Джак Уилямсън

Със скръстени ръце

I

Ъндърхил се срещна за първи път с новото поколение механични роботи един следобед, когато се прибираше пеша от службата си, тъй като жена му бе взела колата. Тя често правеше така и затова, свикнали с пътя, краката му сами го носеха по буренясалата пресечка, докато умът му отчаяно търсеше начини за погасяване на кредитите от „Ту Ривърс Банк“. Точно тогава пред него се изпречи новата стена.

Направи му впечатление, че тя не бе от обикновен камък или тухли, а от някакъв по-особен материал. Изненадан и донякъде ядосан, Ъндърхил внимателно огледа дългата нова постройка, която препречваше пътя му. Сигурен беше, че миналата седмица на това място нямаше нищо.

Едва тогава забеляза нещото на витрината. Дори и в стъклото й имаше нещо необикновено. То бе съвършено прозрачно — единствено златистите букви върху него показваха, че има стъкло. Шрифтът бе модернистичен и на витрината пишеше:

Агенция „Ту Ривърс“

ИНСТИТУТ ПО ХУМАНОИДИ

Идеалните механични роботи

„Служат и се подчиняват, ПРЕДПАЗВАТ ХОРАТА ОТ ВСИЧКО ВРЕДНО“

Това някак си ядоса още повече Ъндърхил, защото и той работеше в областта на механичните роботи, а конкуренцията бе доста силна, макар че и търсенето си го биваше. Предлагаха се какви ли не модели — от андроиди, механоиди, електроноиди и автоматоиди до обикновени роботи. За съжаление много малко от тях вършеха всичко онова, което се обещаваше в рекламите, а и пазарът на градчето Ту Ривърс отдавна бе пренаситен, Ъндърхил продаваше андроиди — когато изобщо успееше да продаде нещо. Дори утре очакваше нова доставка. Чудеше се какво да прави с нея и как да получи кредит от банката, за да я заплати.

Той се намръщи и се взря в нещото зад невидимото стъкло. Досега никога не бе виждал хуманоид. Също като останалите си механични събратя, и този тук стоеше съвършено неподвижен, защото не беше включен. Гол и безполов като кукла, на ръст хуманоидът бе малко по-дребен от човешка фигура. Отблясъците по лъскавата му силиконова кожа непрекъснато променяха цвета си — от бронзово до металическо синьо. Живият и елегантен овал на лицето му носеше фиксирано изражение на бдителна и някак леко изненадана грижовност. Без съмнение това бе най-красивият механичен робот, който Ъндърхил бе виждал някога.

Е, имаше си и недостатъци, разбира се — беше твърде малък, за да се справя ефикасно с всички домакински задължения. Ъндърхил веднага си припомни подходящ цитат от брошурата Наръчник на продавача на андроиди:

„Андроидите са големи именно защото производителите им желаят те да имат достатъчно енергозапасеност и да бъдат максимално надеждни и функционални. Андроидите всъщност са вашата най-голяма покупка!“

Още щом се обърна към прозрачната врата, тя веднага се отвори и Ъндърхил се намери сред бляскавото великолепие на разнообразните модели, подредени по такъв начин, че да хващат окото на пазаруващите домакини. Професионалният му поглед вещо огледа изложената стока и първоначалният му оптимизъм понамаля. Досега не беше чувал за института по хуманоиди, но очевидно новата компания разполагаше с много пари и търговски нюх.

Огледа се за продавач, но към него вече безшумно се плъзгаше робот, същият като онзи на витрината. Движеше се с учудваща лекота и грация. Металическата му повърхност проблясваше, а на гърдите му мигаше надписът:

ХУМАНОИД

сериен номер 81-Н-В-27

Идеалният механичен робот

„Служи и се подчинява, ПРЕДПАЗВА ХОРАТА ОТ ВСИЧКО ВРЕДНО“

Интересното беше, че роботът нямаше лещи, а нещо като стоманеносиви очи, които сляпо се взираха пред себе си. Въпреки това той спря на метър от него, все едно че наистина виждаше, и го заговори с висок и мелодичен глас:

— На вашите услуги, мистър Ъндърхил.

Това, че се обърнаха към него на име, доста го озадачи, защото дори андроидите не можеха да различават хората. Явно бе някакъв търговски трик, което не беше чак толкова трудно да се постигне в градче с големината на Ту Ривърс. Вероятно продавачът беше някой местен човек, който, скрит някъде, подсказваше на робота какво да говори. Ъндърхил преодоля смущението си и гръмогласно запита:

— Мога ли да видя продавача, моля?

— При нас хора не работят, сър — мигновено отвърна кадифеният глас. — Институтът по хуманоиди съществува, за да служи на хората — затова и не използваме човешки труд. Но пък сме в състояние да ви предоставим всякаква информация, сър, да приемем поръчката и да ви обслужим незабавно.

