. Той дремеше; лицето му беше червено. При светлината на огъня видях как Устана, която лежеше до него и от време на време се повдигаше на лакът, загрижено го съзерцава.

Събудих се, когато вече се бе разсъмнало; нашите носачи се движеха назад-напред в мъглата, привидно готвейки се за по-нататъшно пътуване. Огънят угасна. Станах от утринния студ, после погледнах Лео. Той бе седнал и държеше главата си с две ръце: лицето му бе червено, очите му блестяха, клепачите бяха пожълтели; очевидно го втрисаше, както и Джоб. Дадох и на двамата по 60 сантиграма хинин, аз взех по-малка доза, после отидох до Биллали, обясних му каква е работата и го попитах какво трябва да направя. Той дойде с мене, погледна Лео и Джоб, когото поради кръглото лице, наричаше „свиня“.

— Аха! — каза той. — Треска! Така си и мислех! Болестта на младия лъв е тежка, но той е млад и ще оздравее. А пък „свинята“ го е хванала лека треска, която винаги започва с болки в тила!

— Ще могат ли да продължат пътя? — попитах.

— Да, сине мой, те трябва да продължат. Ако останат тук, ще умрат. За тях е по-добре да лежат в носилки, отколкото на земята. До настъпването на нощта, ако всичко върви добре, ние ще преминем блатата и ще се озовем на чист въздух. И тъй, нека седнем в носилките и да продължим пътя си; не е здравословно да стоим тук, сред тая мъгла. По пътя ще хапнем!

Със свито сърце седнах в носилката.

През първите три часа всичко вървеше добре, после се случи нещо, благодарение на което, не се лишихме от нашия почтен приятел Биллали. Преминавахме през най-опасното блато. Нашите носачи газеха до колене във вода и аз недоумявах как се справят с тежките носилки, газейки в блатото. Внезапно се чу остър вик, плясък на вода и целият керван спря.

Изскочих от носилката и изтичах напред. На двадесетина ярда от нас бе потънала носилката на Биллали.

Оказа се, че един от носачите на Биллали е настъпил змия, която го е ухапала. Той се хванал за носилката да не падне, но тя се обърнала и носачите избягали, а Биллали и ухапаният от змията човек бухнали в езерото. Нещастният носач бе ударил главата си о нещо и тинята го бе погълнала.

Биллали не се виждаше, но водата около носилката се бе раздвижила и навярно там, заплетен, лежеше Биллали.

— Той е там; нашият баща е там! — ми заяви един от носачите, без да се опита да помогне; и другите стояха неподвижно и гледаха водата.

— Махайте се, скотове! — викнах на английски; хвърлих шапката си и скочих в зелената застояла вода на езерото.

Не зная как съм успял да уловя стареца, но неговата почтена глава, цялата в зелена тиня, скоро излезе на повърхността. По-нататък всичко бе лесно. Биллали беше опитен човек: той помогна и на мен, и на себе си да излезем от блатото.

— Кучета! — извика към носачите, щом дойде на себе си и можеше да говори. — Вие оставихте вашия баща да потъне! Ако не беше този чужденец, навярно щях да загина! Ще ви науча вас! — и блестящите от ярост очи не обещаваха нищо добро. — А ти, сине мой — продължи Биллали, като ми стисна ръката, — бъди уверен, че аз съм твой приятел в щастие и в нещастие. Ти спаси живота ми; може би ще дойде ден, когато и аз ще спася твоя!

След това се поизчистихме от тинята, седнахме в носилките и продължихме пътя си. Въпреки, че един от носачите бе затънал в блатото, никой не бе особено огорчен от случилото се. Не зная дали на темперамента им се дължеше това равнодушие или на привичката да гледат на всичко равнодушно, но никой не оплака преждевременно загиналия човек.

XI. Равнината Кор

Преди залез излязохме от блатата и се озовахме на суша, която представляваше хълмиста равнина; върху един от хълмовете се спряхме да нощуваме. Първата ми грижа бе да наглеждам Лео. Той бе по-зле, отколкото сутринта. Започна да повръща и това продължи до разсъмване. Нито минута не спах тази нощ, помагайки на Устана, усърдна и неуморима, когато трябваше да се прислужва на Лео и Джоб. Въздухът беше свеж и комарите изчезнаха. Сега бяхме по-високо от равнището на блатните изпарения и положението ни не бе лошо.

На сутринта Лео имаше температура; започна да бълнува и казваше, че го били разрязали на две половини. Изпитвах голяма тъга. Когато го гледах с болка в сърцето, до мен се приближи Биллали и ми каза, че трябва да продължим, защото Лео се нуждае от почивка и гледане, иначе смъртта ще бъде неминуема до ден или два. Аз не можех да не се съглася с него. Настанихме Лео в носилката и потеглихме. Устана бранеше болния от мухите и внимаваше да не би да падне както Биллали.

Преди изгрев-слънце, ние стигнахме върха на висок хълм. Долу, в краката ни, се разстилаше богата страна, потънала в зеленина и цветя. На 18 мили от мястото, където стояхме, се издигаше огромна и необикновена планина. В подножието на планината се намираше покрит с растителност склон, а на петстотин стъпки над равнината, забелязах огромна скала, увиснала над дълбока пропаст. Формата на планината, която имаше вулканичен произход, бе кръгла. Този огромен естествен замък представляваше величествена и внушителна гледка, извисявайки се над равнината. Самотността му придаваше още по-величествен изглед, а високите му скали, като че ли се целуваха с небето, което бе покрито с тежки облаци. Седнал в носилката, аз се любувах на неземната красота.

— Погледни, ето къщата на „Тя, на която всичко се подчинява“ — ми каза Биллали, — Друга кралица има ли такъв престол?

— Да, удивително нещо, татко мой! — отговорих аз. — Как ще се изкачим? Не е лесно катеренето по тия скали!

— Ще видим. Маймуно! Погледни тая пътека над нас. Как ти се вижда?

Видях пътека между скалите, постлана с чимове, от двете страни на която се издигаха огромни скали.

— Мисля, че там има път, татко мой — отговорих аз, — иначе би могло да се мисли, че това е корито на река или на канал!

Биллали кимна с глава.

— Имаш право, сине мой! Това е вада, прокопана от ония, които са живели преди нас; за отвеждане на водата. Някога там е имало голямо езеро. Най-напред прокопали канал в равнината. Тогава водата нахлула в канала и наводнила равнината; навярно от това се е образувало блатото, през което минахме. Когато езерото пресъхнало, народът построил прекрасен град, от който сега са останали само развалини и названието Кор.

— Може би! — отговорих аз. — А защо езерото не се пълни отново с вода от дъждовете и от водните потоци?

— Сине мой! Народът, за който говоря, е бил мъдър. Виждаш ли реката вдясно? — Той посочи поток, който пресичаше равнината на четири мили от нас. — Това е отклонената вода. В началото тя се е вливала в канала, но по-късно я насочили тук!

— Има ли пътека, по която човек може да се изкачи на планината? — попитах аз.

— Да — отговори Биллали, — но това е тайна. Можеш цял месец да търсиш пътеката, но няма да я намериш. Тя е направена преди година!

— „Тя“ винаги ли живее там? — попитах. — Или идва и тук, зад планината?

— Да, сине мой „Тя“ е тук, и навсякъде!

Сега се намирахме в равнината и аз се любувах на хубостта на тропическите цветя и дървета. Имаше високи дъбове и палми и някакво неизвестно на мен дърво с блестящ меден цвят, отрупано с пъстроцветни пеперуди. Между дърветата и в тревата гъмжеше от дивеч и зверове. Забелязах носорог, бивол, антилопа и три щрауса, които се разбягаха при нашето приближаване.

В носилката беше и пушката. Видях елен, спуснах се след него. На 8 ярда той се обърна и хукна, но гръмнах, животното подскочи и падна мъртво. Биллали бе възхитен.

Продължихме пътя си без никакви други приключения, докато стигнахме пропаст и се озовахме пред един мрачен тунел, който ми напомни тунелите, построени в Европа. От него изтичаше поток. Спряхме при входа, докато носачите запалят лампите. Биллали излезе от носилката и вежливо, но твърдо ми заяви, че „Тя“ заповядала да ни завържат очите, за да не узнаем тайния път. Аз се съгласих, но Джоб се огорчи, предполагайки, че това е началото на обреда „нажежените гърнета“. Все пак се утеши, когато го уверих, че никой не носи със себе си гърне, няма и огън за нагряване. Бедният Лео, измъчен от пътя, бе заспал дълбоко и нямаше нужда да му се завързват очите. Сложиха ни по къс жълто платно, а краищата завързаха добре, за да не се изхлузи. Не зная защо, и на Устана завързаха очите. После потеглихме; по звука на стъпките и по шумоленето на водата разбрах, че сме влезли в тунела. Странно чувство ме облада при мисълта, че се намирам в недрата на планината. Лежах мълчаливо, вслушвайки се в равномерния ход на носачите и в шуртенето на водата. Диваците запяха тъжна песен, същата, която бях чул в навечерието на пленяването ни. Скоро въздухът стана толкова спарен и тежък, че се боях да не се задуша. Внезапно носачите кривнаха, шуртенето на водата заглъхна и свеж въздух лъхна лицето ми. Нова смяна на посоката, втора, трета: макар и с вързани очи, се чувствах прекрасно и се стараех да си представя този път, но това не ми се удаваше.

Така вървяхме около половин час; внезапно почувствах, че сме излезли на открито; през превръзката проникна светлината и ме лъхна свеж въздух. След броени минути носачите спряха; чух как Биллали заповяда на Устана да развърже превръзките ни. Без да я чакам, сам свалих платното и го захвърлих. Както предполагах, ние бяхме минали през пропастта и се бяхме озовали на другия й край, върху огромна скала, откъдето съзрях мрачната линия на отсрещните зъбери. По-голямата част от равнината беше обработена и заградена с каменна стена за предпазване чудесните градини и ниви от добитъка. Нямах време да разгледам околностите; голямо множество ни заобиколи, разглеждайки ни с любопитство. Появиха се въоръжени люде, предвождани от началниците си, които държаха в ръце мечове. Бяха в леопардови кожи. Както узнах, това бяха телохранителите на кралицата. Един от началниците им приближи до Биллали, поклони се и го попита нещо. Биллали му отговори с няколко думи. Тогава отрядът тръгна покрай скалата и нашите носачи го последваха.

Изминахме половин миля, спряхме пред входа на една пещера. Биллали слезе от носилката и ни покани с Джоб да го последваме. Лео се чувстваше твърде зле и остана навън. Аз се подчиних и влязох в пещерата, полуосветена от лъчите на залязващото слънце. По стените блещукаха лампи, като газовите фенери на някоя Лондонска улица.

Първото нещо, което ме впечатли, бяха изваяните стенописи. Бяха изобразени любовни сцени, ловни подвизи й наказанието „нажежени гърнета“. Последното често се е практикувало от диваците. Сцени от сражения почти не се срещаха, от което заключих, че този народ не е изложен на чести неприятелски нападения; може би се дължеше на блатата. Между изображенията забелязах странни надписи, но не можах да разбера езика им. Със сигурност не бе нито гръцки, нито египетски, нито еврейски; тия надписи по-скоро имаха йероглифен характер.

Отрядът телохранители на кралицата спря, като ни пропусна пред себе си. Посрещна ни човек, облечен в бели дрехи, който мълчаливо и смирено се поклони. Беше глухоням. На шест ярда от входа на пещерата се простираха надясно и наляво широки галерии. При устието на лявата галерия, бяха застанали двамина войника. Навярно там се намираха покоите на кралицата. Входът отдясно не се пазеше и немият с жест ни показа да се упътим натам; когато изминахме няколко ярда по осветената от лампи галерия, влязохме в стая със спусната тежка завеса. Немият я повдигна и ни заведе в нова стая, издълбана в скалата, но силно осветена от слънцето, за мое облекчение. В нея имаше каменно легло, съд с вода за измиване и леопардови кожи за завивки.

Тук доведоха Лео и Устана. Забелязах, че немият погледна остро и въпросително, сякаш искаше да разбере коя е и защо е дошла. После отведе Джоб в също такава стая; следващите две заехме Биллали и аз.

XII. Тя

Първата ми грижа бе да се измия и почистя дрехите си, които не бях сменял от потъването на кораба. За щастие всичките ни вещи от лодката бяха пренесени. Бях много доволен — нашето облекло бе направено от здрава материя, пригодена за пътешествия. Прост жакет и панталони — всичко това бе твърде удобно за тая тропическа страна, защото не пропускаха слънчевите лъчи и не държаха топло при внезапните промени на температурата.

Никога няма да забравя колко добре се почувствах, когато се измих и преоблякох с чисти фланели. Единственото нещо, което ми липсваше, бе сапунът.

Сресах брадата си, за да не приличам напълно на маймуна, както ме наричаше Биллали, и почувствах глад. Затова останах твърде доволен, когато завесата на входа без шум се разтвори и влезе една няма девойка, която със знаци ми показа, че за нас е приготвена закуска. Аз я последвах в съседната стая: там намерих Джоб, когото, за негов ужас бе довела тук хубавата няма девойка. Бедният, не можеше да забрави жената с, „нажеженото гърне“ и подозираше в лоши намерения всяка навъртаща се около него пола.

Стаята, в която отидохме, беше голяма и вероятно някога е служила за балсамиране. В нея имаше големи каменни маси и отвори за външния въздух. Когато ги разгледах по-внимателно, забелязах, че масата, която се намираше вляво, очевидно е била предназначена за човешко тяло, защото на нея бе оформена издигнатина за главата и за поддържане на врата. Изваяните украшения по стените изобразяваха смъртта: балсамирането и погребението на старец с дълга бяла брада, навярно древен крал или сановник на страната.

Тия изображения бяха чудесни. Разглеждах ги с голямо любопитство, но ето че седнахме пред трапеза от козе месо и питки, поднесени в чисти дървени съдове.

След като се нахранихме, отидохме при бедния Лео, а Биллали излезе, като ми каза, че трябва да чака кралицата и да изслуша заповедите й. Лео беше все още зле и бъбреше несвързани думи. Аз заговорих и сякаш гласът ми го успокои; той се съвзе и аз му предложих хинин. Около час бях при него и когато се стъмни, аз едва виждах главата му върху възглавницата, която му бяхме направили от една покривка, пъхната в торба.

Внезапно се появи Биллали и с важна физиономия ми съобщи, че „Тя“ изказала благоволение да ме види — рядка чест, каквато не се падала често на смъртните. Струва ми се, че той се ужаси от студенината, с която посрещнах „тая чест“, и действително, аз не чувствах особена радост при мисълта за срещата с дивата и мрачна кралица на човекоядците. Не ме интересуваше дори нейната тайнственост, когато умът ми бе зает с болестта на Лео. Станах, за да последвам Биллали, но видях нещо бляскаво на пода. Може би читателят ще си спомни, че в кутията на Винси ведно с къса от амфората имаше още и един „скарабей“ с изображение на гъска и на един интересен йероглиф с надписа „Suten se Ra“, тоест „Царствен син на Слънцето“. Тъй като този скарабей беше твърде малък, Лео го вгради в златен пръстен. Този пръстен намерих сега. Лео, при силния припадък от треската, го беше захвърлил на пода. Опасявайки се да не би пръстенът да се изгуби, сложих го на малкия си пръст и последвах Биллали.

Ние минахме през левия коридор и влязохме в коридор, където като две статуи, бяха застанали двама войника. Те сведоха глави в знак на почит, минахме край тях и се озовахме в една силно осветена галерия.

Посрещнаха ни неми хора — двама мъже и две жени, които ни се поклониха, после жените застанаха пред нас, а мъжете зад нас. В такъв ред нашата процесия тръгна напред, мина през няколко входа със завеси; стигнахме до дъното на галерията. Двама стражи с дрехи от възжълто платно ни се поклониха и ни пуснаха да влезем в стая, където осем-десет жълтокоси жени, повечето млади и хубави, седяха върху възглавнички с някакво ръкоделие, прилично на бродерия; всички бяха глухонеми.

В най-отдалечения край на стаята висяха тежки завеси от източни килими; там бяха застанали две красиви девойки. Когато приближихме, те разтвориха тежките завеси и Биллали направи нещо твърде любопитно. Този почтен джентълмен легна на корем и с дългата си бяла брада, която метеше пода, запълзя напред. Аз го последвах на собствените си крака. Като погледна през рамо той ми изшептя:

— Легни, сине мой! Пълзи! — каза той — „Тя“ е тук и ако не бъдеш скромен, ще те порази!

Спрях и почувствах ужас; коленете ми започнаха да се подгъват, но разумът ми се притича на помощ. Защо аз, англичанинът, да пълзя като дивак пред една кралица на диваци? Не можех да направя това, ако ще да загубя живота си.

Това решение ме подкрепи и поех смело напред; озовах се в малка стая, стените на която бяха украсени с богати платове, изработени, както узнах после, от немите девойки. Тук-там из стаята се намираха столове от черно дърво, с украшения от слонова кост; подът бе постлан с килим. В дъното на стаята забелязах уединено място, закрито от завеси, през които светлината си пробиваше път.

Била ли не беше опитен в пълзенето и ние бавно се придвижвахме, тъй като моите крачки бяха съразмерни с неговите движения.

Най-после се дотътрихме до завесите. Биллали се блъсна в тях, протягайки напред ръце, като че се готвеше да умира. Като не знаех какво да правя, аз разглеждах стаята и внезапно почувствах, че някой ме наблюдава.

Страхът ме облада. Наоколо царуваше пълна тишина. Биллали, като труп, лежеше пред завесите на стаята. Минутите минаваха една след друга, без признак на живот и ни най-малко движение! Аз чувствах върху себе си поглед, който ме пронизваше и бях толкова уплашен, че дишането ми секна.

Най-после завесата се размърда, но още криеше своите тайни; отново се размърда и този път между гънките се появи една прелестна, бяла като сняг ръка, с дълги изящни пръсти. Ръката повдигна завесата и аз чух удивително нежен глас.

— Чужденецо — каза гласът на най-чист и класически арабски език. — Защо си се изплашил толкова?

Но преди да отговоря, пред мен застана висока фигура.

Цялото тяло и лицето бяха покрити с бял тюл; тя ми напомни мумия в покров.

Още повече се уплаших от появата на това призрачно същество; косата ми настръхна, макар в тая мумия да различавах една прекрасна жена, притежаваща удивителна, почти змийска гъвкавост и грациозност.

— От какво се уплаши, чужденецо? — повтори нежният глас, звучащ като музика и пронизващ до самото сърце. — Нима съм толкова страшна, че мога да уплаша един мъж? Тогава мъжете са се променили много.

С леко и кокетно движения, та ся обърна, желаеше да покаже цялата си хубост и разкошните си черни коси, стигащи обутите в сандали нозе.

— Твоята хубост ме срази, кралице! — отговорих скромно, като не знаех какво друго да кажа; дочух как старият Биллали, който лежеше на пода, избърбори: добре, моя Маймуно, добре!

— Знам, мъжете умеят да ласкаят! — отговори тя със смях, който звънна като сребърно звънче. — Уплаши се, чужденецо, защото погледът ми е проникнал в сърцето ти, но понеже съм жена, прощавам ти лъжата. Сега ми отговори как попаднахте в тая страна — в страната на пещерите, на блатата и на сенките на смъртта? Защо дойдохте тук? Как решихте да поверите живота си в ръцете на Хийя, или на „Тя, на която всичко се подчинява“? Как си научил моя език? Той е старинен език — сладкозвучно дете на някогашна Сирия… Какво става в света? Аз живея в пещерите, сред мъртвите и нищо не зная за хората; живея, чужденецо, със спомените, а тия спомени лежат в гроб, изкопан от собствените ми ръце!

Чудният й глас трепна; съгледа фигурата на Биллали и си спомни за него.

— Ти ли си, старче? Кажи ми как се случи това безобразие в твоето домакинство? Моите гости са били изложени, на опасност, нали? Твоите деца, тия скотове, са искали да убият едного от тях и да го изядат; ако чужденците не бяха се борили с такава смелост, всички щяха да бъдат мъртви и не бих могла нищо да направя. Какво значи това, старче? Не трябва ли да те накажа?

Гласът й звучеше гневно и студено. Биллали, който не беше страхлив, се вдърви от ужас.

— О, Хийя, велика кралице! — извика той от пода. — Бъди милостива. Аз съм твой верен слуга! За това не съм виновен аз. Една жена, с която се подиграл един от белите гости, им внушила да изпълнят старинния си обичай и да изядат дебелия черен юнак, дошъл с Маймуната и с Лъва. Тя знаела, че за него ти не си дала никакви заповеди. Маймуната и Лъвът убили жената и черния си слуга, за да го избавят от ужасна смърт. Тогава тия скотове, пияни от жаждата за кръв, се нахвърлили върху твоите гости. Но белите храбро се борели. О, Хийя! Те се сражавали като истински мъже и убили мнозина; аз пристигнах навреме и ги спасих, а злодейците доведох в равнината Кор, за да ги съдиш ти, велика кралице! Сега те са тук.

— Да, старче, зная това. Утре ще ги съдя в голямата зала! А на теб прощавам. Внимавай в бъдеще да не се случват подобни неща. Върви си.

Биллали се вдигна от пода и като стана на колене, три пъти се поклони до земята; изпълзя от стаята и изчезна зад завесата, като ме остави сам е тая ужасна, но очарователна жена.

XIII. Аеша

— Отиде си! — каза „Тя“. — Отиде си този глупав козел! Колко малко познания събира човек през живота си! Като вода животът се процежда между пръстите му и ако те едва се намокрят, като от роса, цяло поколение глупци крещи: ето един действително мъдър човек! Нима това не е вярно?…

— Но, кажи ми името си, „Маймуна“? — така те нарича Биллали… — Тя се засмя. — Привичка е у диваците да слагат на хората имена на животни! Как те наричат в твоята страна, чужденецо?

— Холи, кралице! — отговорих аз.

— Холи! — повтори тя, изговаряйки с труд тая дума, но произнасяйки я с хубав акцент. — Какво значи „Холи“?

— Холи значи бодливо дърво! — отговорих.

— Така… Ти действително изглеждаш като яко и бодливо дърво. Ти си силен, но грозен и, ако не се лъжа, сърцето ти е честно; на теб човек може да се довери. Ти си свикнал много да мислиш. Но защо стоиш прав, Холи? Влез! Седни! Не бих искала да те виждам като пълзящ роб! Противни са ми техните поклони и страхът им от мен!

Тя повдигна завесата с прекрасната си ръка. Влязох настръхнал. Срещу мен имаше легло и маса. На масата овощия и бистра вода в стъкленица. В дъното на стаята се намираше каменен съд, във форма на купел, също пълен с вода. Осветен от нежната светлина на лампите, този ъгъл на покоите тежеше от аромати… Бляскавата коса и бялото облекло на кралицата благоухаеха.

Аз седнах в единия край на леглото, а тя в другия му край.

— Сега, Холи — произнесе тя, — кажи ми как научи арабски? Аз съм родена в Арабия и този език е скъп за мен! Моето родно място е старинния и прекрасен град Озал. Произхождам от народа на нашия баща Хараба, син на Катана. Ти не умееш да говориш като нас. Твоят език звучи със сладката музика на племената Хамиар… Някои думи са променени тук, у народа Амахаггер; аз говоря с него на друго наречие!

— Много години изучавах този език — отговорих аз. — На този език говорят в Египет и в други страни!

— И сега ли говорят на него в Египет? Фараоните царуват ли още там? А Персите?

— Персите напуснаха Египет преди две хиляди години. След тях го владееха римляните; и много други народи са царували по бреговете на Нил, докато настъпи времето на тяхното падение!

— А Гърция? — каза тя. — Съществували Гърция? Аз обичах гърците. Те са хубави като ясен ден и умни, но жестоки и вероломни!

— Да — казах аз. — Гърция съществува, съществуват и гърците. Но днешните гърци не приличат на древните; днешна Гърция служи за присмех е сравнение с предишната богата Гърция!

— Така! А евреите все още ли са в Йерусалим? Съществува ли построеният от мъдрия, крал храм? На кой Бог се кланят сега? Дошъл ли е Месия, за когото гръмогласно пророкуваха? Той ли управлява сега тяхната земя?

— Юдеите бяха разбити и напуснаха страната си; останките от този велик народ се пръснаха и бившият Йерусалим вече не съществува. А построеният от Ирод храм…

— Ирод ли! — прекъсна ме тя. — Аз не познавам това име… Говори!

— Римляните го изгориха и римските орли са летели над неговите развалини. Юдея вече е пустиня!

— Така… Тия римляни са били велик народ и са вървели право към своята гибел.

— Soliiudinem faciunt, pacem appetant — добавих аз.

— Та ти можеш да говориш и латински — каза Аеша с удивление. — Колко странно звучи този език в ушите ми след толкова години. Струва ми се, че се срещам с учен мъж, ръцете на когото са съумели да задържат водата на мъдростта! Знаеш ли гръцки?

— Да, кралице, и еврейски, но вече е излишно. Сега тия езици са мъртви!

Аеша радостно плесна ръце.

— Вярно, макар да си безобразно дърво, раждаш плодове на мъдрост, о, Холи! — произнесе Аеша. — Но разкажи ми за тия юдеи, които аз мразех, защото ме наричаха „езичница“. Дошъл ли е техният Месия?

— Техният Месия дойде — отговорих аз, — но Той бе беден; те не Го искаха такъв, оскърбяваха Го и се подиграха с Него, и после Го разпънаха на кръста. Неговите дела и думите Му са вечно живо, защото Той е бил Синът Божий, и сега управлява света!

— Ах, тия жестокосърдечни вълци! — каза тя. — Поклонници на суетата, жадни сребролюбци! Като сега виждам техните мрачни лица!… И тъй, те не познали Месия, нали? Вярвам ви. И Той е бил Син на Вечния Дух и е дошъл без великолепие и без величие, нали? А те, този избран народ на Оногова, когото те наричаха Йехова, този съд на египетските богове Ваала и Астарта — този алчен народ, жаден за богатства и власт, не е признал своя Месия, защото Той е бил беден и скромен. И сега са се пръснали по цялата земя, нали?!… Да, да, спомням си, за това говореха пророците. Нека! Тия юдеи разбиха сърцето ми, гледаха ме с лоши очи и когато поисках да ги науча на мъдрост, техните белобради лицемери и равини внушиха на народа да ме убие пред вратата на храма! Погледни този белег, който е останал от тогава! — С внезапно движение, тя отметна тюла и ми показа белег, който се чернееше върху млечнобялата й кожа.

Изплашен, отскочих назад.

— Прости ми, кралице — казах аз. — Нищо не разбирам. Две хиляди години са изминали откакто Исус е бил разпнат на Голгота. Как си могла да учиш евреите на философия, преди Неговото идване на земята? Ти си жена, а не дух! Може ли една жена да живее две хиляди години? Защо се подиграваш с мен, кралице?

Тя се отдръпна и аз почувствах острието на погледа й, който проникна в сърцето ми.

— О, човече! — произнесе тихо и спокойно. — Това е тайна, която ти не знаеш! Защо мислиш, че всичко, което живее умира? Нищо и никога не умира! Смъртта не съществува, съществува само превъплътяване! Погледни — и тя посочи изваяните изображения, — шест хиляди години откакто една велика раса е загинала от страшна болест… Но тая раса живее и може би сега душите на нейните представители са тук, при нас! — Тя се озърна. — Понякога ми се струва, че ги виждам!

— Да, но за света те са умрели завинаги!

— Не, само за известно време; те са се прераждали отново и отново… Аз, Аеша — така се наричам, чужденецо, — ти казвам, че очаквам прераждането на моя любим и зная, че той ще дойде тук, при мен!… А ти знай, че аз съм всемогъща и моята хубост превъзхожда хубостта на Елена, която са възпели поетите; моята мъдрост надминава Соломоновата; аз зная тайните на земята; мога да устроя всичко за своя полза; кажи ми, чужденецо, защо стоя тук, при тия варвари, които са по-лоши и от животните?

— Не зная! — отговорих скромно аз.

— Защото чакам този, когото обичам! Може би съм зла, не зная, но кой смее да каже кое е зло и кое добро?

За минута останах слисан и не можах да й отговоря.

— О, кралице! — отговорих най-после. — Ако ние, хората, не умираме, а само променяме обвивката си и отново се раждаме… какво може да се каже за ония, които никога не са умирали?

— Да — отговори тя с необикновен блясък в очите, — аз съм открила една от най-великите тайни на света. Кажи ми, чужденецо, щом животът съществува, защо той да не може да продължава до безкрайност? Какво са десет, двадесет, петдесет хиляди години в историята на живота? Защо планината живее десетки хиляди години под бури и дъждове? Тия пещери не са се изменили в течение на две хиляди години, не са се променили и животните, и човекът, който приличал на животно. В това няма нищо удивително; Природата е надарена с нова сила, а човекът е нейно дете и той трябва да се проникне от тая сила.

За теб, без съмнение, това е голяма загадка. Кажи ми, чудно ли ти се вижда, че узнах за вашето пристигане и спасих живота ви?

— Да, кралице! — отговорих аз.

— Виж водата! — тя ми посочи съда с формата на купел, наведе се и повдигна над него ръката си. Водата потъмня, после се избистри и съвсем ясно видях нашата лодка в онзи ужасен канал. На дъното й спеше Лео, закрил лице, за да се пази от комарите; до него седяха Джоб и Мохамед.

Отскочих назад като извиках, че това е вълшебство.

— Не, не, Холи — отговори тя. — Това не е вълшебство, а показва твоето невежество! Аз не умея да правя магии; зная само тайните сили на природата. Тази вода е моето огледало; чрез нея виждам всичко, което ми е необходимо. Мога да ти покажа твоето минало, или, спомни си някое лице и аз ще ти го покажа във водата! Аз не зная всички тайни на природата, не умея да чета в бъдещето. В Арабия и в Египет магьосниците са умеели да предвиждат…

Веднъж си спомних за стария канал, по който бях плавала преди двадесет години и когато погледнах във водата видях самотна лодка, трима души и млад човек, който спеше на нейното дъно; заповядах да ви пощадят. Прощавай, но кажи ми нещо за този юноша, за Лъва, както го нарича старецът Биллали. Бих искала да го видя, той е болен, нали?

— Много! — отговорих аз печално. — Ще можеш ли, кралице, да му помогнеш?

— Да, ще го излекувам. Но защо така печално говориш за него? Обичаш ли юношата? Може би той е твой син?

— Той е осиновен от мен, кралице. Мога ли да го доведа при теб?

— Не. Отдавна ли е трескав?

— Днес е третия му ден!

— Остави го да полежи още ден. Може би младостта и силата ще преодолеят болестта. Ако утре през нощта, в същия час, когато е започнала треската, не се почувства по-добре, ще дойда да го излекувам. Кой се грижи за него?

— Нашият бял слуга, наричан от Биллали „Свиня“ и още — добавих аз нерешително — една жена, на име Устана, най-хубавата в тая страна. Щом видя Лео, приближи се до него и го целуна; от тогава, според обичая на твоя народ, тя остана при него, кралице!

— На моя народ! Не ми говори за моя народ! — каза тя строго. — Тия роби не могат да бъдат мой народ; те са кучета, поставени при мен, до деня на моето освобождаване! И нямам нищо общо с техните обичаи! Не ме наричай кралица! Омръзна ми; казвай ми Аеша. Това име звучи добре в ушите ми. Не познавам Устана. Да не би той да е същият юноша, когото очаквам? Ще проверя… — Като се наведе, тя сложи ръка над водата.

— Погледни — каза тя. — Това ли е жената?

Видях Устана, надвесена с безкрайна нежност над нещо; една къдрица се бе спуснала над дясното й рамо.

— Тя е! — казах тихо. — Бди над спящия Лео.

— Лео! — повтори Аеша. — Лео значи лъв. Старецът сполучливо го е преименувал. Странно, странно — продължи тя. — Толкова му прилича! Това е невъзможно! — и с нетърпелив жест отново повдигна ръка над съда. — Не желаеш ли да ме попиташ нещо, Холи? — заговори Аеша, след като мълча около минута. — Сигурно ти е тежко да живееш сред диваците, нали?

— Само едно, Аеша — заговорих смело. — Позволи ми да видя лицето ти!

Тя се засмя със звънливия си глас.

— Помисли, Холи, помисли! Навярно познаваш древните митове за гръцките богове. Нима Актеон не загина като видя необикновената хубост? Ако покажа лицето си, навярно ще умреш или ще те срази пламенна страст към мен! Но аз не съм за теб, на друг човек съм обречена, но той още не е дошъл!

— И така да е, Аеша — казах, — но не се боя. Сърцето ми отдавна се е отказало от жените, чиято хубост е мимолетна като на цветята.

— Лъжеш се — възрази тя. — Не е мимолетна! Моята хубост няма да изчезне докато съм жива… Безразсъдни човече, ще изпълня желанието ти, но не се сърди, ако страстта помрачи разсъдъка ти! Мъжът, който ме види никога няма да ме забрави! Дори от диваците крия лицето си. Пази се!

— Хайде, не го усуквай! — възразих, след като любопитството ми преодоля страха.

„Тя“ повдигна белите си изящни ръце и бавно, много бавно се докосна до косата си. Внезапно дългото було, покриващо лицето падна на пода и пред мен се появи дивна царствена фигура в прозрачно бяло облекло, под което прозираха съблазнителни форми. Краката бяха в сандали, закопчани със златни токи. Никога не бях виждал толкова съвършени стъпала. Бялата й дреха бе пристегната в кръста с двуглава златна змия, а прекрасните гърди сияеха със снежна белота.

Дръпнах се назад с поразени сетива.

Случвало ми се е да слушам за небесна хубост, но тя не бе такава. От хубостта на Аеша не струеше чистота и невинност. „Тя“ бе хубост на злото, не знаех как бих могъл да я нарека, защото тя не може да се опише. Не се е родил човек, който би могъл да стори това!

Великолепни дълбоки черни очи, изваяно лице, с изящни класически черти, благородно, чисто чело и разкошна коса — ето всичко, което мога да опиша. Но смайващата хубост на Аеша не се състоеше само в прекрасното лице, а в необикновеното величие, в царствената грациозност, в божествения отпечатък на могъщество върху цялата фигура. Никога не бих предполагал, че може да съществува такава възвишена и мрачна хубост! Това беше лице на жена, не по-възрастна от тридесет, в разцвета на силите и на зрялата хубост, с печат от преживени страсти и страдания. Дори прелестната усмивка, която понякога се плъзгаше по ъглите на устните, не можеше да заглади сянката на греха и скръбта.

Вклещен от нейната магнетична сила, аз се захласнах в необикновените й очи и почувствувах как електрически ток минава през тялото ми и ме парализира.

„Тя“ се засмя и ми кимна с кокетност, достойна за самата Венера.

— Безразсъдни човече! — каза тя. — Изпълних желанието ти, но бъди предпазлив, за да не загинеш като Актеон. Аз съм богиня, Холи!

— Ослепен съм от хубостта ти, кралице! — измънках, като закрих с ръка очите си.

— Хубост — светкавица, Холи! Смайва и убива!

„Тя“ отново ми кимна и се засмя.

Забелязах през пръстите си, че лицето й се промени. Големите очи бяха вперени с израз на ужас.

— Човече! — каза тя със съскане и с отметната назад глава, сякаш се готвеше да се хвърли върху жертвата си. — Човече! Откъде взе този скарабей? Говори или кълна се в Духа на Живота, ще те сразя! — Направи крачка към мен и в очите й блесна зловещ огън. Обхванат от ужас, паднах пред нея, бъбрейки нещо несвързано.

— Успокой се — каза, като отново заговори с предишния си мек глас. — Уплаших те! Прости ми! Понякога в гнева си, неволно злоупотребявам със силата си! Ти беше близо до смъртта… Но, кажи ми, откъде имаш този скарабей?

— Намерих я — избъбрих глуповато, тъй като в този миг съвсем забравих, че намерих пръстена в стаята на Лео.

— Странно — каза Аеша с видимо вълнение. — Същият скарабей[5] имаше на шията на моя любим! — и тя се разциври като най-обикновена жена. — Може би прилича на онзи — продължи тя. — Скарабеят, която съм виждала не беше в пръстен. Сега си върви, Холи, и се постарай да забравиш, че си видял хубостта на Аеша!

Като се извърна от мен, тя се тръшна в леглото и скри лицето си във възглавничките. Не помня как съм излязъл от покоите на кралицата и съм се дотътрил до стаята си.

XIV. Заклинанията на Аеша

Часът беше около десет вечерта; аз се тръшнах в постелята и се постарах да събера мислите си, да анализирам всичко, което чух и видях. Но колкото повече мислех, толкова по-малко разбирах. Пиян ли съм бил, луд, или съм бълнувал? Възможно ли е аз, човек положителен, в най-общия смисъл, имащ известни познания в науките, напълно недоверчив съм всевъзможните фокуси, които в Европа се наричат „свръхестествени явления“, да допусна, че в течение на няколко минути, съм разговарял с жена, родена преди 2000 години! Мистификация ли бе това или нещо друго? Какви бяха тия фигури, които видях в съда? Какво да мисля за тая удивителна, поразяваща хубост?

Улових се за косата, скочих от леглото; чувствах, че ще полудея. Какво си е помислила за скарабея?

Този скарабей, взет от сандъка на Винси, който бе донесъл преди двадесет и една година, е принадлежал на Лео… Възможна ли е цялата тази история? Ако е вярна, може би Лео е онзи човек, когото чака „Тя“ — починал, който трябва да се прероди! Невъзможно! Но щом тая жена е могла да преживее 2000 години, всичко друго е възможно! Може би аз самият съм се превъплътил от някое забравено лице или от някой далечен прародител. За щастие, аз нищо не помня от миналото си! Тази мисъл ми се видя толкова чудновата, че прихнах да се смея; като се обърнах към изваяното изображение на мрачния войник, намиращ се на стената, силно извиках: Кой знае, стари приятелю! Може би съм живял в едно и също време с теб! Кълна се в Йова! Може би аз да съм бил ти, а ти — аз! След това отново се засмях; смехът ми екна странно под свода; като че ли духът на войника се бе слял ведно с мен.

Спомних си, че отдавна не съм виждал Лео; взех лампата и се промъкнах към входа на неговата спалня. Нощният бриз разклащаше завесата. Вмъкнах се в стаята и се озърнах. При светлината на лампата видях Лео да спи. До него, държейки ръката му в своите ръце, облегната на леглото, полулежеше Устана и дремеше. Двамата представляваха прекрасна гледка. Бедният Лео! Бузите му горяха, под очите му се бе образувала сянка и той дишаше на пресекулки.

Страхувах се за него. Ако умре, ще остана сам на света. Тогава започнах да се моля от все сърце на Бога да спаси моето момче и да запази живота му.

Излязох от стаята и се завърнах в моята, но не можах да заспя. Мисли, видения, халюцинации — всичко това ме объркваше. И над всичко стоеше образът на онази ужасна, омайна жена, с нейната поразителна хубост.

Забелязах в стената тясна дупка, която не бях открил по-рано. Взех лампата и започнах да я изследвам: водеше към тесен коридор; не беше твърде приятно откриването на таен коридор, който водеше към спалнята ми и по който могат да минат хора, за да проникнат в нея, когато спя. Тайникът ме заведе до каменна стълба; слязох по нея и се озовах в тунел, прокопан в скалата, точно под нашите стаи.

Вървях безшумно напред; като изминах петдесетина ярда, стигнах до трети коридор. Внезапно лампата ми угасна; намерих се в непроницаема тъмнина. Какво да правя? Ужасно беше да вървя в тъмнината, но не можех да стоя тук цяла нощ. Продължих, без да знам накъде и някъде в далечината забелязах крехък лъч; напредвах бавно, опирайки се до стената и с приглушен в себе си страх. След като изминах още петдесетина крачки, крехкият светлик се превърна в широка светла бразда. Светлината бавно се приближаваше към мен, и изведнъж: — о, небеса! — застинах пред прозрачна завеса и видях малка пещера, прилична на гробница, осветена от белия пламък на огъня, който гореше по средата. От ляво имаше каменно легло, върху което се виждаше, както ми се стори, труп, покрит с бял саван. Другото легло бе покрито с брокат. Над огъня се бе надвесила фигурата на жена, която гледаше пламъка. Тя бе коленичила гърбом към мен и бе завита в тъмна мантия; изглеждаше като монахиня. Не знаех какво да правя. Внезапно тя се изправи на крака, смъкна тъмната роба и познах Аеша.

Беше облечена в бяла дреха и още по-прекрасна. Разкошната й коса достигаше пода. Приковах очи в лицето й, сякаш бях омагьосан. Отчаяние и страст се съзираха в прелестните й черти. Очите й бяха пълни с неизразима болка. Минута стоя неподвижна, после вдигна ръце над главата си и бялата дреха се изхлузи в нозете, разкривайки ослепителната хубост на тялото й. Тя стоеше с вдигнати ръце; върху лицето й просия злоба. Помислих си, че може да ме види и една не паднах от ужас. Въпреки това, в този момент, дори смъртта не би имала сили да ме отдалечи от това видение. Ръцете се спуснаха край бедрата, отново се вдигнаха над главата, видях как белият пламък се устреми към тях, достигайки самия свод на пещерата и хвърли призрачни отблясъци върху нейното тяло, върху лежащия на камъка труп и върху цялата пещера-гробница.

Прекрасните ръце отново се спуснаха надолу и тя заговори, по-точно изсъска по арабски, от което кръвта застина в жилите ми, а сърцето ми спря да тупти.

„Проклятие за нея, нека тя бъде завинаги проклета.“ Ръцете й се вдигаха и спускаха; пламъкът също.

„Проклятие за нейната памет! Проклета да бъде паметта на египтянката!“

„Проклятие за нея, дъщерята на Нил, за нейната хубост.“

„Проклятие за нея, защото нейното вълшебство е по-силно от моето!“

Аеша закри очите си с ръце и се провикна:

— Каква полза от това проклятие? Тя се оказа по-силна и избяга от мен! — После, с нова и неизчерпаема енергия изсипа нови клетви.

„Проклятие за нея, където и да се намира тя! Нека моето проклятие я застигне и ускори часа на смъртта!“

„Проклятие за нея през огромните звездни пространства. Нека бъде проклета дори нейната сянка!“

Пламъкът отслабна. Аеша закри очите си с ръце.

— Това е безумие! — каза тя. Как може проклятието да засегне онзи, който спи със съня на смъртта!

И тя отново подхвана заклинанията си.

„Проклятие за нея, ако отново се възроди!“

Пламъкът се повдигаше и спускаше, отразявайки се в измъчените очи на Аеша. Страшният шепот на нейните проклятия ечеше в пещерата. Светлината и тъмнината се отразяваха върху простряната на камъка зловеща бяла фигура.

Най-после Аеша се умори и млъкна. Седна на пода, закри лице и гърди с дългите си коси и започна горчиво и отчаяно да плаче.