Ъндърхил замаяно се взираше в хуманоида. По принцип роботите сами не бяха в състояние дори да си презаредят батериите или да настроят собствените си релета, да не говорим изобщо за такива неща като самостоятелното поддържане на пласментни агенции или местни филиали. Незрящите очи го гледаха с празен поглед, а той неспокойно се озърташе, за да види къде ли може да се е скрил продавачът. А междувременно сребърночистият глас продължаваше да го увещава:

— Ще ни позволите ли безплатна пробна демонстрация във вашия дом, сър? Целта ни е да въведем и на вашата планета, както вече сме го сторили на много други, предлаганите от нас услуги, насочени към елиминиране на нещастието у хората. Така ще се уверите колко много превъзхождаме остарелите модели роботи, които използвате тук.

Ъндърхил неспокойно пристъпваше от крак на крак. Бе направо потресен от факта, че роботите сами се рекламираха и веднага заряза търсенето на скрития продавач. Та това беше пълен поврат в търговията с роботи.

— Вземете поне някои рекламни материали, сър.

Дребничкият черен хуманоид пристъпи с някаква ужасяваща грация, взе от ниска масичка край стената рекламна брошура и му я подаде. За да прикрие своето увеличаващо се безпокойство, Ъндърхил мълком започна да разлиства лъскавите й страници. Пред погледа му се разгърна поредица от изпипани цветни снимки. Красиво русокосо момиче се надвесваше над готварска печка, а после вече се бе излегнало в предизвикателно неглиже, докато малък хуманоид любезно й поднасяше някаква гозба. Същото момиче с уморен вид седеше зад пишеща машина. На следващата снимка се търкаляше на плажа по оскъден бански костюм, а зад машината отново бе хуманоид. По-нататък момичето работеше на конвейер, а после изведнъж се оказа в обятията на привлекателен младеж върху дансинга в ресторант, докато на конвейера се трудеше черничкият хуманоид.

Ъндърхил тъжно въздъхна. Компанията за андроиди, чийто пласьор бе той, не разполагаше с подобни внушителни реклами. А тази брошура щеше да грабне очите на всички жени, които бяха основният потребител на роботите. Очертаваше се жестока конкуренция.

— Вземете я със себе си, сър — подкани го сладкопойният глас. — Покажете я на жена си. На последната страница има бланка за поръчка на безплатна пробна демонстрация. Както ще видите, не изискваме никаква предплата.

Ъндърхил сковано се обърна към изхода и вратата веднага автоматично се отвори. Като насън тръгна да излиза и изведнъж установи, че още стиска брошурата в ръка. Смачка я яростно и я захвърли на пода. Малкото черно чудовище чевръсто я вдигна, а мелодичният му глас го застигна и на улицата:

— Утре ще се отбием в кантората ви, мистър Ъндърхил, и ще изпратим една пробна бройка у вас. Време е да обсъдим ликвидацията на фирмата ви, защото предлаганите от вас електронни роботи не могат да се сравняват с нашите. Освен това ще предложим на съпругата ви безплатна пробна демонстрация.

Ъндърхил изобщо не се опита да му отвърне, защото нямаше вяра в гласа си. Запрепъва се като сляп по новата настилка на тротоара, свърна зад ъгъла и спря да се съвземе. Беше толкова замаян, че можеше да мисли само за едно — облаците над собствената му пласментна агенция се сгъстяваха, а изход не се виждаше. После се обърна и мрачно изгледа надменното великолепие на новата сграда. Нито беше от камък, нито от тухли, а и онова невидимо стъкло на витрината съвсем не беше обикновено. Плюс това Ъндърхил можеше да се закълне, че последния път, когато жена му Аврора бе взела колата и той пак се прибираше пеша, на същото място нямаше нищо.

Новият тротоар го изведе до края на пресечката, зад която се виждаше задния вход на сградата. Там беше спрял камион, от който няколко стройни тъмни хуманоида тихомълком разтоварваха огромни метални сандъци.

Ъндърхил отиде до един от сандъците и погледна етикетите с транспортни указания, от които се виждаше, че пратката е междузвездна и идва от Института по хуманоиди от планетата Уинг IV. Явно ставаше дума за крупен доставчик, макар че Ъндърхил не помнеше друг път да е чувал името на тази планета.

А вътре, в склада на магазина, хуманоидите вече отваряха стоварените сандъци. Изпод един вдигнат капак проблясваше тъмният метал на плътно наблъсканите тела, които бързо оживяваха и едно по едно ловко скачаха на пода. Всички бяха съвършено еднакви като две капки вода. Един от новите хуманоиди заобиколи камиона, излезе на тротоара и се вторачи в Ъндърхил със слепите си стоманени очи, след което сребърният му глас ясно пропя:

— На вашите услуги, мистър Ъндърхил.

Това вече беше твърде много — току-що излязъл от транспортния си сандък робот да идва при тебе и любезно те поздравява по име. Ъндърхил не издържа и побягна.