— Две хиляди години! — бъбреше тя, — две хиляди години чаках и търпях. Вековете пълзяха бавно и искрата на надеждата угасва. О, да преживея две хиляди години, измъчвана от страст, която хапе сърцето ми! О, колко са безкрайни тия досадни години! Моя любов! Моя любов! Защо чужденецът ми върна тази страст? В течение на цели пет века не бях страдала толкова, колкото сега! Съгреших ли спрямо теб, не изкупих ли греха си с разкаянието? Кога ще дойдеш при мен, любими мой? Защо не умрях ведно с теб, когато те убих? Уви! — Тя падна с лице на пода и толкова отчаяно се разплака, че се уплаших за живота й.

Внезапно Аеша млъкна, изправи се на крака, облече дрехата си, отметна назад непокорните вълни на косата си и се приближи до трупа, който лежеше върху каменното ложе.

— О, Каликрат! — извика тя.

Аз потреперих, като чух това име.

— Трябва да погледна лицето ти, макар да е мъртво и неподвижно!… Колко време измина, откакто те убих и то със собствената си ръка!

С разтреперани пръсти тя се улови за покривката и млъкна. Когато отново заговори, гласът й бе прегракнал. Зашепна.

— Аз мога, имам сила да те накарам да станеш! — Аеша сложи ръка върху покривката; лицето й стана строго и ужасно наглед, а очите й се разшириха и пламнаха. С ужас аз отскочих назад и косата ми настръхна… Стори ми се, че трупът под покривката се размърда. Внезапно Аеша спусна ръцете си надолу и тялото остана неподвижно.

— Но защо? — продължи тя печално. — С каква цел? Защо да съживявам тялото, щом не мога да съживя душата? Дори и да се изправиш сега пред мен, не би ме познал! Да, твоят възроден живот би бил моят живот, а не твоят, Каликрат!

Аеша млъкна, после коленичи, притисна устни в покрова и заплака. Тая гледка — скръбта на кралицата, обладана от страстта си към мъртвеца — беше толкова ужасна, че не можех повече да я понасям; обърнах се и запълзях обратно в тъмния коридор; цял треперех от напрежение.

Два пъти падах и след около двадесет минути се дотътрих до малката стълба. Изтощен и до смърт изплашен, се строполих на пода в несвяст.

Когато се свестих, забелязах зад себе си светъл лъч, слязох по стълбата, дотътрих се някак до стаята си, легнах на леглото и тежко заспах.

XV. Съдът на Аеша

Първото нещо, което видях, когато отворих очи, беше напълно оздравелия Джоб. Той бе застанал пред проникващия в пещерата слънчев лъч и чистеше дрехите ми; като ги сгъна добре, той ги сложи до мен, но после, страхувайки се да не би в съня си да ги бутна и смачкам, подреди ги върху леопардовата кожа на пода и се отдалечи, любувайки се на работата си. После надзърна в гърнето за миене.

— Ах — бъбреше той, — Тук няма и гореща вода!

— Джоб, как се чувства мистър Лео? — попитах аз, а слугата се стресна от моя глас.

— Все тъй, сър! Ако днес положението му не се подобри, той ще умре. Мога само да кажа, че дивачката Устана се грижи усърдно за него, като същинска християнка. И за минутка не се отдалечава; жалко е да я гледа човек. Скубе си косата и проклина всичко на своя дивашки език!

Облякох се, закусих в съседната стая и отидох да видя бедния Лео, който дори не ме позна. Попитах Устана за него, тя поклати глава и се разплака. Очевидно бе, че е изгубила всяка надежда; време беше Аеша да дойде и да го излекува, ако може.

В този момент влезе Биллали.

— Лео ще умре през нощта — каза старецът.

— Бог ще го спаси, татко — отговорих с болка в сърцето.

— Кралицата иска да те види. Маймуно — каза старецът, — но бъди предпазлив, сине! — Вчера си мислех, че ще те убие, защото не пълзиш като мен. Тя ще съди в голямата зала ония, които искаха да убият теб и Лъва. Върви при нея, сине мой, върви по-скоро!

Обърнах се и го последвах. Забелязах многобройна тълпа, която бързаше за съда. Някои бяха облечени, а други препасани само с леопардови кожи. Най-после стигнахме до голяма пещера с площадка, върху която се намираше огромен и чудесен камък, вероятно служещ за олтар при разните религиозни и други обреди. От двете страни на площадката имаше коридори; Биллали ми каза, че всички други пещери са пълни с мъртви хора.

Около камъка-олтар се бе събрал народ и от двата пола, който пазеше мрачно мълчание. На площадката се намираше кресло от черно дърво, украсено със слонова кост и снабдено с малко столче за краката.

Внезапно се чу вик:_ „Тя“! „Тя“!_

Цялото множество се простря на земята по лице. Диваците лежаха като мъртви; само аз стърчах прав, сякаш единствен бях оцелял от страшно клане. Отляво се появи отряд телохранители и се подреди от двете страни на олтара. После дойдоха немите мъже, придружени от немите жени, които носеха лампи; зад тях вървеше бяла фигура, загърната от главата до краката, в която познах кралицата. „Тя“ се изкачи на площадката, седна на креслото и заговори с мен на гръцки, вероятно да не бъдем разбрани от никой.

— Ела тук, Холи! — каза. — Седни до краката ми и гледай как ще съдя ония, които искаха да ви убият! Прости ми, ако гръцкият ми прилича на куц човек, но отдавна не съм го чувала и съм го позабравила!

Поклоних се и седнах на столчето в краката й.

След това се обърна към началника на телохранителите и каза по арабски’:

— Доведи престъпниците!

Началникът ниско се поклони и излезе откъм дясната стаена.

Аеша подпря главата си с ръка и дълбоко се замисли, а множеството продължаваше да лежи пред нея, като скришом я поглеждаше. Кралицата рядко се появяваше пред народа и диваците не можеха да пропуснат случая, да погледнат нейната забулена фигура, дори с риск за живота си; нито един човек, освен мен, не бе виждал лицето й. Най-после се чуха стъпки, появи се стражата, а заедно с нея и нашите убийци; върху техните лица ужасът се бореше с равнодушието. Наредиха ги около мен. Когато поискаха да легнат на пода, кралицата ги спря.

— Не — каза тя, — стойте на крака! Скоро ще дойде време, когато ще ви омръзне да лежите…

Тя се засмя. Ужас обезобрази лицата на нещастниците; изминаха няколко минути. Аеша внимателно разглеждаше всеки от обречените; най-после заговори, обръщайки се към мен:

— Познаваш ли тия хора?

— Да, кралице, приблизително! — отговорих аз.

— Кажи на мен и на цялото събрание всичко, което знаеш за тях!

С няколко думи разказах историята на гощавката, опитът да бъде измъчван нашият беден слуга. Разказът бе изслушан мълчаливо. Когато свърших, Биллали, който лежеше на пода, вдигна глава и потвърди моите думи.

— Какво ще кажете за това? Не заслужавате ли моя гняв и отмъщението ми? — каза кралицата със студен металически глас. Една от особеностите на това необикновено същество бе удивителният му глас, който можеше да се променя според случая.

Не последва отговор; най-после един от виновните, силен и висок мъж на средна възраст, каза, че те не били получили никакви разпоредби за черния слуга и като се поддали на внушението на една зла жена, която вече е умряла, поискали да постъпят с него според обичая на страната. Нападението срещу нас станало под влиянието на гнева им и много съжаляват за това. Завърши, молейки за пощада, или в краен случай, за заточение край блатата. Разбрах, че и самият нещастник малко се надява на благосклонност.

Настъпи тежко мълчание. Мрачната пещера, слабо осветена от лампите, изглеждаше още по-мрачна и ужасна. Лежащите на земята поданици не се виждаха вече. Пред тях стояха осъдените, които се стараеха да прикрият страха си и да се покажат равнодушни. Надясно и наляво, неподвижни като статуи, с бели дрехи и с дълги копия в ръце, стояха войниците и немите слуги, озъртайки се с любопитни очи.

Издигайки се над множеството от варварския си престол, седеше забулената жена и сякаш хубостта и могъществото я обгръщаха с чудно сияние.

— Кучета и гадове! — каза Аеша с тих глас, който постепенно се засилваше. — Човекоядци! Над вас тежат две вини! Първата вина е, че сте нападнали чуждестранни бели хора и сте искали да убиете техния слуга! Само за това заслужавате смърт! Но това не е всичко. Вие се осмелихте да не се подчинявате. Не ви ли бях изпратила заповед чрез вашия баща Биллали? Не ви ли заповядах да окажете гостоприемство на чужденците, които са се показали храбри и силни хора и са съумели да се защитят от вас? Нима вашите бащи не са ви научили още от детинство на подчинение? Вие сте нехранимайковци и злодейци! Вие заслужавате смърт! Ще ви заведат в пещерата на изтезанията и ще ни предадат на мъки!

Кралицата млъкна; сред множеството се чу изпълнено с ужас роптание. А осъдените, щом узнаха какво ги очаква, паднаха на пода и заплакаха, молейки пощада. Обърнах се към Аеша и я помолих да ги пощади или да ги осъди на по-малко наказание; но тя остана неумолима и студена като камък.

— Холи — каза тя на гръцки, — Холи, това е невъзможно! Ако пощадя тия вълци, вашият живот ще бъде изложен на опасност. Познавам обичаите! По какъв начин мога да управлявам този народ?… Внушавайки ужас и страх. Не мисли, че съм жестока или че искам да им отмъщавам. Каква полза имам от смъртта на тия хора? — после се обърна към началника на телохранителите и добави: — Да стане така, както казах!

XVI. Древните гробове

Когато отведоха осъдените, Аеша махна с ръка и зрителите изпълзяха извън пещерата. На известно разстояние те се изправиха и се отдалечиха, като ме оставиха сам с кралицата, с немите слуги и с неколцина войници от стражата; по-голямата част от нея придружи осъдените. Възползвайки се от сгодния случай, помолих Аеша да посети Лео, като добавих, че той е сериозно болен. Тя отговори, че той няма да умре преди настъпването на вечерта, защото хората, които страдат от треска, винаги умират през нощта или на разсъмване.

— По-добре би било — добави, — ако болестта се развие.

Тогава аз станах да си ходя, но Аеша ми заповяда да я последвам, понеже искала да поговори с мене и да ми покаже чудесата на пещерите.

Бях много очарован от нея, за да се откажа; поклоних се в знак на благодарност. Тя слезе от креслото, кимна на немите слуги и тръгна. Четири девойки взеха лампи и се наредиха две пред кралицата и две зад нас; а останалите и стражата си отидоха.

— Искаш ли, Холи, да видиш чудесата на пещерите? — каза Аеша. — Погледни тая пещера! Тя е издълбана с ръцете на народа, който е живял някога в града, построен долу в равнината. Тоя народ е бил велик, но като египтяните, повече е мислил за мъртвите, отколкото за живите. Как мислиш, колко души са работили тук и колко години са били необходими за прекопаването на тая пещера и на нейните безкрайни галерии?!

— Навярно десет хиляди години! — отговорих аз.

— Да, Холи. Този народ е живял много преди египтяните. Макар, че открих ключа на буквите им, то едва можах да прочета надписите.

„Тя“ се обърна към една скала, която се намираше наблизо и направи знак на немите девойки да ни светнат. Върху камъка беше издълбана фигурата на един старец, седнал в кресло с патерица в ръка, а в долната част на креслото, прилично на онова, на което бе седнала Аеша в съдилището, се открои кратък надпис. Буквите му твърде много приличаха на китайски йероглифи. Аеша с голям труд прочете и ми преведе този надпис.

„В 4259-та година от основаването на царствения град Кор е била изкопана тая пещера, по заповед на царя на Кор, Тиано; три поколения от народа и от робите са работили в нея, строейки гробове за съгражданите си. Нека благословията на небето закриля тая дейност, и нека сънят на великия монах Тиано да бъде тих и спокоен до деня, когато той ще се пробуди! Нека спят спокойно слугите и народът му!“

— Ти виждаш, Холи — каза Аеша, — че този народ е основал града, развалините на който още се виждат, преди 4000 години от завършването на тая пещера! Преди 2000 години аз за първи път я видях; беше такава, каквато е сега. Помисли, колко древен е бил този град! Сега върви след мен, ще ти покажа как е загинал този велик народ!

„Тя“ тръгна към центъра на пещерата и спря на място, където кръгъл камък затулваше една дупка на пода.

— Виж — каза тя. — Какво е това?

— Не зная! — отговорих аз.

„Тя“ се приближи откъм лявата страна на пещерата и направи знак да светнат. На стената имаше надпис, който Аеша преведе.

„Аз, Джунис, жрец на великия храм в Кор, пиша това върху скалата на една гробница в 4803-та година от основаването на Кор.

Царственият Кор загина! Няма да има вече великолепни угощения в неговите зали, и няма той да управлява света, и неговите търговски кораби няма да плуват към чужди страни! Кор загина! Заедно с него загинаха всички велики постройки, велики градове, пристанища и канали! Всичко това ще стане свърталище на вълците, бухалите, дивите лебеди и на варварите, които ще дойдат тук. Преди двадесет и пет луни тежък облак се надвеси над градовете на Кор. От този облак се роди мор, който погуби народа, богат и беден, жени и мъже, князе и слуги; не бе пощаден никой. Чумата не секна нито през деня, нито през нощта; тя безразборно убиваше. Ония, които оцелели след нея, умрели от глад. Броят на труповете бил толкова голям, че нямало възможност да се балсамират, според древния обичай; заради това умрелите били хвърлени в голямата яма под пещерата. Тогава остатъците от този велик народ, просветител на света, се упътил към брега, качил се на кораби и отплували на север.

Само аз, жрецът Джунис, лиша това, защото единствен оцелях от великия народ. Не зная останал ли е още някой жив в другите градове! С дълбока скръб пиша тия редове, преди да умра, защото царственият Кор е загинал, храмовете му са запустели, дворците стихнали, князете, войниците, търговците и прекрасните жени потънаха в земята!“

Порази ме горестното отчаяние, което струеше от този надпис. Какво ли е преживял този старец, готвейки се за смъртта?

— Не мислиш ли — каза Аеша, като сложи ръка на рамото ми, — че отплувалите на север хора са били прадедите на египтяните?

— Не зная — отговорих аз. — Струва ми се, че светът е твърде древен!

— Да, той е стар, твърде стар. Вековете следват векове, богати, силни народи измират и се забравят, от тях дори и спомен не остава. Кой знае какво е било и какво ще бъде? Под слънцето няма нищо ново; мъдрите евреи отдавна са писали за това. Мисля, че от народа Кор неколцина са останали живи. Дошли са варварите от юг, може би и моят народ, арабите, и са се смесили с тях; взели са за съпруги от техните жени и народът Амахаггер се е сродил с народа Кор! Погледни, ето техните кости лежат в тая обща гробница[6]. Аз не зная, и кой ли може да знае това? Моите познания не могат да проникнат в мрака на времената. Той е бил велик народ. Да вървим нататък и ще ти покажа онази яма. Ти никога не си виждал нещо подобно!

Аз я последвах по страничния проход, по който се стигаше по стъпала. Когато проходът свърши, Аеша спря, като заповяда на немите да вдигнат лампите. Ние се намирахме над извънредно голяма яма, пълна с човешки кости, струпани на пирамида. Ужасна гледка! От сухия въздух много трупове бяха изсъхнали; тия мъртви хора лежаха с лица, обърнати нагоре и сякаш ни гледаха! Извиках; екотът на моя глас сякаш разтревожи тия трупове, които бяха лежали тук няколко хиляди години; стори ми се, че цялата яма се раздвижи и че скелетите започнаха да стават и да ни приветстват.

— Да си вървим! — казах. — Да се махаме от тук! Тия хора са умрели от заразна болест… Нали?

— Да. Децата на царствения Кор винаги са балсамирали своите покойници; тяхното изкуство е било по-голямо от това на египтяните! Почакай, ще разбереш!

„Тя“ се спря на входа, който водеше към коридора; влязохме в една малка стая, като оная, в която вече бях спал; в тая стая имаше две каменни легла, върху които лежаха тела, покрити с жълт плат, върху тях се бе натрупал много прах…

— Махни покривалото, Холи! — каза Аеша.

Протегнах ръка и веднага я дръпнах. Това ми се виждаше светотатство и ме ужасяваше.

Като се изсмя на страха ми, Аеша дръпна покривката на едното тяло; след много хиляди години човешки очи виждаха лицето на мъртвец. Това беше жена на 35 или по-малко години, запазила следи от хубостта си. Дори и сега спокойните черти на лицето й носеха отпечатък на удивителна хубост. Облечена в бели дрехи, със спусната надолу черна коса, спеше вечния си сън, притискайки в гърдите си младенец. Тая гледка беше толкова ужасна и трогателна, че аз едва задържах сълзите си; благоговейно взех савана и с въздишка покрих покойницата.

По-нататък видяхме още много гробове. Описанието им е дълго и невъзможно. Всички трупове; благодарение на изкусното балсамиране, бяха много добре запазени, сякаш хората бяха вчера умрели. Нищо не можеше да ги разтревожи в пещерата, не ги засягаше нито горещината, нито студът, нито влагата; ароматните вещества, с които бяха пропити, ги предпазваха от разруха.

Последният гроб, който посетихме, възбуди в мен дълбоко съчувствие… Там лежаха два трупа. Махнах савана и видях един млад човек и една цветуща девойка, притиснати един о друг. Главата на девойката бе положена върху ръката на младия човек, устните на когото целуваха нейното чело. Разтворих платнената дреха на мъжа и открих дълбока рана в сърцето; също и девойката бе починала от нож. Над тях прочетохме кратък надпис: „Венчани от смъртта!“

— Какво се е случило с тая млада двойка?

— Ето каква е участта на човека! — се обърна към мен Аеша; гласът й трепереше. — Ние всички сме обречени на смърт и забрава! Дори и аз, макар да живея толкова отдавна! Загдето съм живяла толкова дълго и съм узнала тайната на смъртта, природата жестоко ще ми отмъсти.

Дълго мълча.

— Ние всички ще заспим, ще се пробудим, ще живеем и отново ще заспим, докато умре и самият свят, докато изчезне от земята всичко живо! Но за нас двамата ще има ли край? Когато денят и нощта, животът и смъртта, когато всичко свърши и изчезне, каква ще бъде нашата участ, Холи? Кой може да знае това?

Аеша измени гласа си и начина на говорене, после добави:

— Доволен ли си от видяното, мой чуждоземни гостенино, или желаеш да ти покажа и други чудесни гробове? Искаш ли да те заведа и да ти покажа мястото, където лежи Тиано, най-могъщият крал на Кор… неговият разкошен гроб изглежда се подиграва над нищожеството на човека!

— Достатъчно видях, кралице! — отговорих аз, — Моето сърце е смутено от могъществото на смъртта; човекът е слабо същество и не може да търпи гледката на праха и разрушението, което го очаква в края на краищата. Да напуснем това място, Аеша!

XVII. Обяснението

Придружени от немите слуги, които носеха лампите предпазливо, като вода в съд, ние стигнахме до стълбата, която водеше към покоите на кралицата. Там поисках да се простя с нея, но ме задържа.

— Елате, Холи — каза тя, — разговорът с теб ми доставя удоволствие! Помисли само: цели 2000 години не съм имала с кого да разменя думица! Разтвори завесата, седни до мен, ще хапнем плодове и ще си поговорим. Виж, аз отново ще ти покажа лицето си! Аз те предупреждавах, Холи, но ти не искаше да ме чуеш!

„Тя“ отметна тюленото си було и застана пред мен сияеща, със своята ослепителна хубост, гъвкава, грациозна, като бляскава змия. Устремила към мен чудните си очи — по-ужасни от тия на гущера, тя със сигурност ме омагьоса със своята хубост; смехът й звънтеше като сребърно звънче. Ново настроение я обхвана. Сега тя не беше оная ужасно разгневена жена, която бях видял да проклина своята съперница; не беше убийствено студена, както в съда; мрачна и тържествена, както в гробниците на пещерите. Сега тя приличаше на тържествуваща Афродита. Животът, лъчезарен и удивителен, сияеше върху лицето й, в цялата й фигура.

Бях толкова очарован от нейната вълшебна хубост, че бях готов да забравя безобразната си грозота, ако Аеша не ме подсети, заявявайки ми, че нейната хубост не е за мен.

От съжаление към мен и като видя обхваналото ме вълнение, за да ме успокои, тя започна да ме разпитва за Исус Христос. Разказах й за него и добавих, че у арабите съществува друг пророк на име Мохамед, който проповядвал нова вяра и е имал много последователи.

— Аха, разбирам! — каза Аеша. — Две нови религии… Забележи, Холи! Всяка религия обещава на последователите си бъдещ живот! Религии се появяват и изчезват, цивилизации се появяват и загиват, всичко минава и се забравя — неизменими остават светът и човешката природа. Ако човек се въодушевяваше от тия надежди, сам би работил за спасението си!…

После Аеша добави:

— Холи, май ти омръзнах с бърборенето си. Защо седиш мълчалив? Искаш ли да те запозная с моята философия? Ти ще станеш най-ревностният ми ученик; ние двамата ще открием религия, която ще затъмни всички други… Ах, да! Ще отида да прегледам болния юноша, лъва, както го нарича Биллали! Не се страхувай, Холи! Аз не лекувам с вълшебство. Казах ти вече, че не умея да върша вълшебства, а само умея да управлявам силите на природата. Иди си сега; аз ще приготвя лекарство и ще дойда.[7]

Веднага отидох при Лео и намерих Устана в отчаяние. Лео умираше; дълго време ме търсили навсякъде. Спуснах се към леглото и погледнах болния.

Да, Лео умираше! Той бе изгубил съзнание, дишаше тежко и едва-едва мърдаше устни; тялото му трепереше. Видях, че след няколко минути никаква помощ няма да му е необходима. Боже мой! Колко проклинах безумието си, егоизма си, които ме задържаха около Аеша, когато умираше моето мило момче!

Отчаяно кършех ръце и се озъртах. Устана седеше до Лео, в очите й се съзираше тежката скръб; Джоб скимтеше, наистина скимтеше в ъгъла; как иначе да нарека плача му; като забеляза, че го гледам, излезе от стаята. Цялата ми надежда беше у Аеша. Само тя можеше да помогне на Лео. Аз се готвех да отида при нея с нова молба.

Внезапно Джоб влетя в стаята с обезобразено от страх лице.

— Господ да ни е на помощ! — прошепна той разтреперан. — Там, по коридора, идва към нас една покойница!

За минута се вцепених от ужас, но веднага съобразих, че навярно Джоб е видял Аеша забулена, както тя се появяваше винаги; нея е взел за покойница. В това време Аеша се показа на входа. Джоб се обърна, съгледа я и извика: „Ето я!“, след това отиде в ъгъла и обърна лицето си към стената, а Устана се просна по очи на пода.

— Ти дойде навреме, Аеша! Моето момче е на умиране!

— Ако той още не е умрял — произнесе тя тихо, — ще му възвърна живота, Холи! Този човек твой слуга ли е? Нима вашите слуги по такъв начин приветстват чужденците?

— Той се уплаши от теб — отговорих аз, — взе те за покойница!

Аеша се засмя.

— А девойката? Виждам, виждам! Ти ми спомена за нея! Кажи и на двамата да излязат; трябва да прегледам болния!

Казах на Устана по арабски, а на Джоб по английски да напуснат стаята; Джоб бе твърде доволен, защото не можеше да преодолее страха си, но Устана не бе доволна.

— Какво ще прави с него? — запита девойката, колебаейки се между страха от кралицата и желанието да остане при Лео. — Съпругата има право да е близо до умиращия си мъж. Не, аз няма да изляза, господине!

— Защо тази жена е още тук, Холи? — попита Аеша, която бе застанала в другия край на пещерата и разглеждаше изваяните по стената изображения.

— Не иска да остави Лео! — отговорих аз, като не знаех какво друго да кажа.

Аеша се обърна към Устана и произнесе само една дума: „Излез!“

Това бе достатъчно; Устана без съпротива напусна стаята.

Аеша се приближи до леглото, където лежеше Лео с лице, обърнато към стената.

Внезапно нейната висока и стройна фигура се олюля и потрепери, сякаш я бяха ударили, а от устата й излезе такъв див и ужасен вик, какъвто не бях чувал никога в живота си.

— Какво стана, Аеша? — извиках аз. — Умрял ли е?

Тя се обърна и като тигър се спусна към мен.

— Куче! — извика тя със страшен шепот, подобен на змийски съсък. — Защо скри това от мен?

Аеша протегна ръка, сякаш искаше да ме убие.

— Какво съм скрил? — извиках аз ужасен, — Какво?

— Ах, може и да не си знаел! — каза тя по-тихо. — Сега можеш да узнаеш, Холи!… Тук лежи моят Каликрат, който най-после се завърна при мен!

Тя плачеше и се смееше едновременно като луда, бъбрейки: Каликрат! Каликрат!

„Глупости!“ — си мислех аз, но не се осмелявах да го кажа на глас, страхувах се само от едно, а именно, да не би Лео да умре, докато Аеша се съвземе и успокои.

— Можеш ли да му помогнеш, Аеша? — казах аз смирено. — Твоят Каликрат скоро ще отлети към небето. Погледни, той умира!

— Вярно! — каза тя, — защо не дойдох по-рано? Настръхнала съм, ръката ми трепери… Вземи, Холи, този малък съд… — и извади от гънките на дрехата си едно оловно гърненце. — Налей в гърлото му тая течност. Ще го излекува, ако вече не е умрял! По-скоро! По-скоро! Умира!

Аз погледнах Лео; той вече агонизираше. Лицето му бе посиняло, дишането му бе спряло. Той хъркаше. Със зъби отпуших гърненцето и една капка от течността падна на езика ми. Почувствах някаква странна сладост, зави ми се свят, вече не виждах, но за щастие всичко това веднага премина.

Лео умираше, неговата златиста глава се люшкаше върху възглавничката, а устата му беше отворена. Помолих Аеша да придържа главата му; тя предпазливо направи това, макар и цялата да трепереше. С труд разтворих челюстите на умиращия и излях течността в гърлото му. Пара излезе от устата; хъркането веднага секна. Лицето на Лео силно побледня, сякаш сърцето му престана да тупти; само клепачите му затрептяха. Погледнах Аеша; тюленото було бе паднало от главата й, когато държеше главата на Лео и нейното лице бе бледо като на болния.

Гледаше Лео с неописуем израз на отчаяние и страх; страхуваше се за живота му. Изминаха няколко минути. Лицето й внезапно се намръщи, очите й се премрежиха, бе изгубила надежда. Нейните коралови устни побеляха и затрепераха.

— Късно ли е? — попитах аз.

Аеша закри лицето си с ръце и не отговори. С изненада забелязах, че Лео започна да диша по-равномерно; червенината се появи на лицето му. О, чудо! Човекът, който умираше, сега спокойно се обърна на една страна.

— Виждаш ли? — казах шепнешком.

— Виждам — отговори Аеша задавено. — Той е спасен! Мислех, че вече е късно. Още малко… и той би умрял! — Тя се обля в сълзи и стана още по-прекрасна. — Прости слабостта ми, Холи — каза тя. Аз все пак съм жена от главата до петите! Помисли си! Тая сутрин ти ми говореше за мястото, където се мъчат грешниците. Ти го нарече Ад… Цели две хиляди години аз живея в моя Ад, измъчвана от спомена на моето престъпление и от неудовлетвореното ми желание; лишена от приятели, от удобства, дори от възможността да умра… Помисли, Холи, никога няма да чуеш подобно нещо, няма да видиш такава гледка, та дори ако преживееш още десетки години. Най-после моят избавител е дошъл — дошъл е онзи, когото чаках през толкова много поколения… Той се появи тъкмо навреме; знаех, че той ще дойде; моята мъдрост не ме излъга! Но, колко малки са моите познания, колко са слаби силите ми! Той е лежал болен тук, умираше, а аз не чувствах това, макар да чаках този момент цели две хиляди години! Ако беше умрял трябваше да преживея нови векове в очакване на моя любим! Но сега той е жив; ще проспи 12 часа; болестта му съвсем ще премине и… той ще се завърне към света и ще дойде при мен.

Аеша млъкна, сложи ръката си върху златните къдрици на Лео и целуна челото му с такава целомъдрена нежност, че наистина ми стана мъчно. Аз ревнувах!

XVIII. Махай се, жено!

За минута настана тишина. Лицето на Аеша, обхванато от щастливо възхищение, напомняше лицето на ангел. Внезапно някаква мисъл я озари; лицето й се измени и се лиши от ангелския израз.

— Забравих — каза тя, — оная жена Устана… Какво, слугиня ли е тя на Каликрат или.

Тя млъкна; гласът й трепна. Аз повдигнах рамене.

— Не зная! Мисля, тя се венча с Лео по обичая на народа Амахаггер! — отговорих аз.

Лицето на Аеша помръкна; очевидно умееше да ревнува.

— Тогава — извика, — тая жена трябва да умре!

— Защо? Какво е престъплението й? — извиках изплашен. — В нищо не е виновна. Самият Лео се отзова на нейната любов. Какъв е нейният грях?

— Наистина, Холи, ти си глупак! — отговори Аеша. — Какъв грях ли? Нейният грях се състои в това, че се е осмелила да застане между мен и моя избраник.

Принуден бях дълго време да убеждавам тая странна жена, да я заплашвам с последствията от престъплението, да й казвам, че „злото ражда само зло“, докато най-после, тя се съгласи да пощади живота на бедната Устана.

Доволен от този успех, аз отидох в коридора и извиках Устана. Тя дойде при мен.

— Умря ли моят господар? О, не казвай, че е умрял! — извика, като обърна към мен хубавото си, обляно в сълзи лице, изразяващо безгранично отчаяние, което дълбоко ме покърти.

— Той е жив! — отговорих аз. — Тя го спаси. Ела.

Устана дълбоко въздъхна, влезе в пещерата и падна пред кралицата с лице забито в пода.

— Стани! — каза Аеша с леден глас, — Ела тук! Виждаш ли този човек? — Тя посочи Лео, — Казваш, че той е твой мъж. Искам да го забравиш! Върви си!…

Но Устана не се помръдна от мястото си.

— Не, кралице, няма да си отида — каза тя с разтреперан глас. — Този човек е мой съпруг, аз го обичам и няма да го напусна! Какво право имаш ти, за да ми заповядаш?

Видях как се измени лицето на Аеша.

— Бъди милостива! — казах на латински. — Тя се подчинява само на природата!

— Аз съм милостива! — отговори студено Аеша. — Ако не я жалех, би умряла още сега! — Тя се обърна към Устана и направи светкавично движение; стори ми се, че леко я удари по главата. Погледнах я ужасен и отскочих назад. Върху косата на Устана, върху нейната златиста коса, ясно се виждаха следи от три пръста, следи, бели като сняг.

— Велики Боже! — извиках, поразен от тая ужасяваща проява на свръхчовешка сила.

„Тя“ се засмя.

— Да не би да вярваш, бедна, невежа жено, че нямам власт да те убия? — се обърна Аеша към неподвижната Устана. — Огледай се, ето, тук има огледало! — Тя посочи едно кръгло огледало, което принадлежеше на Лео. — Холи, подай й го!

Аз взех огледалото и го поставих пред очите на Устана. Тя се огледа, хвана се за главата и падна на земята. Тъжно се разплака.

— Ще си отидеш ли сега или ще ме принудиш още веднъж да се докосна до теб? — каза Аеша. — Поставих печат върху теб, за да мога да те познавам докато косата ти побелее съвсем. Върви си, махни се от пътя ми!

Поразена и разбита от скръб, бедната Устана, белязана с ужасния печат на Аеша, изпълзя навън разплакана.

— Не ме гледай тъй плахо, Холи! — каза Аеша след излизането на девойката. — Уверявам те, че това не е вълшебство. Аз притежавам сила, която ти не разбираш! Исках само да я уплаша, а можех и да я убия! Сега ще заповядам на слугите да пренесат моя господар в стая, съседна на моята, за да мога да се грижа за него и да го приветствувам, когато се събуди. И ти, Холи, също трябва да се преселиш там, а заедно с теб и белият ти слуга! Но помни едно! Не говори нищо на Каликрат за тая жена. Внимавай, предупреждавам те!

Тя си отиде, като ме остави силно смутен. Бях толкова поразен, толкова развълнуван от случилото се, че се боях да не полудея. За щастие нямах време за размишления, защото скоро се появиха немите слуги и отнесоха спящия Лео и всичките ни вещи в жилището на кралицата.

Нашите нови стаи се намираха зад будоара на Аеша.

Тази нощ прекарах в стаята на Лео, който спеше мъртвешки. И аз заспах; събудих се преди настъпването на часа, когато според думите на Аеша, трябваше да се пробуди Лео. Кралицата се появи както обикновено, увита и забулена от главата до петите.

— Ще видиш, Холи! — каза Аеша, — Той ще се събуди съвсем здрав, треската го е напуснала вече!

Едва успя да произнесе тия думи и Лео се обърна, протегна се, започна да се прозява, отвори очи и като съгледа надвесената над него женска фигура, прегърна я и я целуна.

— Устана! — каза той на арабски. — Защо си се забулила? Да не те болят зъбите? — и добави на английски: — Много съм гладен… Джоб, стари сине на пушката, кажи какво се е случило тук?

— Уверявам ви и аз самият не знам, мистър Лео — каза Джоб, като подозрително изгледа Аеша; винаги я гледаше с отвращение и с ужас, убеден, че тя е свръхестествено създание. — Вие не трябва да говорите, защото бяхте много болен и страшно изплашихте нас и тази Лейди — и той посочи с кимване Аеша. — Веднага ще ви донеса супа!

Лео се обърна и погледна мълчащата.

— Как? Това не е Устана? А къде е тя?

Тогава Аеша за пръв път заговори с него и нейните първи думи бяха лъжливи.

— Устана отиде на гости — каза тя. — Аз останах при теб, за да ти прислужвам вместо нея!

Сребристите звуци в гласа на Аеша поразиха Лео, който още не бе успял да се опомни. Той замълча, изяде донесената му супа и заспа. Когато се пробуди вечерта, започна да ме разпитва какво се е случило. Накарах го да млъкне и отново да заспи. На следния ден той се пробуди рано и се чувстваше значително по-добре. Разказах за болестта му, но много неща премълчах, защото Аеша се намираше близо до нас.

Намерих за необходимо да му кажа, че Аеша, кралица на страната, в която се намираме, е благоразположена към нас, но обича да ходи забулена от глава до пети. При все, че говорехме на английски, аз се боях да не ни разберат по израза на лицата ни; не можех да забравя постоянните предупреждения. На третата сутрин Лео се събуди почти здрав. Раната му бе зараснала; силният му организъм се справяше с болестта, макар главно с помощта на чудесното лекарство на Аеша. Ведно със здравето се възвърна и паметта. Той си спомни всички приключения до момента, когато изпадна в безсъзнание, спомни си за Устана, към която беше много привързан и ме отрупа с въпроси, на които не се осмелявах да отговарям; Аеша още веднъж ми бе напомнила да не казвам нито дума за Устана; деликатно ми бе намекнала, че в противен случай ме заплашва опасност; и че тя самата ще разкаже всичко на Лео, когато е необходимо.

Аеша се бе много изменила. Очаквах, че при първия удобен момент Аеша ще се обясни с Лео и ще получи неговата любов. Но тя мълчеше, като постоянно се грижеше за него, отнасяше се с почитание и скромност, което представляваше поразителен контраст с нейния обичаен повелителен и строг тон. Без съмнение, любопитството на Лео беше силно възбудено; той страшно желаеше да види лицето на загадъчната жена. Ако той не страдаше още от последиците на болестта си, уверен съм, че той би се влюбил в Аеша и би забравил всяка друга на света! Макар никой да не му беше говорил нищо за годините на Аеша, той започваше да я оприличава на оная бяла кралица, за която беше написано върху отломките на амфората. На третия ден, когато Лео ме бе озадачил със своите разпити, аз решително му заявих, че нищо не зная за Устана. След закуска отидохме у Аеша, понеже бе заповядала на слугите си да ни пускат през всяко време на денонощието.

Обикновено седеше в будоара си; като ни видя скокна и протегна двете си ръце, за да приветства Лео.

— Добре дошъл, мой гостенино и господарю! — тихо пошушна Аеша. — Много се радвам, че те виждам на крака. Повярвай ми, без моето лекарство, ти никога не би стоял пред мен! Опасността мина; аз ще се погрижа, тя вече да не се завръща!

Лео се поклони, после на изящен арабски език й поблагодари за добротата и любезността й към чужденците.

— Не — отговори Аеша нежно. — Не ми благодари! Съдбата те е пазила зле, а хубостта е рядка дарба! Щастлива съм, че дойде при мен!

— Ура, стари приятелю! — се обърна Лео към мен на английски. — Тази дама е твърде вежлива и образована. Надявам се тя да направи всичко възможно за нас. Кълна се в Йова! Какви чудесни ръце!

Направих му знак да млъкне, защото забелязах подозрителен блясък в очите на Аеша.

— Надявам се — продължи тя, — че моите слуги са съумели да ти угодят! Всяко удобство в тая жалка страна, всичко е на твое разположение. Желаеш ли още нещо?

— Да, кралице — отговори Лео. — Бих желал да зная, къде е жената, която се грижеше за мен?

— Онази девойка? Да, аз я видях, но не зная къде е заминала. Може би тя ще се върне, а може и да не се върне. Досадно нещо е наглеждането на болни, а тия дивачки са твърде лениви!

Лео изгледа и двама ни огорчен и разстроен.

— Странно! — ми каза той на английски; после се обърна към Аеша и добави: — Не разбирам, не мога да разбера! Тая девойка и аз бяхме близки!…

Аеша се засмя със своя музикален глас и промени разговора.

XIX. Дивашкият танц

Не помня по-нататък нашия разговор. Само си спомням, че тази нощ ние ще видим танци, които Аеша ще устрои в наша чест и развлечение. Това ме учуди, защото знаех, че мрачният народ Амахаггер не е способен да се весели и танцува. По-късно разбрахме, че наистина амахаггерците нямат нищо общо с веселбите и забавленията на другите народи.

Когато се готвехме да излезем, Аеша предложи на Лео да се полюбува на чудесата на пещерите; ние отидохме там, придружени от Джоб и Биллали.

Разгледахме няколко пещери и пирамидата от кости, която бях видял по-рано. Лео много се заинтересува от тази странна гледка, но Джоб ужасно се изплаши.

След като разгледахме пещерите се върнахме да обядваме; часът беше почти четири след пладне; всички ние, а особено Лео, се нуждаехме от почивка.

В шест отидохме у Аеша, която много уплаши нашия Джоб; показа във водата всичките му братя и сестри, събрани в бащината му къща. Някои лица той видя много ясно, а други бяха обвити в мъгла. Изкуството на Аеша в тази област беше ограничено: можеше с фотографска точност да възпроизведе във водата онова, за което мислят присъстващите. Например, тя ми показа над водата твърде ясно черквицата на колежа, доколкото я помнех. За развлечение на Аеша, ние се опитахме да й покажем лондонските здания, съборната църква Св. Павел и зданието на парламента, но резултатът се оказа слаб. Макар да имахме обща представа за тия здания, не можехме да си спомним архитектурните подробности, необходими за пълното възпроизвеждане на картината.

Джоб се отнесе по друг начин към всичко това; като не можеше да си обясни тия явления, вярваше, че това е дело на черната магия. Никога няма да забравя ужасния вик, който нададе Джоб, когато видя във водата членовете на семейството си и веселият смях, с който Аеша отговори на неговото удивление. Дори и Лео мушна пръст в златните си къдрици и заяви, че това го плаши.

Цял час се забавлявахме, докато немите слуги не ни показаха със знаци, че Биллали чака аудиенция. Той се появи както обикновено, пълзешком, и заяви, че танците веднага ще започнат, ако кралицата и белите чужденци удостоят с присъствието си това пиршество. Аеша наметна тъмна мантия и ние отидохме на площадката пред входа на голямата пещера, където щеше да бъде празненството.

На петнадесетина крачки от изхода бяха поставени три стола; седнахме. Стъмни се; луната още не се бе появила; ние се намирахме в недоумение и Лео попита:

— Как ще виждаме танците в тъмнината?

— Сега ще узнаеш! — отговори Аеша с усмивка.

Едва бе успяла да произнесе тия думи и ние видяхме някакви тъмни фигури, появили се неизвестно откъде, с огромни запалени факли в ръце. Бяха се събрали около петдесет души. Озарени от ясната светлина на факлите, те приличаха на дяволи от Ада.

— Велики Боже! — извика Лео. — Мъртви хора горят вместо факли!…

Вгледах се и видях, че той има право. Вместо факли горяха човешките мумии от пещерите! На двадесетина крачки от нас бяха струпали огромен огън. Боже мой! Как гореше и пращеше този огън! Изненадан видях как грамаден дивак грабна една горяща човешка ръка и я запокити в тъмнината. Огромен огнен стълб се вдигна във въздуха и озари нощната тъмнина. След това дивакът запали косата на една мъртва жена, завързана за един стълб при входа на пещерата, докосна се до втора, трета и четвърта мумия, и в края на краищата бяхме заобиколени от трите страни с горящи мумии. Химикалите, с които бяха пропити тия мумии, ги правеше лесно възпламеняеми и огромните пламъци бързо ги обгръщаха, озарявайки нощта. Нерон е осветявал градините си, като е горял облени със смола живи християни. Присъствахме на подобно зрелище, макар нашите факли да не бяха живи хора!

Тая гледка беше ужасна… Горящите мъртъвци осветяваха оргията на живите… Подигравка над живите и мъртвите… Защото щом една мумия изгаряше до краката, веднага поставяха друга на мястото й. Огънят гореше с шум и трясък, пръскайки светли лъчи в тъмнината, където мрачните фигури на диваците се движеха напред и назад, като дяволи, които поддържаха адския огън. Ние стояхме и гледахме поразени, омагьосани от това невиждано светотатство.

— Обещах ти необикновено преживяване, Холи — засмя се Аеша, нервите на която бяха съвсем здрави. — И не те излъгах! Това е поучително! Не вярвай на бъдещето, защото никой не знае какво ще му донесе то! Живей с настоящето! Мислели ли са тия отдавна забравени благородни мъже и жени, че техните нежни кости ще горят сега и ще осветяват танците на тия диваци? Ето, идват танцьорките… Нека започват!

Около огъня се движеха два реда човешки фигури-мъже и жени, облечени само в леопардови кожи. Те застанаха с лице срещу нас и срещу огъня и започнаха някакъв адски танц. Не ми е възможно да го опиша. Диваците тропаха с крака и размахваха ръце; скоро ние разбрахме, че това представлява някакво диво хоро, понятно за народа Амахаггер, който живееше в мрачни пещери и в постоянно съседство с мъртвите.