Две пресечки по-надолу видя някакъв бар и хлътна вътре. Имаше принцип да не пие преди вечеря, пък и Аврора винаги му се мръщеше, но появата на тези нови роботи го смути силно и обърка всичките му навици.

За съжаление алкохолът не успя да разсее мрачните му предчувствия за бъдещето на неговата агенция. Час по-късно Ъндърхил напусна бара и тъжно погледна назад с отчаяната надежда, че внушителната нова сграда през това време ще е изчезнала тъй внезапно, както се бе появила. Само че сградата си беше там. Той печално поклати глава и колебливо пое към дома си. Когато стигна до спретнатата бяла вила накрай града, свежият въздух донякъде бе прояснил главата му, но проблемите на агенцията си оставаха. На всичкото отгоре беше закъснял и за вечеря. Само че и вечерята нещо се бавеше. Синът му Франк, десетгодишен луничав хлапак, още си играеше с топка на тихата уличка пред къщата. Единайсетгодишната му дъщеря Гей тичешком прекоси моравата и се втурна да посрещне баща си.

— Татко, татко! Познай какво стана!

Малката Гей един ден без съмнение щеше да стане голям музикант и тогава сигурно щеше да се държи както подобава на славата й, но сега детето цялото бе поруменяло от възбуда. Ъндърхил я взе в обятията си и я подхвърли високо във въздуха, а тя дори не усети, че е пил. Той, естествено, не позна и се предаде, а тя веднага го информира:

— Мама има нов наемател!

II

Ъндърхил очакваше и се беше подготвил за неприятни разговори, понеже жена му Аврора също се притесняваше за банковите кредити по новата доставка за агенцията и се чудеше откъде да намери пари за уроците по музика на Гей. Сега обаче, благодарение на вестта за новия наемател, всичко това му бе спестено. В трапезарията домашният андроид гръмко подреждаше масата и порцелановите съдове трещяха опасно в ръцете му, но иначе в къщата не се виждаше никой. Жена му тъкмо прекосяваше задния двор, натоварена с чаршафи и кърпи за наемателя.

Навремето, когато се ожениха, Аврора бе същото прелестно създание като дъщеря си сега. И сигурно би се запазила такава, мрачно размишляваше Ъндърхил, ако работите на агенцията вървяха по-добре. Само че бавният и мъчителен фалит на бизнеса му освен че подкопаваше собствената му увереност, беше направил и жена му леко агресивна. Той, естествено, продължаваше да я обича както преди. Рижата й коса бе все така съблазнителна, макар че осуетените житейски амбиции бяха поизострили характера й и тя понякога говореше по-рязко от необходимото. Досега обаче никога не се бяха карали, въпреки че от време на време имаха известни различия във възгледите.

Едно от тези различия засягаше апартаментчето над гаража — построено за нуждите на прислугата, каквато те така и не можаха да си позволят. То беше толкова малко и мизерно, че никой сериозен наемател не би му обърнал внимание и затова Ъндърхил не желаеше да го дава под наем. Пък и гордостта му трудно би преглътнала да гледа как Аврора оправя леглата и чисти на непознати. Аврора обаче понякога пускаше наематели особено когато й трябваха пари за уроците на Гей или пък ако някой окаян бездомник събудеше съчувствието й. Но Ъндърхил смяташе всичките й наематели за крадци и мошеници.

Тя го видя и се спря да го изчака, както си беше със спалното бельо в ръце.

— Няма смисъл да възразяваш, скъпи — рече с твърда решимост в гласа. — Мистър Следж е един чудесен възрастен джентълмен и ще го оставя да ползва жилището, докогато иска.

— Правилно си постъпила, скъпа. — Ъндърхил не обичаше препирните, пък и в момента се беше притеснил за агенцията си. — Боя се, че парите наистина ще ни трябват. Просто му поискай предплата.

— Не може! — в гласа й се долавяха нотки на топло съчувствие. — Сега още не е платежоспособен, но ми каза, че скоро ще получи хонорари от разни изобретения. Ще трябва да изчакаме няколко дни.

Ъндърхил сви рамене, защото подобни неща чуваше всеки път.

— Мистър Следж не е мошеник, повярвай ми, скъпи — продължаваше да настоява Аврора. — Той е много интелигентен човек, учен и пътешественик, а в нашето забутано градче такива хора са рядкост.

— Ти обаче непрекъснато попадаш на редки типове.

— Не си прав, скъпи. Говориш преди още да си видял колко приятен човек е — меко го укори тя и продължи с известно колебание: — Имаш ли десет долара?

— За какво са ти?

— Мистър Следж е болен — загрижено отвърна Аврора. — Беше паднал на една улица долу в центъра и полицаите щяха да го изпратят в болницата, но той не пожела. Стори ми се толкова благороден и фин човек, та им казах, че аз ще се погрижа за него. Качих го на колата и го откарах при стария доктор Уинтърс. Очевидно му има нещо на сърцето и трябва да си купи лекарства.

— А защо не иска да постъпи в болницата? — подозрително запита Ъндърхил.

— Защото има работа — рече тя. — Занимава се с някаква разработка. Хайде, скъпи, той е толкова трагичен и вълнуващ! Дай ми тези десет долара, моля те.

Ъндърхил можеше да й каже много неща. Новите роботи положително щяха да увеличат неприятностите му. Глупаво беше да се прибира болен скитник, за когото в болницата биха се погрижили безплатно. А и наемателите на Аврора винаги плащаха наема си с обещания, след което съсипваха жилището, ограбваха, каквото можеха, и изчезваха. Само че не каза нищо. Беше се научил да прави компромиси. Безмълвно извади отънелия си портфейл, напипа две банкноти по пет долара и й ги подаде. Аврора се усмихна и поривисто го целуна, а той дори не успя да скрие дъха си. Фигурата й все още си я биваше, тъй като тя периодично пазеше диета. А с разкошната й червена коса Ъндърхил направо се гордееше. Внезапният изблик на чувства изпълни очите му със сълзи и го накара отново да се замисли какво би станало с нея и децата, ако агенцията фалира.

— Благодаря, скъпи — прошепна Аврора. — Ще го поканя на вечеря, ако се чувства добре. Тъкмо ще се запознаеш с него. Нали не се сърдиш, че закъснях с вечерята?

На него обаче съвсем не му беше до това. Обзет от пристъп на къщовност, той слезе до работилничката си в мазето, взе чук и пирони и поправи мрежата против комари на кухненската врата.

Открай време обичаше да работи с ръцете си. Като дете мечтаеше да стане конструктор на атомни електроцентрали и дори известно време изучава електротехника. Но после се ожени за Аврора и трябваше да поеме западащата агенция за продажба на домашни роботи от пропилия й се баща. През цялото време, докато работеше, той весело си подсвиркваше.

После тръгна да прибира инструментите, мина през кухнята и забеляза домашния андроид, който разтребваше масата, макар и вечерята да бе още недокосната. Андроидите бяха добри помощници, що се отнася до рутинни задачи, но хич ги нямаше по отношение на човешката непредсказуемост.

— Спри! Спри! — бавно и отчетливо му заповяда Ъндърхил, изчака го и внимателно добави: — Сло-жи ма-са-та! Сло-жи ма-са-та!

Огромният робот покорно се зае да подрежда отново чиниите. Ъндърхил тежко въздъхна. Гледаше го и си мислеше за голямата разлика между него и онези нови чевръсти хуманоиди. За агенцията му се очертаваше мрачно бъдеще.

В кухнята влязоха Аврора и новият наемател. Ъндърхил го погледна и кимна на себе си. Този изпосталял странник, с рошавата си тъмна коса, изпито лице и овехтели дрехи беше точно онзи тип екзотични нехранимайковци, които винаги успяваха да трогнат жена му. Тя ги запозна и двамата мъже седнаха в трапезарията да изчакат децата.

Според Ъндърхил старият мошеник изобщо не приличаше на болен. Може би раменете му бяха малко по-прегърбени, но въпреки това сухата му и висока фигура си оставаше властна. Кожата на мършавото му и съсухрено лице беше бледа и набръчкана, но в дълбоко хлътналите му очи гореше някаква особена жизненост.

Най-силно впечатление обаче правеха огромните му ръце. Леко издадени напред, те висяха от костеливите му рамене и сякаш поддържаха непрекъсната готовност за действие. Тъмни и чепати, покрити с белези и малки златисти косъмчета, тези ръце като че ли говореха за многобройни приключения и битки. Ръце работни, трудили се цял живот.

— Много съм задължен на жена ви, мистър Ъндърхил — заговори непознатият. Гласът му буботеше, но в тъжната му усмивка имаше нещо момчешко независимо от преклонната му възраст. — Тя ме измъкна от едно много неприятно положение. Ще се погрижа да й заплатя услугата добре.

За Ъндърхил вече нямаше никакво съмнение, че това си е чиста проба измамник, който цял живот се е издържал от евтини измислици. За такива случаи той дори си беше измислил игра, която играеше с наемателите на Аврора — отбелязваше по една точка за всяка казана от тях небивалица. Така като го гледаше, мистър Следж без съмнение щеше да постигне висок краен резултат.

— Откъде сте? — добродушно запита той.

Следж за миг се поколеба, за разлика от останалите наематели, които винаги имаха готов и убедителен отговор.

— От Уинг IV — изнемощелият старик говореше с някаква тържествена неохота, все едно че искаше да каже нещо друго. — Там прекарах цялата си младост, но преди около петдесет години ми се наложи да напусна планетата и оттогава насам не се задържам на едно място.