Диваците най-напред представиха едно убийство, после погребение на жертвата, нейната борба в гроба; всяко действие на тая ужасна драма завършваше с диви хора над жертвата, която лежеше на земята, осветявана от възчервения блясък на огъня. Внезапно представлението бе прекъснато. От множеството излезе висока силна жена, която се бе появила като най-енергична танцувачка; опиянена от някаква дива възбуда, подскачайки и олюлявайки се, тя тръгна към нас кряскайки, колкото й глас държи:

— Трябва ми черен пръч, искам черен пръч, донесете ми черен пръч!

Тя падна на земята, кряскайки със запенени уста, че иска черен пръч.

Танцьорите се натрупаха около нея.

— Дявол е влязъл в нея! — каза един от тях. — Тичайте и донесете черен пръч! Почакай, дяволе, почакай!… Веднага ще ти донесат пръч!

От съседната кошара домъкнаха за рогата черен пръч, който блееше.

— Черен пръч ли е? Черен пръч ли е? — викаше беснеещата жена.

— Да, да, дяволе! Черен пръч като нощта! — отговори някой и добави, гледайки на друга страна, — Дръж го зад себе си, за да не види дяволът белите петна на задницата и на корема на пръча! Почакай минута, дяволе! Прережете гърлото на пръча!

— Де е чашката за кръвта?

— Пръч! Черен пръч! Дайте ми кръв от черен пръч!

В тази минута се чу див рев; разбрахме, че бедното животно е заклано. Една от жените донесе чашката с прясната кръв на пръча. Тогава побеснялата жена грабна съдинката, изпи кръвта и дойде на себе си. Всяка следа от истерия или бяс бе изчезнала. Тя протегна ръце, усмихна се и отиде при танцуващите, които отново се наредиха в два реда.

Твърде зле се чувствах и се готвех да помоля Аеша за позволение да си отидем, когато внезапно едно същество, което взех за маймуна, обиколи около огъня и се срещна с лъва, или по-точно, с човека, облечен в лъвска кожа. После на сцената се появи един пръч, след него човек, обвит във волска кожа, след него наизлизаха всевъзможни животни, между тях и една девойка, завита в бляскавата кожа на огромна змия, която се влачеше зад нея. Предрешените се скупчиха и започнаха да танцуват хоро, подражавайки на разните животни, които изобразяваха. Скоро въздухът се изпълни с рев, блеене и съскане.

Това продължи доста дълго. Най-после ми омръзна тая безкрайна пантомима; помолих Аеша да ни позволи да се поразходим и разгледаме човешките факли. Тя не възрази. Ние отидохме, погледнахме горящите трупове и се готвехме да се върнем при Аеша, изморени от страшната гледка, когато внезапно вниманието ни бе привлечено от един танцуващ леопард, който се отдели от множеството и започна да се навърта около нас като се криеше грижливо в сянката.

От любопитство ние последвахме леопарда и внезапно чухме шепот:

— Ела! Ела! — шепнеше гласът.

Без да чака втори зов, Лео се обърна и тръгна след него в тъмнината. Уплашен, аз го последвах. Леопардът пропълзя около петдесетина крачки и се спря недалеко от огъня. Там Лео го настигна и позна Устана.

— О, господарю мой! — чух нейният шепот. — Най-после те видях! Слушай! Животът ми е в опасност. Знаеш ли, че Аеша ме прогони от теб? Ако ме обичаш, трябва да избягаш с мен, и то веднага; през блатата, може би, ще успеем да се скрием!

— За Бога, Лео! — извиках аз, но Устана ме прекъсна. — Не го слушай! По-скоро, по-скоро да бягаме!

Смъртта се носи във въздуха, който дишаме. Може би Аеша ни чува. — Тя не добави нито дума повече и се хвърли в обятията му, като желаеше да подкрепи аргументите си с факти.

В това време кожата на леопарда се изхлузи от главата и аз видях върху косата отпечатък на три бели пръста. Стоях на мястото си, без да зная какво да правя, защото Лео не умееше да разсъждава, когато имаше пред себе си жени. Внезапно зад мен екна познат сребрист смях.

Обърнах се… и о, ужас! Това бе Аеша, а с нея Биллали и двама неми слуги. Запъхтян от страх, очаквах трагична развръзка. Устана закри лицето си с ръце, а Лео, не схващайки същността на проблема се смути, изчерви се и стоеше съвсем слисан, като човек, хванат на местопрестъплението…

XX. Тържеството на Аеша

За минута настъпи мъчителна тишина… Аеша прекъсна мълчанието, като се обърна към Лео:

— Господарю и мой гостенино! — каза с нежен глас, макар и със строги нотки в него. — Не бъди толкова срамежлив! Гледката бе прекрасна — леопард и лъв!

— О, колко ми е омръзнало всичко това! — избъбри Лео на английски.

— А ти, Устана! — продължи Аеша. — Навярно аз бих минала покрай теб и не бих те познала без тия белези на косата, които съгледах при лунна светлина, — И тя посочи появилата се на небосклона луна. — Добре! Танците завършиха, факлите изгоряха, всичко свърши с мрак и пръст! Ти избра удобно време за любовта си, Устана, аз и не подозирах, че искаше да ме измамиш; мислех, че се намираш далече от тук!

— Не се шегувай! — промълви нещастната жена. — Убий ме и всичко ще свърши!

Аеша направи знак на слугите; те веднага хванаха Устана за ръцете. С гръмогласно проклятие Лео скочи върху най-близкия, повали го на земята и застана над него с вдигнат юмрук.

Аеша се засмя.

— Сполучлив удар! Ръката ти е силна, макар едва да си се вдигнал от болестта. Моля те, бъди любезен и позволи на слугите ми да изпълнят заповедта. Те няма да сторят никакво зло на девойката. Нощният въздух е студен и аз искам да я прибера при себе си. Ти я обичаш, затова трябва и аз да я обикна! — Хванах Лео за ръка и го дръпнах от немия слуга. Ние отидохме в пещерата, като минахме през площадката, където нямаше и следа от неотдавнашните танцьори; само купчина пепел напомняше за грамадния огън.

Скоро стигнахме до покоите на Аеша. Тя седеше на възглавничките си; отпрати Джоб и Биллали, направи знак на немите да се отдалечат, с изключение на една девойка, която беше нейна любима слугиня. Останахме тримата и нещастната Устана, която бе застанала малко по-назад от нас.

— Сега, Холи — започна Аеша, — кажи ми, след като знаеш заповедта ми, защо помагаш на тая злодейка — и посочи Устана. — Пощадих нейният живот само заради теб, а ти взе участие в това, което току-що видях. Отговори!

— Това стана случайно, кралице! — смънках аз, — Нищо не знаех предварително.

— Вярвам ти, Холи — каза Аеша студено, — И това е щастие за теб! Цялата вина пада върху нея! — Тя се обърна към Устана, — Какво ще кажеш сега, жено? Ти, непотребна сламо, нищожно перо, си помислила да летиш срещу вятъра на моята воля! Как се осмели да направиш това?

Тогава в Устана аз видях най-удивителния образ на нравствена храброст и смелост. Нещастната девойка, която добре схващаше каква участ я очаква и която знаеше силата на съперницата си, стоеше спокойно пред кралицата; като почерпи храброст и сила от дълбочината на отчаянието си, каза:

— Аз направих това, кралице — отговори Устана, като изправи стройната си снага и махна леопардовата кожа от главата си, — защото любовта ми е по-дълбока от гроба, който ми готвиш. Този мъж е мой, макар твоята хубост да сияе като слънцето; той ще остане мой!…

Див вик, изпълнен с ярост я прекъсна.

Обърнах глава и видях как Аеша стана и протегна ръката си към Устана, която веднага млъкна. Гледах бедното момиче и видях, че лицето й се скова от ужас очите й широко се разтвориха, ноздрите й затрепериха и устните й побеляха.

Аеша не издаваше ни най-малък звук; тя бавно вървеше с протегната ръка, с разтреперано тяло и втренчено гледаше Устана. Обречената закри главата си с две ръце, нададе сърцераздирателен вик и тупна на пода. Лео и аз се спуснахме към нея. Тя беше мъртва; убита от някаква тайнствена сила, която притежаваше властната кралица.

Отначало Лео не можеше да разбере какво се е случило, но когато се опомни, имаше страшен вид. С диво проклятие той се нахвърли върху Аеша. Тя го наблюдаваше, като протегна ръка към него. Той се олюля и щеше да падне, ако не бях го подкрепил. После Лео ни разказа, че почувствал силен удар в гърдите си и силите го напуснали.

— Прости ми — заговори нежно Аеша, обръщайки се към него. — Прости ми, че те изплаших със строгостта си и с правосъдието си!

— Дяволът да ти прости! — викна Лео, като яростно кършеше ръце. — Дяволът да ти прости, убийцо! Аз бих могъл да те унищожа!

— Не, не, ти не ме разбра — отговори тя снизходително, — но с течение на времето ще проумееш всичко! Ти си моята любов, моят Каликрат, моята хубост и сила! Две хиляди години те чаках, Каликрат, и най-после ти си при мен. А тая жена — тя посочи трупа на Устана, — бе застанала между мен и теб; трябваше да я унищожа, Каликрат!

— Лъжеш! — извика Лео. — Моето име не е Каликрат. Аз съм Лео Винси. Моят прадядо е бил Каликрат!

— Ти си прероденият Каликрат, ти се завърна при мен, мой скъпи господарю!

— Аз не съм Каликрат и не искам да бъда твой господар! Ако трябва да избирам, бих се съгласил да стана господар на дявола в ада, отколкото твой!

— Какво казваш, Каликрат? О, Каликрат! Ти толкова отдавна не си ме виждал и си ме забравил! Аз съм много хубава, Каликрат!

— Аз те мразя, убийцо, и не желая да те гледам! Какво значение има за мен твоята хубост!

— Каликрат, след няколко часа ти ще пълзиш в краката ми, и ще се кълнеш, че ме обичаш! — каза Аеша иронично. — Тук, пред трупа на мъртвата девойка, която те обичаше, ще ти докажа това. Погледни ме, Каликрат!

С рязко движение тя съблече от себе си тюленото покривало и застана сияеща пред нас с чудната си хубост, подобна на Венерината, като оживяла Галатея, като лъчезарен дух, слязъл от небето. Тя стоеше, устремила блестящи очи в Лео; видях как се разтвориха стиснатите му юмруци, как се успокои и стихна под влиянието на нейния поглед. Неговото удивление нарасна до възхищение, до очарование и колкото по-отчаяно се бореше, толкова по-силно го пленяваше тая страшна красота и го привличаше към себе си.

— Велики Боже! — изохка Лео. — Ти жена ли си?

— Жена, истинска жена и твоя собствена съпруга, Каликрат! — отговори Аеша, протягайки към него прекрасните си ръце с усмивка… О, как нежно умееше да се усмихва!

Лео, гледайки я втренчено, се приближи до нея. Внезапно погледът му падна върху трупа на Устана и като трепна, той се обърна.

— Мога ли аз?… — каза той с пресипнал глас. — Ти си убийца, а тя толкова ме обичаше.

Навярно Лео бе вече забравил, че и самият той я обичаше!

— Глупости! — избъбри Аеша; гласът й прозвуча като шумолене на ветрец между дървета. — Глупости! Ако сгреших, нека моята хубост отговаря за твоя грях! Аз извърших престъпление от любов към теб; забрави и прости греха ми!

Аеша протегна към него ръце и нежно прошепна:

— Ела!…

Лео не устоя…

Внезапно Аеша, с грациозно и змийско движение, се изплъзна от обятията му и се засмя с тържествуващ смях.

— Не ти ли казах, че ще пълзиш в краката ми, Каликрат? — и посочи мъртвата Устана. — Малко време мина оттогава!

Лео зарида от скръб и срам; макар да бе смутен и изгубил самообладание, схващаше цялата същност на падението си и всички най-добри качества на неговата природа се възмущаваха.

Аеша се засмя за трети път и направи знак на нямата девойка, която с любопитство наблюдаваше сцената. Тя излезе и веднага се върна, придружена от двама неми слуги. По даден от Аеша знак, тримата вдигнаха тялото на бедната Устана и го изнесоха навън. Лео ги следеше, после закри лицето си с ръце.

— Най-после този, когото толкова дълго време чаках, дойде! — каза Аеша, обръщайки се към Лео. — Вземете по една лампа и вървете след мен!

Без да се колебаем нито минута, ние се подчинихме. Аеша повдигна завесата, спусната в другия край на покоите и ни посочи малка стълба, водеща надолу, стъпалата на която бяха изтъркани. Този факт привлече вниманието ми, защото дребните неща ни поразяват по-силно, когато мозъкът е обладан от силни чувства.

В подножието на стълбата аз се спрях и се вгледах в изтърканите стъпала.

— Ти се удивляваш, Холи, че тия каменни стъпала са толкова изтъркани, нали! — ме попита Аеша. — Направих това със собствените си крака! Помня тия стъпала още като нови, но в течение на две хиляди години ги изтърках. Всеки ден слизах по тях. Моите сандали изтъркаха коравия камък.

Млъкнах и мълчаливо гледах твърдия гранит, протрит от нейните малки нежни крачета.

Стълбата водеше към един тунел. На няколко крачки от входа му, видях врата, покрита със завеса и познах оная пещера, където видях Аеша да прави своите заклинания с помощта на огъня.

Тръпки ме побиха при тоя спомен. Аеша влезе в гробницата и ние я последвахме.

XXI. Живият и мъртвият Каликрат

— Погледнете, тук спах в продължение на тия две хиляди години! — каза Аеша, като взе лампата от ръцете на Лео и я вдигна над главата си. Светлината освети една дупка на пода, на онова място, където бях видял пламък през оная паметна нощ.

Пред нас засия бялата фигура на човек върху каменно ложе.

— Тук — продължи Аеша, като сложи ръка върху леглото, — до мъртвия си съпруг съм била през дългите нощи и в течение на безкрайните години. Тук лежах, без да мигна, осъмвах с отворени очи и изтърках тоя камък с моето тяло. Аз бях вярна, Каликрат. А сега, мой господарю, ти ще видиш нещо удивително! Готов ли си?… Не се плашете — каза тя, — макар това да изглежда странно! Всички ние, които пребиваваме тук сега, сме живели някога, въпреки че не знаем и не помним кога е било. Благодарение на моето изкуство, което изучих от жителите на царствения Кор, аз те върнах обратно, Каликрат! Възвърнах те от праха на гроба, за да видя отново твоето лице! Погледнете! Мъртвият Каликрат ще се срещне с живия!

С бързо движение тя отметна савана от трупа и го освети. Погледнах и отскочих назад поразен. Лежащият върху камъка мъртвец, облечен в бяла дреха и отлично запазен, беше… Лео Винси. Гледах ту живия Лео, ту мъртвия и не намирах никаква разлика между двамата. Мъртвият изглеждаше само по-стар от живия. Същите хубави черти на лицето, същите златни къдрици! Изразът върху лицето на мъртвеца, приличаше на Лео, когато се е унесъл в дълбок сън.

Лео стоя няколко минути безмълвен.

— Покрийте го и да излезем от тук! — извика той най-после.

— Не, почакай, Каликрат! — каза Аеша, която приличаше по-скоро на Сибила (пророчица), отколкото на обикновена жена; тя стоеше с лампа над главата си и блясъкът на нейната хубост контрастираше зловещо със студения труп, — Ще ти покажа още нещо; Холи, отвори дрехата при гърдите на мъртвия Каликрат, защото, може би, моят господар ще се побои да докосне своя двойник.

Подчиних се; пръстите ми трепереха. На неговите гърди зееше рана, нанесена с нож.

— Виждаш ли, Каликрат! — каза Аеша. — Бях влюбена в теб, но вместо живот, ти дадох смърт. Аз те убих заради египтянката Аменартас, която ти обичаше; нея не можех да погубя, защото беше по-силна от мен. В раздразнението и гнева си убих теб и през тия дълги години плаках и се разкайвах. И те чаках! Сега нека трупът се превърне в прах; той не ми е потребен вече!

Аеша взе от леглото стъклен съд с дръжка, наведе се, целуна студеното чело на мъртвеца, махна запушалката и започна да излива някаква течност върху трупа; пазеше се, както забелязах, да не би някоя капка да падне върху нея или върху нас; после изля върху гърдите и главата на мумията останалата течност. Появи се пара, гробницата се изпълни със задушлив дим, който ни пречеше да виждаме, чу се страшен, продължителен съсък, леко пращене и кипене, което скоро стихна. Най-после всичко изчезна и остана само малко облаче дим пред нас; след няколко минути изчезна и трупът; каменното ложе, върху което много столетия почиваха останките на Каликрат, беше пусто. Върху него димеше само купчина пепел. Аеша я взе с шепа и я хвърли във въздуха.

— Прахът се превърна отново в прах! Край на миналото! Край на всичко! Каликрат умря и отново се възроди. Сега си идете и ме оставете! — каза Аеша. — Поспете, ако можете. Аз ще остана в размисъл, защото утре вечер ще заминем.

Ние се поклонихме и излязохме. Когато се озовахме в нашата стая, бедният Лео, който все още не можеше да се опомни от ужасната гледка, бе обхванат от силен гняв. Сега той не беше пред кралицата; съзнанието му бе освободено. Той си спомни убитата Устана и от угризения на съвестта проклинаше себе си, проклинаше онази минута, когато бе видял надписите върху съда, които се оказаха верни; проклинаше, своята слабост. Но той не проклинаше Аеша. Кой би се осмелил да проклина такава жена!

— Какво да правя, стари приятелю? — изохка той от скръб и облегна глава на рамото ми. — Аз допуснах да убият Устана и след пет минути вече целувах убийцата. Аз съм жалък скот, но ако трябва да бъда искрен, не можех да й се възпротивя. Не мога да се съпротивлявам на тая вълшебница. Утре ще бъде същото, винаги ще се намирам в нейна власт! Аз се продадох като роб, приятели, и Аеша ще вземе душата ми!

Тогава, за пръв път му казах, че и аз се намирам в не по-добро положение; Лео ме съжали, може би защото не можеше да ревнува. Започнахме да размишляваме; дали не можем да избягаме от тук, но скоро се отказахме от подобно намерение; действително не мисля, че някой от нас би могъл да избяга от Аеша.

Какво би могъл да направи Лео? Да се подчини на властта на това тайнствено същество; същото можеше да се случи и при най-обикновена съпруга! Но тая обикновена съпруга не би била с такава хубост, такава мъдрост и такава власт над тайните сили на природата; всичко, което можеше да му даде Аеша, ако е казала истината, се съдържаше в безкрайната младост и Лео, дори сърдит и разкайващ се, не би се съгласил да бяга от нея. Мисля, че в този момент това би било истинска глупост. И все пак…

XXII. Предчувствието на Джоб

Часът бе девет сутринта, когато Джоб дойде да ме събуди и изрази радостта си, че ме намира жив и бодър. Когато му разказах за трагичната смърт на Устана, той още повече се зарадва на нашето оцеляване. Той не обичаше Устана. Обикновено тя го наричаше на арабски „свиня“, а той отвръщаше на английски „мръсница“; сега всичко бе забравено и той изрази своите съболезнования.

— Искам да ви кажа нещо, сър — прошепна Джоб, като изслуша разказа ми. — Трябва да знаете какво мисля; Аеша е самият дявол или неговата жена, ако има такава. Не може да се мисли, че дяволът е неженен! Аендорската вълчица е самата глупачка пред кралицата, сър! Това е страна на дяволите, сър, а Аеша е тяхна господарка. Не се надявам, че някога бихме се изплъзнали оттук. Тая вълшебница не ще изпусне такъв хубав жених като мистър Лео!

— Почакай — възразих аз, — тя спаси живота му!

— Да, и затова ще му вземе душата! „Тя“ ще го омагьоса, а нима добър човек може да живее между човекоядци? Тази страна е последната, която виждам на земята. Миналата нощ сънувах сън… Видях покойния си стар баща; той бе облечен с нещо, подобно на нощна риза и със снопче трева в ръка, набрана по пътеката на градината. Джоб! — ми каза той тихо и тържествено. Джоб, дошло е време; аз не очаквах да видя в това ужасно място и теб; не правиш добре да караш стария си баща да идва тук и да го оставиш сам между тия хора!…

— Точни думи! — потвърдих аз.

— Няма съмнение, сър, че са точни! Зная, сега съм уверен, че няма да се избавя от нажеженото гърне! — отговори Джоб печално. — Баща ми каза, че времето ми е дошло и си отиде като добави, че твърде скоро ще се видим. Зная, най-малко след три дни, ще отида при него!

— Е, разбира се! — казах аз. — Ти си уверен, че ще умреш, защото си видял на сън своя баща. А какво ще се случи с онзи, който сънува майка си?

— Ах, сър, вие ми се присмивате — каза Джоб. — Вие не познавахте баща ми. Той не обичаше да се шегува. Сър, той ми е казал самата истина; с нищо не мога да си помогна!

— Глупости! — казах аз.

— Не, сър! — печално отговори Джоб, дълбоко уверен в казаното и излезе.

Донесоха закуска, дойде и Лео, който бе ходил да се разходи, за да освежи мисълта си, както каза той. Бях доволен, че видях Лео и Джоб, защото те прогониха мрачните ми мисли. След закуска отидохме на разходка и погледахме как работят диваците на полето. Интересно бе да се види как този мрачен, див народ, засява нивите си по най-първобитния начин.

Когато се връщахме, Биллали ни срещна и ни съобщи, че Аеша желае да ни види. Отидохме при нея не без вълнение.