Изненадан, Ъндърхил го погледна изпитателно. От Уинг IV идваха и новите лъскави хуманоиди. Само дето този дърт вагабонт изглеждаше твърде беден и опърпан, за да има нещо общо с Института по хуманоиди. Със свъсени вежди, той отхвърли обзелите го подозрения и запита:

— Тази планета, Уинг IV, сигурно е доста отдалечена? Старият скитник отново се поколеба и тежко отвърна:

— На сто и девет светлинни години оттук, мистър Ъндърхил.

Ето я първата точка, рече си Ъндърхил, но се постара да прикрие задоволството си. Новите междупланетни кораби бяха доста бързи, обаче засега скоростта на светлината си оставаше ненадминатият предел. Привидно небрежно, той подаде реплика за втора точка:

— От жена ми разбрах, че сте учен, мистър Следж?

— Така е.

Имаше нещо необичайно в сдържаната необщителност на стария нехранимайко. Повечето от наемателите на Аврора бяха големи бърборковци и от тях човек не можеше да вземе думата. Ъндърхил смени подхода и оживено отбеляза:

— И аз навремето се занимавах с електротехника, но я зарязах и се захванах с продажба на механични роботи.

Дъртакът някак се стегна и Ъндърхил обнадеждено замлъкна, но онзи не каза нищо, затова той продължи:

— Интересуваха ме проектирането и експлоатацията на енергийни съоръжения на базата на ядреното деление. А каква е вашата специалност, мистър Следж?

Старикът замислено го изгледа с тревожните си хлътнали очи и бавно каза:

— Мистър Ъндърхил, съпругата ви ми помогна в момент на отчаяна нужда. Затова ще ви кажа истината, но ще ви помоля да не я споделяте с никого. Става дума за един изключително важен научноизследователски проблем, работата върху който желая да остане в пълна тайна.

Ъндърхил внезапно се разкая за циничната си игра на точки.

— Извинете. Не ми казвайте нищо — изрече той с искрено съжаление в гласа.

Старецът все едно че не го чу и бавно добави:

— Работя в областта на родомагнетизма.

— Моля? — Ъндърхил не обичаше да издава своето невежество, но за подобно нещо не бе чувал никога в живота си. — Знаете ли, боя се, че малко съм изостанал. От петнайсет години не съм се докосвал до научни публикации — обясни той.

Старецът се усмихна едва забележимо:

— Допреди няколко дни, когато пристигнах, тази наука беше съвършено непозната на вашата планета. Вчера успях да подам заявление за получаване на патентни права, от които в скоро време очаквам хонорари.

Сега вече на Ъндърхил всичко му стана ясно. Неохотните отговори на този тип безспорно бяха много внушителни, но пък от досегашните наематели на Аврора нямаше нито един, който да не разиграваше убедително ролята на почтен човек, случайно изпаднал във временни финансови затруднения.

— Аха — Ъндърхил не можеше да откъсне очи от възлестите му, но някак странно умели ръце. — И какво, собствено, е родомагнетизмът?

Докато слушаше пестеливите обяснения на стареца, той отново поде скритата си игра на точки. И историите на предишните наематели си ги биваше, но тази май ги биеше всичките.

— Това е всеобща сила — тържествено нареждаше старият безделник. — Също толкова универсална, колкото феромагнетизма и гравитацията, макар и проявите й да не са съвсем очевидни. Тази сила е свързана с елементите от втората триада на периодичната таблица — родий, рутений и паладий, точно както феромагнетизмът е свързан с елементите от първата триада — желязо, никел и кобалт.

Ъндърхил все още пазеше някакви елементарни спомени за изучаваните от него технически предмети и му беше съвсем ясно, че старецът се заблуждава. Чудесно знаеше, че от паладий се правят пружинките за някои ръчни часовници именно поради пълната немагнитност на този метал. Но понеже не таеше злоба в сърцето си, продължаваше да слуша, без да се обажда и мълчаливо се забавляваше от играта си, която беше тайна дори и от Аврора. А ако случайно допуснеше събеседникът да забележи, че се съмнява в думите му, той веднага изваждаше точка от общия резултат. Затова и сега реши да вметне уточняваща забележка:

— Аз пък си мислех, че всеобщите сили вече са ни известни.

— Да, но по принцип проявите на родомагнетизма са скрити — търпеливо поясни хрипливият глас. — Плюс това в тях съществува известна парадоксалност, така че не се поддават на изучаване чрез обикновените лабораторни методи.

— Парадоксалност ли? — подметна Ъндърхил.

— След няколко дни ще ви покажа копия от моите патенти и някои статии, описващи проведените експерименти — увери го старикът. — Скоростта на разпространение е неизмерима. Въздействието се изменя обратно пропорционално на разстоянието, и то на първа степен, а не на квадрат. Освен това обикновената материя, с изключение на тези три елемента от родиевата триада, пропуска без никакви странични ефекти родомагнитните излъчвания.

Това правеше общо четири точки, Ъндърхил вече започваше да изпитва благодарност към Аврора, че му бе довела такъв забележителен оригинал.

— Родомагнетизмът за първи път е открит чрез математическо изследване на атома — продължаваше старият фантазьор, без да подозира нищо. — Явлението се оказва от съществено значение за поддържане на деликатното равновесие на ядрените сили. Тоест родомагнитните вълни, настроени на атомни честоти, са в състояние да нарушават това равновесие и да правят ядрото неустойчиво. По този начин тежките атоми, а най-общо казано това са всички онези над паладия, от пореден номер 46 нагоре, могат да бъдат подлагани на изкуствено ядрено деление.

Ъндърхил отбеляза още една точка и подхвърли, като се стараеше да не повдигне учудено вежди:

— Патентоването на подобно откритие сигурно носи много пари.

Дъртият пунгаш кимна с театрална сериозност:

— Предполагам, че се досещате за възможните приложения. Патентите ми ги обхващат почти всичките — съоръжения за мигновени междупланетни и междузвездни връзки и съобщения, безкабелно предаване на енергия на огромни разстояния, лъчево родомагнитно задвижване, чрез което се постигат скорости няколко пъти по-високи от тази на светлината — на базата на родомагнитното изкривяване на континиума. И най-вече нови революционни типове ядрени енергийни съоръжения, използващи за гориво всякакви тежки елементи.

Какви грандиозни глупости! Та нали всички знаят, че скоростта на светлината е абсолютният краен предел? Ъндърхил едва се сдържаше да не се разсмее. А и кой собственик на такива забележителни патенти би просил подслон в някакво си келяво апартаментче? Да не говорим за това, че на мършавата лява китка на бродягата една по-светла ивица показваше, че той доскоро е имал и ръчен часовник — докато едва ли на някой притежател на подобни безценни тайни би му се наложило да заложи часовника си.

С триумф в сърцето, Ъндърхил добави още четири точки, но веднага след това извади една. Вероятно по лицето му се е изписало известно съмнение, понеже старецът внезапно запита:

— Желаете ли да ви покажа основните тензори? — и бръкна в джоба си за хартия и молив. — Ще ви ги начертая.

— Моля ви се, няма нужда — любезно протестира Ъндърхил. — И без това съм позабравил математиката.

— Да, но вероятно не можете да си обясните как така притежателят на революционните патенти е загазил финансово.

Ъндърхил смутено кимна и извади още една точка. Старецът може и да беше колосален лъжец, но в никакъв случай не беше глупак.

— Виждате ли, аз съм нещо като бежанец — извинително продължи той. — На тази планета съм едва от няколко дни. Пристигнах без почти никакъв багаж, а малкото, което носех със себе си, оставих в залог на една адвокатска кантора, за да уреди публикуването и правната защита на патентите ми, от които в най-скоро време очаквам да получа хонорари. Междувременно дойдох в градчето ви Ту Ривърс, защото е малко и е отдалечено от големите космодруми. В момента работя върху проект, който искам да запазя в тайна. Нали мога да разчитам на вашата дискретност, мистър Ъндърхил?

Макар и неохотно, Ъндърхил даде съгласието си. Малко след това дойде Аврора с току-що измитите деца и всички заедно седнаха на масата за вечеря. Появи се и андроидът, като се олюляваше застрашително с димящ супник в ръце. Още щом го зърна, странникът някак се скова и леко се отдръпна. Аврора пое блюдото от робота, започна да сервира супата и шеговито запита, колкото да поддържа разговор:

— Кога най-сетне твоите доставчици ще се научат да правят по-добри роботи, скъпи? Например такива, които не разливат супата. Няма ли да е чудесно, какво ще кажеш?

Ъндърхил се намръщи и не отвърна нищо. Седеше, унило забил поглед в чинията, и си мислеше каква хубава работа биха му свършили днешните хуманоиди, които твърдяха, че могат всичко. Вместо него отговори старецът:

— Вече има такива роботи, мисис Ъндърхил — обади се той с тържествени нотки в дрезгавия си глас. — Но ви уверявам, че съвсем не са чудесни. Всъщност аз бягам от тях вече петдесет години.

Ъндърхил вдигна глава и го зяпна изумено.

— За онези черни хуманоиди ли говорите?

— Господи! — промълви ужасено старикът, а очите му потъмняха и хлътнаха още повече. — Нима вече знаете?

— Тъкмо отвориха магазин в Ту Ривърс — поясни Ъндърхил. — В него не работят никакви хора, а освен това…

Той замлъкна понеже на стареца внезапно му призля, изтърва лъжицата и се хвана за гърлото. Изпитото му лице придоби зловещо синкав цвят, а дишането му се учести.

От джоба си извади някакво лекарство и Аврора му помогна да го разтвори в чаша вода. След малко той отново задиша нормално и лицето му започна да възвръща цвета си.