Според обичая, немите слуги съобщиха за идването ни. Когато те излязоха, Аеша махна тюленото си було и заповяда на Лео да я прегърне и целуне. Лео се подчини и направи това с по-голяма пламенност и удоволствие, отколкото преди. Кралицата сложи бялата си ръка на главата му и се вгледа в очите му.

— Ти би искал да знаеш, Каликрат, кога ще можеш да ме наречеш своя — каза Аеша — и кога изцяло ще си принадлежим един на друг? Ще ти кажа. Преди всичко, ти трябва да бъдеш такъв, каквато съм аз, не безсмъртен, но предпазен от разрушителната сила на времето! Сега аз не мога да бъда твоя съпруга, защото двамата сме твърде различни; прекомерният блясък на моето същество може зле да ти се отрази. Ти няма да имаш сили да ме гледаш дълго време, защото очите ти ще заболеят, чувствата ти ще се притъпят и аз ще бъда принудена да се покривам пред теб! И така! Тази вечер, преди залез ще заминем и утре, на разсъмване, ако всичко върви добре и не съм забравила пътя, ние ще се озовем пред скалата на живота; ти ще се измиеш в огъня на живота и тогава, Каликрат, ти ще можеш да ме наречеш своя жена, а аз свой съпруг и господар!

Лео промълви нещо в отговор на това удивително предложение, а Аеша се засмя, виждайки смущението му.

— Също и ти, Холи! — продължи тя. — И за теб ще направя същото; и ти ще бъдеш вечно млад и силен!

— Благодаря ти, Аеша — отговорих аз с достолепие, — но ако в това странно място, където искаш да ни заведеш, бихме могли да се избавим от смъртта, която настъпва за всеки човек, то… благодаря, но това не ми е необходимо. Светът не е толкова добър към мен, за да не искам да го напусна. Земята е жестокосърдечна майка, тя храни своите деца с камъни и утолява жаждата им с горчива вода. Кой би могъл да увековечава битието си? Кой би искал да носи тежестта на спомените от минали любови, от минали горести и скърби, от спомените на мъдростта, която не дава никому утешение?

И колкото и да ме убеждаваше Аеша, аз решително отказвах предлаганото ми безсмъртие. Тогава тя промени разговора.

— А сега — обърна се тя към Лео, — кажи ми Каликрат, как ме намери! Вчера, през нощта, ти каза, че мъртвият Каликрат бил твой прадядо, нали? Разкажи ми всичко подробно!

Лео й разказа цялата удивителна история на сандъка и на амфората. Аеша го изслуша внимателно.

— Виждаш ли — обърна се тя към мен, — Аменартас, царствената дъщеря на Нил, ме е мразила, както и аз я мразя; тя сама доведе своя любим в моите обятия. Аз го убих, а сега той се връща при мен! Ти, мой Каликрат, ще искаш ли да мъстиш на своята прабаба? Ето — продължи тя, като коленичи пред Лео и разтвори дрехата си на гърдите, — прободи сърцето ми! Вземи този нож, който е дълъг и остър, едно отлично оръжие за отмъщение и ме убий. Убий ме, убий ме!

Лео я изгледа, протегна ръка и я приласка.

— Стани, Аеша — печално каза той. — Ти добре знаеш, че няма да го сторя. Аз се намирам в твоя власт, аз съм твой верен слуга! Как мога да те убия! По-скоро бих сложил край на своя живот!

— Ти вече ме обичаш, Каликрат! — отговори тя, усмихвайки се. — Разкажи ми за твоята страна, за твоя велик народ! Ти сигурно ще искаш да се върнеш, но аз се радвам, защото ти не можеш да живееш в тия пещери. Ние ще заминем от тук, не се страхувай, аз зная пътя; ние ще отидем в твоята Англия и там ще живеем! Две хиляди години очаквах този ден и с радост ще напусна тия ужасни пещери и този мрачен народ! Ти ще управляваш Англия…

— Но Англия си има кралица! — я прекъсна Лео.

— Какво от това? — възрази Аеша. — Ще я свалим от престола!

Ние й обяснихме, че е невъзможно да се направи това, защото тогава самите ние ще загинем.

— Странно нещо! — извика Аеша с удивление. — Кралица, която обича своя народ! Вероятно светът много се е изменил!

Ние се опитахме да й обясним, че нашата монархия е обичана и уважавана от всички, че същинската власт е в ръцете на народа, че Англия се подчинява на своите закони.

— Закон! Та какво нещо е законът? — каза тя подигравателно. — Нима не разбираш, Холи? Аз представлявам всеки закон, също и Каликрат! Всички човешки закони са за нас; както северният вятър е за планините! Сега, моля ви, и двамата си идете! Трябва да се приготвя за пътя. Пригответе се и вие, вземете със себе си и слугата. Само не вземайте нищо излишно; след три дни ще се върнем. Ти, Каликрат, можеш да целунеш ръката ми!

Ние отидохме в стаята си. Очевидно бе, че ужасната кралица е намислила да отиде в Англия. Аз потреперих при тази мисъл, защото знаех, Аеша непременно ще даде ход на ужасната си сила.

Нейната горда и властна душа ще поиска да си навакса всички тия дълги столетия на самотност. Тя не може да умре; да бъде убита също не може[8]; какво би могло да я спре? В края на краищата тя ще сложи ръка на британските владения, може и на цялата страна; с ужасни злодеяния ще направи Англия най-богатата и най-цветущата страна в целия свят.

След дълги размишления дойдох до заключението, че това удивително създание, може да стане оръжие в ръцете на Провидението, за да измени реда на престарелия свят и да го насочи към по-добър живот.

XXIII. Храмът на Истината

Приготовленията за пътуването ни не бяха сложни. Мушнахме в ръчните си чанти дрехи от първа необходимост, по чифт обувки, взехме револверите, една пушка и запас от муниции. Всичко друго оставихме в пещерите.

Преди определеното време, влязохме в покоите на Аеша и я намерихме вече готова, облечена в тъмна мантия.

— Да вървим! — каза тя.

Излязохме от пещерата. Божият свят ни посрещна с носилки и шестима неми носачи. Между тях се намираше и старият Биллали, към когото бях много привързан. Аеша бе решила, с изключение на нея, всички да вървим пешком и ние с удоволствие потеглихме след продължителното бездействие в пещерите. Случайно или по заповед на кралицата, но наоколо не се виждаха хора.

Минахме край голяма обработена равнина, обградена с мрачни скали; любувахме се на чудесната природа и на удивителната система за напояване, измислена от народа на царствения Кор. Вървяхме около половин час, наслаждавайки се на прохладата, идваща откъм морето; започнахме да различаваме някакви постройки в далечината. Биллали ни обясни, че това са руини от големия град. Дори от такова разстояние ние забелязахме тяхната хубост. Градът не е бил като Вавилон или Тива, но високите му стени бяха все още запазени. Без съмнение народът на Кор е бил защитен от всяко външно нападение.

Тия стени бяха дебели, издигнати от камък и заобиколени от ровове, пълни с вода. Стигнахме преди залез и минахме по останките на някогашен мост. Без особени трудности се изкачихме на стената. Перото ми не е в състояние да опише хубостта на околната панорама. Останки от стълбове, храмове, дворци, обрасли с гъсти храсталаци, се къпеха в светлика на залязващото слънце.

Пред нас се издигаше нещо, приличащо на арка, построена от твърд камък, но обрасла вече с трева и храсталаци. Парковете и градините бяха станали непроходими, трудно можеха да се открият следи от някогашните алеи. Както личеше, човешки крак тук не бе стъпвал в течение на столетия.

Биллали ми каза, че народът Амахаггер считал този град за проклет. Самият той, само пред изричната заповед на Аеша се съгласил да дойде тук. Интересното е, че народът, който не се страхуваше да живее сред мъртвите, се боеше да приближи разрушения град.

Открояваше се една огромна постройка, която приличаше на храм, с удивителни колони и твърде оригинална архитектура. Помислихме, че формата на капителите символизират женски фигури. Древните архитекти не бяха пестили въображението си.

На следния ден се изкатерихме по склона на планината и се удивихме на гора от величествени палми; тогава разбрах, че архитектът е почерпил вдъхновението си от техните грациозни форми, или порочно от техните предци.

Нашата малка процесия спря пред фасадата на огромния храм, където Аеша слезе от носилката си.

— Тук е била нашата обител, Каликрат — каза тя на Лео, — Преди две хиляди години ти, аз и онази египтянка почивахме тук, но от тогава не съм идвала и всичко е рухнало!

После Аеша се изкачи по изпочупените стъпала на външния двор; озърна се наоколо, като че ли искаше да си спомни нещо.

Направи още няколко крачки и спря.

— Тук всичко е останало както е било! — каза тя и даде знак на немите слуги да се приближат. Един от тях дойде, запали лампата си и ние продължихме пътя си. Пред нас се откри малка стая, издълбана в стената, където имаше каменна маса. Както се виждаше, тая стая бе служила за жилище на пазителите на храма.

Там решихме да си починем.Наместихме се колкото бе възможно по-удобно; всички ядохме студено месо, с изключение на Аеша, която се хранеше само с плодове и сладкиши. Докато закусвахме, се появи луната и обля със своите сребристи лъчи цялата околност.

— Знаеш ли, Холи, защо ви доведох тук през нощта? — попита Аеша, която бе облегнала глава на ръката си и наблюдаваше луната, изплувала величествено над мрачните сводове на порутения храм. — Доведох ви, за да видите нещо удивително — пълнолунието над развалините на Кор! Вие се нахранихте; аз бих искала ти, Каликрат, да не слагаш в устата си нищо друго, освен овощия. Някога и аз налитах на месото като звяр!… Ако сте се нахранили, можем да вървим; ще ви покажа храма и бога, в чест на когото е построен!

Ние станахме и тръгнахме. Нямам достатъчно въображение да опиша в подробности целия храм и неговото великолепие. Мрачните дворове, стройните колони и капитали, изваяните украшения в пустите стаи, говореха за човешко вдъхновение и импровизация.

И сега над всичко това царуваше гробовна тишина, истинската тишина на смъртта; като че ли тук обитаваше само духът на миналото.

Всичко тук бе красиво и пусто! Ние не се осмелявахме да говорим на висок глас, дори Аеша се смути пред величието на древността. Шепотът ни прелиташе от стълб на стълб и замираше в далечината, където лунната светлина озаряваше руините, скривайки всички вреди на дългите хилядолетия. Тая гледка ни очарова. Постепенно лунната светлина гаснеше и мрачните сенки бавно изпълзяваха от обраслите с треви предхрамия; като призраци на отколешни жреци долитаха в храма, за да се поклонят на своите божества.

— Елате! — извика Аеша, когато омагьосаните ни души бяха занемели. — Ще ви покажа каменното цвете на красотата, което се смее над времето и пълни с тъга и желание сърцето на човека! — И без да чака отговор ни поведе нататък.

По средата на обширния храм видяхме най-величавото произведение на изкуството. Върху голям камък стоеше огромно кълбо, около двайсет стъпки в диаметър, а върху кълбото бе застанала колосална крилата фигура, с такава божествена хубост, че когато я видях, озарена от сребристото сияние на луната, дишането ми спря и сърцето ми престана да тупти. Статуята беше направена от чист бял мрамор и бе над 20 стъпки висока. Крилатата женска фигура поразяваше с хубостта и нежността на формите си; беше сведена напред с разтворени ръце, сякаш се готвеше да прегърне любимия. Тя бе гола, а лицето й забулено. Тюлено було обвиваше цялата глава; двата края на булото висяха откъм лявата гръд, а третият се развяваше във въздуха.

— Какво изразява тая фигура? — попитах, без да снема очи от статуята.

— Та нима не се досещаш, Холи? — попита Аеша. — Къде изчезна твоето въображение? Това е Истината, носеща се над света; тя призовава децата му да разкрият завитото й лице. Погледни! Ето и надписът. Без съмнение той е извлечен от Свещените Писания на народа Кор!

В подножието на статуята бяха гравирани букви, приличащи на китайски йероглифи.

Аеша ги преведе така:

„Съществува ли в света човек, който би премахнал булото ми и би погледнал прекрасното ми лице? Аз ще живея у онзи, който успее да го свали, ще му дам душевен мир и нежните деца на познанието и труда!

А един глас извика: Макар всички, които те търсят, да жалят за теб, ти обаче си девствена и винаги ще бъдеш девствена, докато не загине всичко.

Не съществува и никога няма да съществува човек, роден от жена, който би премахнал булото ти и би останал жив. Само смъртта ще свали твоето було!

Истината простря ръце и заплака, защото ония, които са се стремили към нея, не са могли да я намерят и да погледнат лицето й!“

— Виждаш — забеляза Аеша, — че Истината е била богинята на народа Кор; в нейна чест са построени храмове и всеки се е стремил към нея, макар да е знаел, че никога няма да я намери!

— Да — добавих печално аз, — хората търсят и не намират Истината, и никога няма да я намерят. Само в смъртта се намира Истината!

Като хвърлихме последен поглед върху статуята — тая поетична мечта на красотата, която никога няма да забравя — ние се върнахме назад. Оттогава не съм виждал подобно творение, за което съжалявам. Във всеки случай зная и съм убеден, както тия отдавна починали търсачи и поклонници на Истината, че тя все пак съществува.

XXIV. През пропастта

Немите слуги ни събудиха още преди да се разсъмне. Докато станем и се освежим с водата, която изтичаше изпод останките на един мраморен водоем, намиращ се по средата на обширен двор, Аеша вече бе застанала край носилката, готова за път, а Биллали помагаше на слугите да съберат багажа. Както винаги, Аеша бе с тюленото си було; помислих си, че е заела навика да крие хубостта си от мраморната статуя на Истината. Аеша изглеждаше разстроена и лишена от царствения си вид, който би я отличил между множество от забулени жени. Тя гледаше разсеяно. Когато се приближихме до нея, Лео я запита как е спала през нощта.

— Лошо, мой Каликрат — отговори тя, — лошо! Странни и ужасни сънища ме навестиха и не знам какво ми предричат. Чувствам, че нещо лошо ще се случи… Но как? Нима злото може да ме засегне? Желала бих да зная — добави тя с израз на най-дълбока нежност, — ако ми се случи нещо, ще мислиш ли за мен? Желала бих да зная, мой Каликрат, ще ме чакаш ли, както аз те чаках толкова столетия? — Без да дочака отговора му, продължи: — Нека поседим тук; чака ни дълъг път, чак вдругиден, преди разсъмване ще бъдем до Скалата на живота!

Тръгнахме из разрушения град, който при утринния здрач, представляваше величествена гледка.

Когато първите слънчеви лъчи се спуснаха над руините, вече бяхме до входната врата на града. Хвърлихме по един прощален поглед, въздъхнахме със съжаление за краткото ни посещение и излязохме в равнината.

С изгрева на слънцето се повдигна и духът на Аеша; сега тя се смееше над тъгата си, отдавайки я на печалното място, където бе спала.

— Тия варвари твърдят, че градът е проклет! — каза тя. — И наистина имат право, защото никога не съм се чувствала толкова зле, както тази нощ… Впрочем, за мен имаше не една ужасна нощ… Помня… това бе, когато ти лежеше мъртъв в краката ми, Каликрат! Никога вече няма да дойда в това проклето място!

След кратка почивка и закуска, ние продължихме пътя си; в два след пладне се намирахме в подножието на една скала, образуваща гърлото на вулкан, който се издигаше на около 15–20 хиляди стъпки над нас. Тук отново си починахме; вече не разбирах по какъв път ще продължим.

— Сега — каза Аеша, като слезе от носилката, — започват нашите изпитания, защото до тук дойдохме със слугите, а от тук нататък ще вървим сами! Ти остани с тях и чакай нашето завръщане — се обърна Аеша към Биллали. — Утре, по пладне, ние ще се върнем.

Биллали смирено се поклони и каза, че заповедта ще бъде точно изпълнена; те ще чакат, ако ще и до дълбока старост.

— А този човек, Холи — каза Аеша, сочейки Джоб, — най-добре би направил, ако и той остане тук. Той не е храбър и смел и може да му се случи нещо лошо. После, тайнственото място, където отиваме, не е за очите на непросветения човек!

Аз предадох тия думи на Джоб, но той със сълзи на очи ме помоли да го вземем, уверявайки ни, че не може да има нищо по-лошо за него, отколкото да умре сред „тия диви хора“, които биха се възползвали от случая, да нахлупят на главата му „нажеженото гърне“.

— Нека дойде. За мен е безразлично! — каза Аеша, когато й преведох молбата на Джоб. — Той сам ще си бъде виновен! Той ще носи лампата и това… — Тя ни посочи една тясна дъска с дължина около осем метра, вързана за носилката й и предназначена за някаква неизвестна за мен цел.

Джоб понесе дъската и една от лампите. Аз взех другата лампа и гърнето с маслото, а Лео се натовари с провизиите и с водата. После кралицата заповяда на Биллали и на носачите да отидат в горицата от цъфнали магнолии, да стоят там, докато изчезнем от погледите им. Те се поклониха и заминавайки, Биллали ми стисна ръката; пошепна ми, че е много доволен от отсъствието си в експедицията.

Като ни попита дали сме готови, Аеша се обърна и изгледа огромната скала.

— Праведно небе! — извиках аз. — Нима ще се катерим по тая скална грамада!

Лео, силно смутен от гледката, вдигна рамене. В този момент Аеша бързо изтича напред и започна да се катери.

С удивление я гледахме как грациозно и леко скачаше от камък на камък. Изкачването не беше толкова трудно, но гледането назад бе страшно.

По този начин, без особени трудности — смущаваше ни само дъската, която носеше Джоб — ние се изкачихме на около 60 стъпки и стигнахме до тясната изпъкналост на скала, която се разширяваше навътре и образуваше някакъв проход; Постепенно се спускахме и най-после съвсем се скрихме от погледа на ония, които останаха долу. Този тесен проход завършваше с пещера. Аеша спря, заповяда ни да запалим лампите и взе една от тях.

„Тя“ тръгна из пещерата, като грижливо гледаше пътя, защото подът не беше равен, а осеян с дълбоки ями; човек лесно можеше да си строши краката. Преминахме пещерата за двайсетина минути и (най-после спряхме в най-отдалечения й край. Стараех се да не пропусна нещо в тъмнината, когато внезапен и неочакван полъх загаси и двете лампи.

Аеша извика да вървим след нея; ние побързахме да изпълним желанието й. Пред нас се откри огромна, зинала в скалата пропаст, а над нея се извиваше тясна каменна пътека.

— Трябва да минем от тука! — каза Аеша. — Бъдете внимателни, пазете се от световъртеж и от вятъра, който може да ви блъсне в пропастта.

Без да дочака отговор, Аеша започна да си намира път по изпъкналостите на скалата, като ни остави да я следваме. Аз бях най-близо до нея, зад мен бе Джоб, който носеше дъската, а Лео пълзеше последен. Интересно бе да се наблюдава смелата кралица, която леко се плъзгаше по камъните, без да пълзи. Тя вървеше напред, без да се предпазва от силния вятър, без да се плаши и да губи равновесие. За няколко минути ние преминахме ужасната пътека над пропастта — и тримата пълзейки зад Аеша.

Внезапен силен вятър задуха откъм тесния проход. Видях как Аеша се олюля, но се задържа на краката си. Вятърът съблече мантията й и я отнесе в пропастта.

Аз се улавях за скалата, а камъните като живи същества мърдаха под мен. Висяхме в тъмнината между небето и земята. Долу, под краката ни, се чернееше бездънната пропаст, над главите ни, неизмеримото пространство от задушлив въздух, над него — късче синьо небе.

Долу, в прохода, диво ревеше и бучеше вятърът.

Наистина нашето положение беше твърде неприятно и това удвояваше страха ни.

— Напред! Напред! — крещеше вървящата пред нас бяла фигура.

След като изгуби мантията си, Аеша остана само с бялата си дреха и изглеждаше като призрак, летящ над пропастта.

— Напред! Или ще паднете и ще се погубите… Дръжте се за скалата!

Ние се подчинявахме и пълзяхме, хващайки се за скалата, борейки се с вятъра. Не зная след колко време стигнахме до един огромен камък. Легнахме на този камък и се озърнахме наоколо. Аеша стоеше пред нас, без да обръща внимание на зиналата под нея пропаст; тя се бореше с вятъра, който развяваше разкошната й коса. Сега разбрахме защо беше необходима дъската, която влачеше Джоб със себе си. Пред нас зееше празно пространство, на отсрещната страна на което се намираше нещо, което не можехме да определим, поради тъмнината.

— Тук ще трябва да почакаме! — извика Аеша. — Скоро ще ни помогне светлината.

Не разбрах думите й. Откъде ще дойде светлина в това ужасно място? Както размишлявах, внезапно сноп лъчи, като огнен меч, прониза околната тъмнина и озари със сиянието си прекрасната фигура на Аеша. Не зная откъде се взе тоя слънчев дар, но предположих, че навярно в противоположната скала се намира отвор. Гледката беше очарователна. На силната слънчева светлина ние можехме да разгледаме онова, което се намираше пред нас. На двадесет ярда от камъка, на който лежахме, се виждаше един конус. На върха му се намираше огромна маса, приличаща на глетчер. Тая маса бе великанският камък на една скала, който се полюшваше върху конуса. Ясно се виждаше как той се люлее под напора на силния вятър.

— По-бързо! — извика Аеша, — Дайте дъската! Докато е светло трябва да преминем. Да вървим!

— Господи! — изохка Джоб. — Да не би да иска да минем по тази дъсчица?

— Именно, Джоб! — му отговорих с престорено спокойствие, макар мисълта за преминаването да ме тревожеше.