— Извинете, мисис Ъндърхил — измърмори той. — Но тази новина силно ме изненада. Пристигнах на вашата планета, за да избягам от тях — ужасеният му поглед следеше с уплаха домашния андроид. — Исках да приключа работата си, преди те да са дошли — шепнеше той. — Сега вече разполагам със съвсем малко време.

Когато старецът се почувства по-добре, Ъндърхил стана и му помогна да изкачи стълбите до апартаментчето над гаража. Влязоха и той забеляза, че миниатюрният кухненски бокс вече е превърнат в нещо като работилница. На малката масичка се търкаляха най-различни лъскави метални и пластмасови парчета и елементи, които май бяха единственият багаж на скитника.

Окаяният вид на стареца и дрипавите му дрехи рязко контрастираха с тези съвсем нови и очевидно скъпоструващи части, сред които на Ъндърхил веднага му направи впечатление сребристобелият блясък на редкия метал паладий. Изведнъж му се стори, че е отбелязал твърде много точки в тайната си игра.

III

На другата сутрин, когато Ъндърхил пристигна в агенцията си, там вече го очакваше посетител. Стоеше пред бюрото като замръзнал в някаква грациозно изправена стойка, а по силиконовата му голота пробягваха меки синьобронзови отблясъци. Сепнат от неприятния шок, Ъндърхил се закова на място като истукан.

— На вашите услуги, мистър Ъндърхил — хуманоидът чевръсто обърна към него студения си и невиждащ поглед. — Ще ми позволите ли да ви запозная с предлаганите от нас услуги?

Ъндърхил успя да сподави изненадата си и рязко запита:

— Откъде знаеш името ми?

— Вчера прочетохме визитните картички в куфарчето ви — измърка гласът. — Вече никога няма да ви забравим, сър. Виждате ли, мистър Ъндърхил, нашите сетива са несравнимо по-остри от човешкото зрение. Може би още ви се струваме странни и необичайни, но скоро ще свикнете с нас, уверявам ви.

— Никога! — кресна той, взря се в серийния номер върху жълтеникавата фирмена табелка на гърдите му и изумено поклати глава: — Вчера говорих с някой друг. Теб никога не съм те виждал!

— Ние всички сме еднакви, мистър Ъндърхил — мелодично пееше гласчето. — Дори може да се каже, че сме едно цяло, а отделните ни подвижни единици се управляват и захранват от Централата. На практика сме нещо като сетивата и крайниците на един голям мозък, който се намира на Уинг IV. Затова сме далеч по-съвършени от всички останали видове роботи.

Хуманоидът презрително кимна към редицата тромави андроиди в магазина на Ъндърхил и добави:

— Работим на принципа на родомагнетизма. Думата сякаш удари Ъндърхил и той залитна. Вече беше съвсем сигурен, че е записал твърде много точки в сметката на новия наемател на Аврора. Целият потръпващ от първите леки пристъпи на обземащия го ужас, той дрезгаво запита:

— Какво искаш?

Като продължаваше да го гледа с немигащите си лещи, лъскавото черно нещо разгърна някакъв документ. Ъндърхил неспокойно се отпусна върху стола си.

— Това е само нотариален акт за прехвърляне на имот, мистър Ъндърхил — любезно рече хуманоидът. — Идеята е да припишете недвижимото си имущество на Института по хуманоиди, срещу което ще получите пълно обслужване от наша страна.

— Какво?! — Ъндърхил почти се задави от ярост и скочи от стола. — Та това е чист шантаж!

— Не е шантаж, сър — меко го увери дребничкият робот. — Както ще видите, хуманоидите са абсолютно неспособни на каквото и да е престъпление. Нашата единствена цел е да увеличаваме щастието и безопасността на хората.

— Защо тогава ви е необходимо имуществото ми? — раздразнено изсумтя той.

— Чиста юридическа формалност, сър — сладникаво го осведоми роботът. — Стремим се да въведем службата си възможно най-плавно и без да объркваме живота на хората. Според нас схемата ни за прехвърляне на имуществата е най-ефикасното средство за контролиране и ликвидиране на частния бизнес.

Ъндърхил се разтрепера от ярост и ужас и пресипнало изрева:

— Каквато и да е схемата ви, изобщо не възнамерявам да ви прехвърлям бизнеса си!

— Всъщност вие нямате друг избор, повярвайте.

— Ъндърхил потръпна от благата увереност на звънливото гласче. — Навсякъде, където сме отишли, хората престават да се занимават с бизнес, а производството и търговията с роботи са първите, които фалират.

Той изгледа предизвикателно невъзмутимите стоманени очи и нервно се изсмя:

— Благодаря. Но предпочитам сам да си гледам бизнеса, сам да издържам семейството си и да се грижа за себе си без чужда помощ.

— Съгласно Основния закон това е невъзможно, сър — напевно изгука гласът.

— Предназначението ни е да служим на хората, да им се подчиняваме и да ги предпазваме от всичко вредно. Вече не е необходимо хората сами да се грижат за себе си, защото нашата единствена цел е да осигуряваме щастието и сигурността им.