Подадох дъската на Аеша, която я прехвърли през пропастта, тъй че единият край остана върху скалата, а другият върху олюляващия се камък.

Като стъпи върху дъската, Аеша се обърна към мен.

— Откакто бях тук, Холи, този жив камък едва се крепи и не съм сигурна дали ще издържи тежестта ни. Във всеки случай, аз ще мина първа, защото на мен нищо не може да се случи!

„Тя“ леко, но твърдо стъпи на дъската и след секунда беше на отсрещната страна.

— Готово! — извика. — Дръжте дъската! Аз ще застана в края, за да бъде по-устойчива. Върви, Холи, светлината скоро ще изчезне!

Коленете ми се подгънаха; наистина се уплаших; признавам, силно се колебаех…

— Нима се уплаши? — викаше странното създание, кацнало като птица на върха, — Върви за Каликрат!

Тия думи ме окуражиха. Предпочитах да падна в пропастта и да умра, отколкото да чувам подигравки от устата на тая жена! Стиснах зъби и тръгнах. Колко ужасно се чувствах върху тази люлееща се дъска. Свят ми се виеше, мравки пълзяха по гърба ми, струваше ми се, че падам. Най-после се озовах върху камъка и от сърце благодарих на Провидението.

Дойде редът на Лео. Той пребледня като платно, но премина като същински акробат. Аеша не му протегна ръка.

— По-смело, любов моя! У тебе още живее духът на древните гърци!

Остана само бедният Джоб. Той пълзеше и викаше: „Не мога, не мога, сега ще падна! Ой! Ой!“

— Върви, Джоб — му казах повелително. — Трябва да опиташ. Не е толкова трудно.

— Да върви или да загине! — извика Аеша, — Светлината изчезва! След минута ще бъде късно!

Със страшен вик нещастният Джоб продължи да пълзи; краката му увиснаха над пропастта. Неравномерните му движения ужасно разлюляха големия камък и най-лошото беше, че когато стигна до средата на пътя, слънчевите лъчи изчезнаха; обгърна ни непрогледна тъмнина.

— Давай, Джоб, за Бога! — крещях уплашен, понеже почувствах, как камъкът се залюля силно.

— Спаси ме. Боже! — викаше бедният Джоб в тъмнината. — Ох, дъската се плъзна! Ай!

Чувах крясъците и борбата на Джоб; мислех, че той ще падне, но в този момент протегната му ръка срещна моята и аз с всичка сила го дръпнах към себе си. Най-после дойде до мен, а дъската се плъзна, удари се о скалата и падна в пропастта.

— Праведно небе! — извиках аз. — Как ще се върнем назад?

— Не зная — отговори Лео, — но съм много доволен, че се намирам тук!

Аеша весело ме повика, хвана ме за ръка и ми заповяда да я следвам.

XXV. Огънят на живота

Подчиних се, чувствайки, че ме води сигурна ръка, но се страхувах.

— Ще падна! Падам! — промълвих аз.

— Падай, но не се страхувай и вярвай в мен! — отговори Аеша.

— Падни ти, щом искаш!

Нямайки друг избор, аз се плъзнах по повърхността на скалата и се понесох във въздуха, вярвайки, че загивам. Не! Краката ми докоснаха твърдина и… застанах на нозете си. Благодарих на Бога, когато и Лео дойде при мен.

— Славно, стари приятелю! — извика той. — Ти тук ли си? Интересно летене беше, нали?

Чу се вик, появи се Джоб и силно блъсна двама ни. Докато се опитвахме да застанем по-здраво на краката си, Аеша дойде при нас, заповяда ни да запалим лампите, които, за наше щастие, се оказаха здрави.

Намерих кибрита, драснах клечка. Тя весело пламна в това ужасно място, като в лондонски салон.

Ние се намирахме в малка стая; изглеждахме много измъчени. Само Аеша стоеше спокойна, със скръстени на гърди ръце и гледаше някъде в далечината. Стаята беше издълбана в една скала; в нея беше сухо и топло.

— Добре! — заговори Аеша, — до тук стигнахме благополучно, а аз мислех, че камъкът няма да издържи и ще полетите в пропастта. Този човек — посочи с глава Джоб, който бе седнал на пода и си бършеше лицето с червена кърпа, — заслужава прякора си „свиня“, защото е глупав; той изпусна дъската в пропастта и сега трябва да измисля начин, за да се върнем. Разгледайте тази стая! Знаете ли какво крие тя?

— Не зная! — отговорих аз.

— Ще повярваш ли, Холи, че тук някога е живял човек и то много години; рядко излизал навън и то да вземе храната и водата, които му донасяли хората.

Изгледах я въпросително. Тя продължи:

— Да. Този човек е бил Нут, най-мъдрият от народа Кор. Отшелник, философ, знаещ много тайни на природата; той е открил Огъня на живота, който ще ви покажа! Онзи, който се окъпе в него, ще живее дотогава, докато природата е жива. Но Нут не искал никому да открие познанията си, „Човекът зле живее — казваше, — защото е роден да умре“. Той е останал тук и са го почитали като светец и мъдрец.

Знаеш ли как съм попаднала в тази странна страна, Каликрат!… Друг път ще ти разкажа… Бях чувала за мъдрия философ и дойдох при него. Знаеш ли, очаровах отшелника с хубостта и мъдростта си, съумях да го удивя с езиците си; гой ме доведе в пещерата и ми показа Огъня на живота.

От Нут научих за чудния дух на света и той ми откри много тайни. Нут бе много мъдър и неговото въздържание, чистотата му, съзерцателният му ум, бяха открехнали завесата, която скрива много велики истини от човешките очи.

След няколко дни срещнах теб, Каликрат, и за първи път в живота си разбрах какво нещо е любовта. Пристигнахме заедно с египтянката, която не искаше да се отделя от теб и намерихме Нут мъртъв. Той лежеше на земята и бялата му брада го покриваше като дреха!

Аеша посочи мястото. Аз се наведох, плъзнах ръка по пода и пръстите ми докоснаха нещо твърдо. Това бе човешки пожълтял зъб, вдигнах го и го показах на Аеша. Тя се засмя.

— Да — каза тя. — Това сигурно е негов зъб. Това е всичко, останало от Нут и неговата мъдрост… Той обаче умееше да управлява висшите сили на природата!

И така: Нут бе мъртъв и ние отидохме там, където искам да ви заведа сега. Като се окуражавах сама, застанах сред пламъка! Непознат за вас живот се вля в жилите ми. Излязох от огъня непокътната и прекрасна. Протегнах към теб ръце, Каликрат, а ти, ослепен от моята хубост, скри очите си в гърдите на Аменартас. Страшна ярост ме обзе; навярно бях обезумяла, измъкнах твоя ханджар и с него те промуших; ти падна и умря пред краката ми. Тогава и не> подозирах, че притежавам силата да убивам само с погледа си!

Когато умря, плаках искрено за теб. Толкова дълго плаках за теб и толкова страдах, че ако бих била обикновена жена, сърцето ми навярно щеше да се пръсне! Тя, хитрата египтянка, ме прокле в името на всичките си богове, в името на Озирис и Изида; върху мен паднаха злото и нещастията. И сега още виждам нейното мрачно лице, но тя не можеше да ми навреди! Не се опитах да я убия, бях забравила всичко; ние заедно те изнесохме от тук! После я изпратих да си отиде; Навярно е родила син и е написала ония редове, които те доведоха при мен, нейната съперница и твоята убийца] Ето какво исках да ти разкажа, моя любов!

Аз нищо не скрих от теб! Почакай още малко, преди изпитанието! Сега ние се намираме пред смъртта, защото животът и смъртта са неделими; кой знае какво може да се случи. Аз съм жена, а не пророчица и не умея да чета в бъдещето. Но ето какво научих от мъдрия Нут. Моят живот може да продължи и да бъде блестящ. Сега, преди да отидем там, ми кажи, Каликрат, кажи ми истината: прости ли ми и обичаш ли ме с цялото си сърце? Извърших много злини… убих девойката, която те обичаше и която умря за своята любов, но тя не искаше да ми се подчини; тя ме разгневи, предсказвайки ми нещастия и аз не можех да направя друго.

Млъкна. Безкрайно дълбоката нежност, която звучеше в гласа й, искрено ме развълнува.

Лео беше покъртен. Той беше очарован, въпреки волята си, омаян като птица от змия и после ми каза, че наистина обикнал това странно и чудно създание.

Уви! Аз също я обичах.

Видях как очите на Лео се напълниха със сълзи.

Той тихо се приближи до нея и като я хвана за ръка, нежно я погледна.

— Аеша, обичам те с цялото си сърце — каза той. — Колкото мога, ти прощавам смъртта на Устана. Другото — не е моя работа… Аз нищо не помня.

— Сега — каза Аеша, — когато моят господар с царска щедрост ми прости и ме обсипа с даровете на своята любов, аз съм щастлива!

Тя хвана ръката на Лео, сложи я върху прекрасната си глава, наведе се пред него и коленете й докоснаха земята.

— В знак на покорност ти се покланям доземи, господарю!… Сега, в името на Вечния Дух, от когото всичко изхожда и при когото всичко се връща, кълна се в този свещен за мене час, че ще напусна пътя на злото и ще се стремя само към добро!

И тъй, аз се заклех и ти, Холи, беше свидетел на моята клетва. Тук ние се венчахме, съпруже мой, под този мрачен сватбен балдахин. Вятърът чу нашите брачни обети, той ще ги разнесе по целия свят. Вместо сватбен подарък, ще ти подаря хубост, дълъг живот, неизмерима мъдрост и богатство! Земните величия ще се влачат в краката ти, а жените няма да снемат очи от лицето ти! Цялата земна мъдрост ще бъде нищожна пред твоята. Ти ще четеш в сърцата на хората като е отворена книга. Като древен египетски сфинкс, загадъчно ще гледаш този свят и ще се смееш над него с величаво и тайнствено мълчание!

Аеша взе една от лампите и отиде в края на стаята, където спря.

Ние я последвахме и видяхме някаква стълба. Аеша започна леко да се изкачва, а ние вървяхме след нея. Стигнахме до петнадесетото стъпало и се озовахме в дълъг скалист склон. Когато вървяхме, аз се стараех да следя, доколкото бе възможно, пътя; това не бе трудно, благодарение на фантастичната форма на скалите и на камъните, много от които приличаха на мрачни човешки лица.

Най-после стигнахме най-високата точка на конусообразната скала и навлязохме в един тесен проход, по който бяхме принудени да пълзим.

Внезапно този проход завърши с пещера, толкова просторна, че не можехме да разгледаме сводовете й. Няколко минути вървяхме сред гробовно мълчание. Аеша като бял призрак, се мяркаше пред нас, докато влязохме в друг проход, завършващ с малка пещера; ясно видяхме сводовете и стените.

От тази пещера навлязохме в трети проход, слабо осветен от мъглива светлина.

Чук как Аеша въздъхна с облекчение.

— Отлично! — каза тя. — Пригответе се да влезете в недрата на земята, в свещеното място, където се зачева Живота.

Аеша тръгна напред; ние се влачехме след нея с натежали сърца. Какво ли ще видим? Изминахме и този проход. Светлината все повече се усилваше, озарявайки лицата ни. Заедно с тая загадъчна светлина, до нас достигаше тревожен звук, приличащ на далечна гръмотевица или на шум от падащи дървета.

О, небеса!

Ние се намирахме вече в трета пещера, посипана с бял пясък; нейните стени бяха напукани от действието на огън или на вода. В пещерата бе светло. Изпълнена бе с възрозово сияние. Отначало не виждахме какъвто и да е огън и не чувахме гръмотевици. После стана нещо ужасно и удивително. През отдалечения край на пещерата, с оглушителен шум — шумът беше толкова ужасен, че ние се разтреперихме, а Джоб падна на колене — нахлу огнен стълб като ослепителна светкавица. Няколко секунди пламъкът трептеше и ревеше, обикаляйки стените на пещерата; после постепенно шумът стихна и всичко изчезна, като остави след себе си розова светлина.

— По-близо, по-близо! По-близо! — извика Аеша с възбуден и звънлив глас. — Гледайте! Ето Изворът и Сърцето на Живота, който тупти в гърдите на великия свят!

Ние последвахме Аеша и се спряхме на онова място, където се бе появил пламъкът; внезапно почувствахме чудно облекчение и прилив на диво веселие и жизнерадост.

Спогледахме се и силно се засмяхме. Засмя се и Джоб, който по цели седмици не се усмихваше. Стори ми се, че ме е осенила някаква гениалност, че цялата мисловна способност на света се е вляла в мен. Готов бях да говоря в стихове, които по хубост и стил не отстъпваха на поезията на Шекспир. Странни видения съзирах. Веригите на плътта бяха изчезнали и духът ми се носеше във висините. Не мога да опиша чувствата, които изпитвах, но беше нещо чудно и необяснимо!

Отново чухме ужасния шум, който с рев и трясък приближаваше все по-близо. Един лъчезарен, ослепителен облак, преливащ в хиляди дъгообразни огньове надвисна близо до нас, после с грохот изчезна в неизвестна посока. Гледката беше толкова поразителна, че ние, с изключение на Аеша, която стоеше с ръце, протегнати към огъня, паднахме на земята и закрихме лицата си в пясъка.

Когато всичко изчезна, Аеша заговори:

— Каликрат! — каза тя, — Настъпи часът! Когато пламъкът се появи отново, ще трябва да се окъпеш в него. Съблечи дрехите си. Трябва да останеш в огъня и когато пламъкът те обгърне, постарай се той да проникне в сърцето ти; окъпи в него всички части от тялото си. Чуваш ли ме, Каликрат?

— Чувам те, Аеша, но… се боя от този див пламък. Как мога да зная дали той няма да ме изгори, дали няма да загина и да те изгубя?

— Не, не желая да ме изгубиш!

Като размисли минутка, Аеша отново заговори:

— Не е чудно, че се боиш! Кажи ми, Каликрат, ако ме видиш в пламъка и ако изляза от него невредима, ще се съгласиш ли и ти да застанеш в него?

— Да — отговори Лео, — Тогава ще направя това дори да умра. Ще вляза в огъня!

— Също и аз! — извиках.

— Какво, Холи? — засмя се Аеша. — Ти не искаше и да чуеш за това. Каква е тази промяна?

— Не зная — отговорих аз, — сърцето ми ме тласка към огъня. Ще започна нов живот!

— Добре — каза Аеша. — Ти не си глупав. Гледай! За втори път аз ще се окъпя в Огъня на живота. Дори ако хубостта и животът ми не се увеличат, то едва ли ще намалеят…

— После — продължи тя, — има сериозна причина, за да поискам да се окъпя отново. Когато за първи път влязох в него, сърцето ми беше изпълнено с лоши помисли; мразех Аменартас; всички тия помисли оставиха дири в душата ми. Сега съм щастлива, стремя се към доброто, изпълнена съм с чисти мисли и намерения. Ето защо, Каликрат, отново ще се окъпя в огъня; искам да се пречистя за теб, любов моя! После и ти ще влезеш. Мигът настъпва! Бъди готов, Каликрат!

XXVI. Какво видяхме?

Последва мълчание. Аеша събираше всичките си сили за изпитанието; ние чакахме. Най-после, се чу ужасен гръмотевичен звук, който приближаваше. Като го чу, Аеша свлече тюленото си було, разкопча златната змия от колана си, обгърна се цялата с великолепната си коса и свлече бялата си дреха. Така стоеше „Тя“, като Ева пред своя Адам, божествено прекрасна в своята голота. Пламъкът все повече приближаваше.

Внезапно Аеша протегна едната си ръка, обви шията на Лео, целуна го по челото, тръгна напред и застана там, където трябваше да мине пламъкът.

Нещо трогателно имаше в кротката целувка на Аеша. Като че ли нежна майка целуваше и благославяше детето си!

Чу се нов гръмотевичен шум. Ето че блясъкът на огъня като стрела прелетя във въздуха… Ето пламъкът… Вечният пламък на Живота.

Аеша се обърна, протегна ръце и ниско му се поклони.

Огънят я обхвана — цялата й фигура, чудесните й форми…

Видях как тя вдигна двете си ръце и обля главата си като с вода; отвори устата си; вдиша пламък…

Ужасна и величава гледка.

После протегна ръцете си; на устните й се появи небесна усмивка; сякаш бе духът на пламъка. Тайнственият огън се промъкваше през тъмната коса и си играеше с нея, целуваше чудните гърди и рамене, пълзеше по лицето й и озари със светлина широко отворените й очи. Колко прекрасна беше „Тя“!

Внезапно лицето й се промени; усмивката изчезна, очите гледаха със сух, зъл поглед; красивото лице стана продълговато и тъжно; прекрасните форми на тялото се лишиха от своите съблазнителни очертания и от прелестите си.

Аз потърках очи, мислейки, че съм жертва на някаква халюцинация, но пламъкът изчезна с грохот; Аеша продължаваше да стои на мястото си.

„Тя“ направи няколко крачки към Лео. Стори ми се, походката бе изгубила своята грациозност; тя поиска да сложи ръка на рамото му. Погледнах ръцете й; къде бе отишла необикновената им хубост? Те бяха мършави и костеливи. А лицето! Велики, Боже! Лицето й бе застаряло! Предполагам, Лео забеляза това, защото се дръпна рязко от нея.

— Какво се случи, Каликрат? — каза Аеша с прегракнал и сух глас. Какво бе станало с нейния сребърен и музикален глас? — Какво има, какво? — проговори тя смутена. — Действието на огъня навярно не се е променило; но кажи ми, Каликрат, очите ми се премрежиха. Зле виждам!

Аеша сложи ръка на главата, докосна косите си и, о, ужас! Чудната й коса се свлече на земята.

— Погледнете, погледнете! — извика Джоб с див глас. — Погледнете! Тя е без коса! Тя се превръща в маймуна!

Джоб падна на земята със запенена уста, стискайки юмруци. Очите му силно изскокнаха. И сега ми е тъжно като си спомня: Аеша се бе лишила от чудната си коса. „Тя“ ставаше все по-малка и по-малка; кожата бе променила цвета си и доби вид на стар пергамент; цялата фигура приличаше на изсъхнала мумия.

Изведнъж Аеша разбра случилото се; развика се; колко страшно крещеше! После падна на пода и продължи да вика истерично.

Фигурата й се смаляваше, докато достигна размерите на малка маймуна. Кожата й се набръчка; прекрасното й лице се преобрази в бабешко… Никога не бях виждал нещо подобно; мислех, че ще загубя разсъдъка си.

Най-после тя утихна. Само преди минута Аеша, най-красивата и най-мъдрата на света, ни гледаше, усмихвайки се с лъчезарните си очи! Сега пред нас лежеше едно отвратително същество, колкото маймуна. И все пак тя бе същата жена! Тя умираше. Ние видяхме това и благодарихме на Бога. Би ли могла да живее? Когато си повдигна костеливите ръце, бавно заклати главата си; очите й не виждаха, но можеше да говори.

— Каликрат! — каза тя с пресипнал и дрезгав глас. — Не ме забравяй! Бъди снизходителен! Аз няма да умра и отново ще се върна, пак ще бъда прекрасна, кълна ти се! О… о… о! — тя падна по лице и млъкна.

На същото място, където преди двадесет столетия Аеша бе убила жреца Каликрат, сега умря самата тя.

Обезумели от ужас и страх, ние паднахме на пясъка в безсъзнание.

Не зная колко време сме лежали така. Когато отворих очи, Лео и Джоб още бяха в безсъзнание. Розовата светлина изпълваше пещерата. Настрана от нас лежеше едно малко отвратително същество с възжълта, набръчкана кожа. А това беше чудесната и прелестна Аеша. Уви! Това не беше сън, а ужасна действителност.

Защо се случи с нея тази промяна? Беше ли се изменила същността на огъня? Дали понякога той не причинява смърт вместо живот? Не се съмнявах, че лежащата пред мен жена би могла да живее още много столетия, ако животът се бе запазил в нея!

Кой можеше да обясни какво се бе случило? По-късно много размишлявах: Аеша, силната, щастливата в своята любов, в ореола на неувяхващата си младост, на божествената си хубост, на властта и мъдростта, би преобърнала целия свят, съпротивлявайки се на вечния неотменим закон… Въпреки силата и могъществото си, тя умря в срам и отчаяние. Не се ли съзира в това пръста на Провидението?

Вдигнах дрехата на Аеша и нейното тюлено було, с което криеше от хората необикновената си хубост и с тях покрих трупа й.

Прекрачих пръснатата по пясъка ароматна коса на Аеша, приближих Джоб и го побутнах. Но ръката му падна назад студена и неподвижна. Ледени тръпки ме побиха; като погледнах лицето му, разбрах, че нашият беден слуга е мъртъв. Поразен от видяното, той бе умрял от страх.

Когато Лео се свести, аз му казах за смъртта на Джоб и той пошепна тихо:

— О! — и после млъкна.

Лео и Джоб бяха силно привързани един към друг, но сега Лео не бе в състояние да почувства загубата, защото бе твърде слисан, забелязах, че златистите къдрици бяха станали сиви; когато излязохме от пещерата, те съвсем побеляха.

Той изглеждаше с 20 години по-стар.

— Какво стана, приятелю? — каза той с мъртвешки глас, когато дойде на себе си.

— Гледай да се оправиш и да се махаме от тук! — отговорих аз. — Пламъкът отново идва насам.

— Бих влязъл в огъня, ако знаех, че ще ме убие! — отговори той шеговито. — Виновна е моята проклета нерешителност. Ако не бях се усъмнил, Аеша не би влязла в огъня! Той би могъл да ме направи безсмъртен, но, стари приятелю, аз не бих могъл да чакам две хиляди години. Предпочитам да умра, когато настъпи моят час. Ако искаш окъпи се в него ти.

Поклатих глава. Възбудата ми отдавна бе изчезнала, освен това не знаех как ще ми подейства Огънят на живота.

— Моето момче — казах аз, — Ние не можем да стоим тук и да чакаме смъртта. Посочих трупа на Аеша, който бях покрил с бялата й дреха и тялото на бедния Джоб. — Най-доброто за нас е да напуснем това място и нека запалим лампите!

— В гърнето има още масло! — отговори Лео разсеяно.

Налях масло и запалих едната. В този момент чухме грохота и бученето на приближаващия се огън.

— Нека погледаме — каза Лео. — Никога вече няма да видим подобно нещо.

Аз мислех за хилядите години, откакто този феномен се е появил тук; човешки очи никога не са виждали нещо подобно, а човешки уши не са чували такъв величав грохот! И си мислех, че ние сме последните смъртни, които виждаме това чудо. Когато пламъкът изчезна, ние се приготвихме за път, но преди това, приближих Джоб й стиснах студената му ръка. Само така можех да изразя уважението си към покойния и дълбокото чувство на тъга и съжаление; не искахме да гледаме трупа на Аеша, но всеки от нас си взе по една къдрица от нейната коса. Тия къдрици и до ден-днешен пазим у нас — това е единственото нещо от Аеша, от цялата й хубост и грациозност, които ние никога няма да забравим. Лео притисна ароматната къдрица до устните си.

— Тя ме помоли да не я забравям — произнесе той с пресипнал глас, — и се закле, че отново ще се срещнем. Кълна се в небето! Аз никога няма да я забравя. Кълна се, че ако благополучно излезем, ще я чакам, както тя ме е чакала!

„Да — помислих си, — само ако се върне прекрасна, такава, каквато я видях; но ако се завърне каквато е сега? Тогава?“

Излязохме от пещерата, като оставихме два скъпи трупа в студените прегръдки на смъртта. Колко самотно и печално лежаха те в пещерата!

Бедният Джоб! Неговото предчувствие се сбъдна и смъртта го грабна. Той намери чудно място: лежеше в една и съща гробница с останките на царствената „Тя“.

За последен път ги погледнахме; със скръбно сърце напуснахме пещерата, чувствайки, че никога няма да забравим Аеша.

XXVII. Ние пълзим

Спокойно преминахме обратния път до скалата, но оттук не знаехме накъде да вървим. Ако не бях забелязал пътя по разнообразните и оригинални форми на скалите, уверен съм, че не бихме го намерили и бихме умрели тук от отчаяние и изтощение. Ужасно беше пълзенето ни в тъмнината.

Движехме се безмълвно: тъга притискаше сърцата ни. Пълзяхме като кучета, а понякога падахме и се удряхме в камъните. Бяхме смутени и се подчинявахме само на инстинкта за самосъхранение. Боях се, че ще се заблудим и ще загинем, когато внезапно видях огромната скала. След това намерихме стълбата и се озовахме в малката стая, където бе умрял философът Нут.

Нов ужас ни облада. Как ще минем през пропастта без дъската, която Джоб изпусна? Оставаше само едно средство — да опитаме да я прескочим или да загинем! Разстоянието не беше голямо, около 11–12 стъпки; аз си спомних, че Лео е скачал повече от 12 в колежа.

Но каква разлика!

Сега и двамата бяхме измъчени. Едва ли бихме имали сили да прескочим пропастта. Когато съобщих това на Лео, той ми отговори, че трябва да изберем едно от двете: или неминуема смърт в тая пещера, или рискован скок към живота. За да прескочим пропастта, трябваше да чакаме светлината, която проникваше при залеза. Изпълзяхме до върха на един грамаден камък и легнахме, очаквайки появата на светлината.

От тук чувахме воя на вятъра и прострени върху камъка, ние се намирахме в пълната му власт. Яростно налиташе върху нас с писъците на хиляди грешници от ада. Лежахме в непроницаемата тъмнина, вслушвайки се в дивото бучене и читателят навярно помни, че когато Аеша стоеше върху скалата, вятърът свлече от нея тъмната мантия и я отнесе със себе си. Сега същата тая мантия изплува от тъмнината като спомен за Аеша, падна върху Лео и целият го покри.

В началото не можахме да си обясним как се случи това, но скоро разбрахме, че най-вероятно мантията е висяла някъде върху скалите и от там вятърът ни я изпрати. Странно и необичайно явление!

Скоро се появи светлината, която прониза заобикалящата ни тъмнина.

— Сега или никога! — каза Лео.

Станахме, погледнахме надолу и мислено се приготвихме за смъртта.

— Кой ще скочи пръв? — попитах аз.

— Скачай ти, стари приятелю! — отговори Лео. — Аз ще поседя на камъка. Скачай и… Бог да ни е на помощ!

Кимнах с глава, обърнах се, прегърнах го и го целунах по челото. Никога не съм правил това. Исках да се простя с Лео, когото обичах като син.

— Прощавай, мило момче! — казах. — Надявам се да се срещнем, каквото и да се случи! — Не очаквах, че ще остана жив.

Дръпнах се от края на скалата, засилих се и скочих.

О, какъв леден ужас ме обзе, когато разбрах, че скокът ми не е много успешен! Кракът ми докосна скалата, с писък се улових, но се плъзнах и увиснах над пропастта; едва-едва хванах с две ръце люлеещия се камък. Въпреки силата си, нищо не можех да направя. Предстоеше ми да вися така някое време и после да бухна в пропастта.

Лео извика; видях как скочи като сърна. Неговият скок бе великолепен, направен в минута на отчаяние и ужас. Озова се върху скалата и легна върху нея с лице към мен. Чувствах как камъкът се олюля под неговата тежест; един къс изгуби равновесие и шумно се търкулна в стаята на Нут, като затвори завинаги прохода към Огъня на живота.

В този момент почувствах ръцете на Лео.

— Не се дръж тъй здраво, бъди по-свободен! — каза той спокойно. — Аз ще се опитам да те измъкна или заедно ще отидем в пропастта. Готов ли си?

Най-напред пуснах дясната си ръка, после лявата и с цялата си тежест увиснах в ръцете на Лео, Той беше много силен, но би ли могъл да ме повдигне върху скалата?

Няколко секунди се люлях назад и напред, докато той събираше сили, после чух как изпращяха здравите мускули и почувствах, че ме вдигат като дете, за да ме оставят в безопасност.

Дълго лежахме един до друг, разтреперани като листа и плувнали в студена пот.

Светлината угасна. Около половин час лежахме мълчаливо; най-после запълзяхме в тъмнината. Вятърът отслабна и ние стигнахме до входа на първата пещера.

Нова трудност ни предстоеше. Масло нямаше, лампите бяха строшени, нямахме капка вода, за да утолим жаждата си. Как бихме продължили пътя си? Трябваше да се доверим на усета си и ние пълзяхме, страхувайки се, че ще отслабнем и ще умрем от изтощение. Какъв ужасен проход! Беше осеян с остри скални късове и ние се препъвахме, удряхме се и проклинахме часа на нашето тръгване от Англия. Така напредвахме цели часове, спирайки за по няколко минути да съберем силите си. Веднъж паднахме, заспахме и сме спали, както ми се струва часове; когато се събудихме, силите ни се бяха възвърнали и раните ни бяха струпясали. Отново се повлякохме; започнахме да се отчайваме, когато видяхме дневната светлина и се озовахме при изхода на прохода.

Беше ранна утрин. Свеж въздух ни лъхна в лицата и видяхме ясното небе, което вече не се надявахме да съзрем.

Оказа се, че сме престояли цялата нощ в прохода.

— Още малко усилие, Лео! — промълвих аз. — И ние ще стигнем онова място, където остана Биллали.

Лео стана и подкрепяйки се взаимно, продължихме. Допълзяхме до горичката, където Аеша бе заповядала на Биллали да чака завръщането ни. Иззад дърветата изскочи един ням слуга и изтича към нас, за да разгледа необикновените четириноги, каквито в момента представлявахме.

Той ни погледна с ужас, вдигна ръце и падна на земята. Обяснима бе неговата уплаха при вида на ужасната гледка. Златните къдрици на Лео бяха побелели, а лицето му бе измъчено и покрито с рани; с труд се влачеше по земята. Аз бях потънал в кръв и кал, бях съвсем изнурен. Когато след два дни видях лицето си във водата, едва се познах. Бях грозен, но сега тъгата и преживяната скръб ясно се бяха запечатали върху физиономията ми, като й придаваха някакъв див изглед на човек, който още не се е пробудил от дълбок и ужасен сън.

Скоро видях Биллали, който бързаше да дойде при нас.

— О, моя, Маймуно! — извика той. — Драги ми, сине, ти ли си това, и този ли е младият Лъв? Защо златната му коса е побеляла? Откъде идете? Де е „свинята“? Къде е „Тя, на която всичко се подчинява“?

— Умряха. И двамата умряха! — отговорих аз. — Не ни питай, а ни помогни. Дай ни да ядем и да пием, защото ще умрем пред твоите очи! Езиците ни са почернели от жажда. Едва говорим!

— Умряла? — пробъбри той. — Невъзможно! Аеша е безсмъртна.

Като забеляза, че немите слуги наблюдават лицето му, той се опомни и им направи знак да ни занесат в лагера.

За щастие, когато стигнахме, нещо вреше на огъня. Биллали ни нахрани — ние нямахме сили да ядем — и ни спаси. После заповяда на слугите да измият кръвта от телата ни, да изчистят калта и да ни сложат върху куп ароматична трева, където веднага заспахме мъртвешки.

XXVIII. Из планините

Когато се събудихме, почувствувах вдървеното си тяло. В измъчения ми мозък бродеше мисълта, че представлявам килим, на който се изтупали прахта.

Отворих очи и видях почтеното лице на стария приятел Биллали, който седеше до мен, като замислено гладеше бялата си брада. Неговото присъствие ми напомни всичко, което ни се бе случило. После видях бедния Лео, който лежеше до мен с почерняло лице и бяла коса[9]. Затворих очи и изпъшках.

— Дълго спа, сине мой! — каза Биллали.

— Колко време, татко?

— Слънцето и луната направиха обиколката си. Спа цяло денонощие. Също и Лъвът. Погледни, той още спи!

— Да бъде благословен този сън! — казах аз. — Той поглъща спомените ни!

— Кажи ми — заговори Биллали, — какво ви се случи, каква е тая странна история за Нейната смърт, когато знаем, че е безсмъртна! Помисли, сине мой! Ако това е вярно, ти и младият Лъв се намирате в опасност!

Ще нахлузят на главите ви нажежени гърнета и ще ви изядат, защото са жадни за вашата кръв! Та нима не знаеш, че моите деца, народът Амахаггер, ви мразят? Те ви мразят като чужденци, мразят ви и защото Аеша по ваша вина е предала на мъки мнозина от техните братя! Щом узнаят, че няма защо да се боят от Хийя, веднага ще ви убият!… Е, разкажи ми всичко, сине мой!

Аз му разказах, че Аеша вече не съществува и че е изгоряла в Огъня на живота. Разказах му всички ужаси, които бяхме преживели. Разказът ми произведе дълбоко впечатление, макар да не вярваше в смъртта на Аеша. Ние можехме да мислим каквото си искаме, но за него „Тя“ бе изчезнала само за известно време.

— Веднъж — добави Биллали, — още при живота на баща ми, Аеша изчезна в течение на цели дванадесет години и отново се появи, като уби жената, която искаше да се провъзгласи за кралица.

Аз печално поклатих глава, знаейки, че Аеша никога няма да се върне и че Биллали вече няма да я види.

— Е, какво ще правиш сега, сине мой? — попита Биллали.

— Не зная, татко! — отговорих аз. — Не можеш ли да ни помогнеш да напуснем вашата страна.

Той поклати глава.

— Това е твърде трудно. Ако минете през развалините на Кор, ще ви видят и веднага… — Биллали замислено се усмихна и повдигна ръка, сякаш слагаше новото си бомбе. — Има още един път, през скалите, по него извеждат добитъка на паша. Зад пасището се простират блата; едва се изминават за три дни. Чувал съм, че по-нататък, зад тях тече голяма река, която се влива в черната вода. Ако стигнете бреговете на реката, бихте могли да си отидете.

— Биллали — казах аз, — веднъж спасих твоя живот. Отплати се, татко мой, и спаси нашия! Ще ти бъде приятно да си спомниш и с това ще изкупиш стореното от теб зло. Ако Аеша се завърне отново, щедро ще те възнагради!

— Сине мой! — отговори старецът, — Не мисли, че сърцето ми е неблагодарно. Помня, че ти ме спаси, когато тия кучета стояха и гледаха как потъвам. Ще ти се отплатя за това и ако мога да ви спася, ще ви спася. Слушай: утре, на разсъмване, ще бъдат приготвени носилки. Ще направя това по заповед на кралицата; който не чува нейните думи, ще стане храна на хиените и чакалите! Когато ви пренесат през блатата, ще можете да избягате и да стигнете до черната вода, за която само съм чувал. Виж, Лъвът се събужда и сега ще трябва да изядете храната, която приготвих за вас!

Положението на Лео не беше толкова печално, както би могло да се очаква; ние ядохме, защото се нуждаехме от сили.

После отидохме на потока, измихме се, върнахме се и спахме до вечерта, когато отново ядохме. През целия ден не видяхме Биллали. Вероятно се разпореждаше за носилките и носачите. В полунощ бяхме събудени от появата на много хора.

На разсъмване Биллали дойде при нас и ни каза, че само благодарение на „Тя“, на която всички се подчиняват, успял да набави необходимите носачи. Той предложи да потеглим на път, като заяви, че иска да ни придружи, страхувайки се от измяна. Останах трогнат от добротата на стария дивак. Всред мрачните диваци очевидно се намираха хора с добри сърца. Без съмнение, за Биллали това представляваше известна изгода, защото се надяваше, че „Тя“ отново ще се появи и ще му поиска сметка за нас. Въпреки тази негова вероятна сметчица, завинаги ще запазя добър спомен за Биллали.

Като закусихме, седнахме в носилките; психически бяхме отпочинали от преживяното.

Започна ужасното изкачване на скалите. Носилките станаха безполезни, защото бяхме принудени да вървим. Около пладне стигнахме върха на една огромна скалиста стена, от която се откри чуден изглед към равнината Кор, в центъра на която ясно различихме развалините на храма на Истината, а от другата страна бяха безкрайните блата. Тая стена, очевидно някога гърло на кратер, нямаше растителност, само рядко се срещаха локви с вода. Слязохме доста спокойно и се спряхме да нощуваме на един широк склон, който се спускаше до блатата.

На следната сутрин, в единадесет, започнахме ужасното пътуване през блатата. Цели три дена се задушавахме от вонящите изпарения, газейки до колене калта; така стигнахме до твърдата почва на необработена и лишена от гори местност.

Там, на заранта и не без съжаление, се простихме със стария Биллали, който тържествено ни благослови.

— Прощавай, сине мой — каза той, — прощавай и ти Лъв. Не мога с нищо повече да ви помогна. Но, ако се завърнете благополучно, послушайте съвета ми и не се опитвайте да отивате в непознати страни, откъдето няма никога да се завърнете и където вашите кости ще бъдат граница на пътешествието ви. Прощавайте още веднъж! Аз често ще си спомням за вас. Не ме забравяй, Маймуно, сине мой; лицето ти е грозно, но имаш честно и вярно сърце.

Биллали се обърна и замина, а след него и високите мрачни носачи. За последен път през живота си виждахме диваците Амахаггер. Дълго гледахме след редицата от празни носилки, която приличаше де погребална процесия.

Останахме сами сред обширната пустиня, печално се озъртахме наоколо и споглеждахме. Преди три седмици четирима наивници за пръв път вървяха по блатата на Кор. Двама от тях бяха умрели, а ние двамата, останали живи, преживяхме толкова горести и страдания, такива приключения, че и самата смърт не би могла да бъде по-ужасна.

Три седмици — само три седмици! Наистина, времето трябва да се измерва със събития, а не с часове! Струваше ни се, че са изминали тридесет години, откакто ни плениха в нашата лодка.

— Трябва да стигнем Замбези, Лео — казах. — И Бог знае, дали ще успеем.

Лео само кимна с глава; той беше станал много мълчалив. Ние потеглихме на път, имайки в себе си само компаса, револверите и пушките си, и ония дрехи, с които бяхме облечени.

С това завършва историята на нашето посещение сред развалините на великия и царствен Кор.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

В тия страници аз накратко описвам пътешествието и приключенията ни, които са още пресни в паметта ми; а останалите, те не са интересни за никого. Достатъчно е да кажа, че след неописуеми бедствия и лишения, стигнахме Замбези, на 170 мили по на юг от онова място, където се простихме с Биллали. Там цели 6 месеца бяхме пленници на едно диво племе, което ни считаше за свръхестествени същества, главно поради младото лице на Лео. Успяхме да избягаме и дълго време скитахме, докато ни се усмихна щастието, което ни даде възможност да се срещнем с един португалски ловец, който придружаваше слонове, нейде във вътрешността на страната. Този човек твърде добре се отнесе с нас и с негова помощ стигнахме залива Делагоа, след 18 месеца от деня, в който бяхме напуснали блатата на Кор.

Пътешествието ни до Англия беше благополучно; ние стигнахме на Сусемптонския кей, след две години от заминаването ни за нашата оригинална експедиция.

С това завършва цялата история; но тъй като тя е започнала преди две хиляди години, ние с Лео мислим, че тя може да продължи още дълго време, в мъгливата далечина на бъдещето…

Дали Лео се е преродил в телесната обвивка на прадядо си Каликрат? Или Аеша се е измамила, благодарение на наследствената прилика? Може би Устана пък да е била Аменартас? Нека читателят сам реши това, но според мен Аеша не би могла да се измами.

Когато съм буден през нощта, аз се опитвам да проникна в мрака на времето и да разбера как ще завърши великата драма; каква роля ще играе в нея прекрасната египтянка Аменартас, принцеса от царската кръв на фараоните, от любов към която жрецът Каликрат е нарушил обета си към Изида и преследван от гнева на оскърбената богиня, е избягал към бреговете на Либия, за да умре в развалините на царствения Кор от ръката на Аеша!

Информация за текста

© 1886 Хенри Райдър Хагард

Henry Rider Hagard

She, 1886

Сканиране, разпознаване и корекции: NomaD, 2010

Издание:

Хенри Райдър Хагард. Тя

Роман. Английска, I изд.

Романът е издаден от Ст. Атанасов в началото на XX век под заглавието „Вечният огън“.

Художник на корицата: Лес Едуардс, 1986

Редактор: Димитър Ленгечев

Технически редактор: Антоанета Георгиева

Коректор: Мая Желязкова

Формат: 32 ДО/100

ISBN 954-444-001-1

СД „Орфия“, 1991 г.

Свалено от „Моята библиотека“ (http://chitanka.info/text/17667)

Последна редакция: 2010-10-23 20:00:00

1

Според желанието на автора, аз промених имената.

2

Каликрат е бил спартанецът, споменаван от Херодот, който се отличавал с поразителната си хубост и паднал в боя при Платея, когато лакедемоняните и атиняните разбили персите.

Този Каликрат, за когото споменава Херодот, е бил колкото храбър, толкова и хубав; той бил погребан с голямо великолепие.

3

Около Килв, на източния бряг на Африка, съществува скалиста стръмнина, на върха на която се намират персийски гробове. По-надолу от гробовете са развалините на старинни градове, които са съществували преди много столетия.

4

После узнахме, че това се е правило, за да се приспят чувствата на жертвата, която трябвало да умре в състояние на спокойствие и щастие.

5

Един учен египтолог, комуто показах този хубав скарабей, ми каза, че никога не бил виждал подобна. Мисля, че този скарабей е играл важна роля в трагичната история на принцеса Аменатрес и на нейния възлюбен, жрецът на Изида, Каликрат.

6

Названието на народа Амахаггер произхожда от „ама“, което значи „народ“ и от арабската дума „хаггер“, което значи камък.

7

Аеша добре знаеше химията, която й служеше за занятие и развлечение. Една от пещерите представляваше лаборатория; постигнатите от Аеша резултати са просто поразителни.

8

Съжалявам, че не можах да узная, дали наистина Аеша е защитена от случайности и е неуязвима. Когато тя предложи на Лео да я убие, това вероятно е било направено, за да изпита влечението му към нея.

9

Интересен факт: по-късно косата на Лео взе предишния си цвят и сега изглежда жълто-сива. Надявам се, че с течение на времето, тя отново ще стане златиста.

Content

Хенри Райдър Хагард
Тя

Предговор

I. Посетител

II. Годините минават

III. Тайнственият сандък

IV. Буря

V. Главата на етиопеца

VI. Плен

VII. Песента на Устана

VIII. Гощавка

IX. Мъртвата хубавица

X. На път

XI. Равнината Кор

XII. Тя

XIII. Аеша

XIV. Заклинанията на Аеша

XV. Съдът на Аеша

XVI. Древните гробове

XVII. Обяснението

XVIII. Махай се, жено!

XIX. Дивашкият танц

XX. Тържеството на Аеша

XXI. Живият и мъртвият Каликрат

XXII. Предчувствието на Джоб

XXIII. Храмът на Истината

XXIV. През пропастта

XXV. Огънят на живота

XXVI. Какво видяхме?

XXVII. Ние пълзим

XXVIII. Из планините

Информация за текста

1