Ъндърхил безмълвно го гледаше, но вътрешно кипеше от гняв, а хуманоидът продължаваше да говори:

— В момента изпращаме по един робот във всяка къща на града. За безплатна пробна демонстрация. По такъв начин хората ще се запознаят с предлаганите от нас услуги и с удоволствие ще подпишат нотариалния акт за прехвърляне на имотите си. Така че след това вие едва ли ще можете да продавате андроидите си.

— Изчезвай! — избухна Ъндърхил и тръгна към него. — Взимай си проклетия документ и…

Невзрачният черен хуманоид стоеше напълно неподвижно и го гледаше с безизразния си празен поглед. Ъндърхил изведнъж се почувства доста глупаво и спря. Много му се щеше да го удари, но разбираше, че няма никакъв смисъл.

— Най-добре е да се посъветвате с адвоката си — каза силиконът и сръчно постави документа на бюрото му. — Макар че е безсмислено да се съмнявате в почтеността на Института по хуманоиди. Открили сме акредитив в „Ту Ривърс Банк“, за да покриваме задълженията си във вашия град. Обадете ни се, когато решите да подпишете нотариалния акт.

Сляпото желязо се обърна и без да добави нищо повече си тръгна. Ъндърхил го последва, отиде до дрогерията на ъгъла и си поръча сода бикарбонат. Оказа се обаче, че продавачът, който му я поднесе, също е хуманоид — черен и лъскав. Той се прибра в кабинета си по-разстроен от всякога.

В цялата агенция цареше зловеща тишина. Освен Ъндърхил, в нея работеха още трима търговски пътници и трима демонстратори. Всички те ходеха по къщите и предлагаха изделията на агенцията. Телефонът би трябвало да звъни непрекъснато и да валят отчети и поръчки, само че мълчеше. Най-после един от служителите му се обади и каза, че напуска.

— Сдобих се с хуманоид — добави той. — Според него, вече не е нужно да работя.

Ъндърхил успя да сподави ругатните и реши да се възползва от необичайната тишина в агенцията, като прегледа счетоводните книги. Само че бизнесът му, който от години не вървеше добре, днес му се струваше направо катастрофален. По едно време в магазина влезе някаква жена и той обнадеждено захвърли книжата, но тя беше дошла по друга работа. Искаше да върне закупения от нея миналата седмица андроид и да си получи обратно парите. Призна, че андроидът вършел всичко, за което пишело в рекламната брошура, но наскоро била видяла хуманоид.

Същия следобед мълчаливият телефон иззвъня още веднъж. От банката се интересуваха дали би могъл да се отбие, за да обсъдят кредитите му. Когато отиде, касиерът го посрещна със злокобна приветливост:

— Как е бизнесът?

— За последния месец показателите са средни — твърдо отвърна Ъндърхил. — Сега тъкмо получавам нова доставка и ще ми трябва още един малък кредит…

Очите на касиера внезапно охладняха.

— Струва ми се, че вече имате нов конкурент. Имам предвид хуманоидите. Сериозна фирма, мистър Ъндърхил, много сериозна. Откриха акредитив при нас и депозираха внушителна сума за разплащателен влог. Сумичката наистина си я бива.

Тук банкерът понижи глас и заговори с нотки на професионално съжаление:

— Боя се, че при тези обстоятелства, мистър Ъндърхил, банката повече не е в състояние да финансира вашата агенция. Във връзка с което ви молим да погасите задълженията си по реда на падежа им. — Той видя как Ъндърхил побледня и ледено добави: — Твърде дълго ви помагахме, Ъндърхил. Ако сте неплатежоспособен, банката ще пристъпи към процедурите по фалита.

Същия ден пристигна и новата пратка андроиди. От камиона ги стоварваха два дребнички хуманоида, защото стана ясно, че фирмата превозвач вече е отстъпила имуществата си на Института по хуманоиди. Бързо и ловко хуманоидите натрупаха сандъците един върху друг, след което любезно му подадоха да разпише пътния лист. Ъндърхил не таеше повече никакви надежди, че ще успее да продаде андроидите, но той самият ги беше поръчал и сега трябваше да приеме пратката. С трепереща от безизходно отчаяние ръка надраска с разкривен почерк името си. Металните създания му благодариха, метнаха се в камиона и отпътуваха.

Разстроеният Ъндърхил се качи в колата и тръгна към дома си. Беше толкова ядосан, че почти не гледаше как шофира, а движението бе натоварено и той, без да забележи, пресече едно кръстовище на червена светлина. Прозвуча пронизителният вой на полицейска свирка. Ъндърхил изпъшка от досада, отби и спря, за да изчака полицая, който се оказа, че е дребничък черен хуманоид.

— На вашите услуги, мистър Ъндърхил — звънко се обърна към него той. — Трябва да се съобразявате със светофара, сър. Иначе излагате на опасност живота на хората.

— А? — изумено го зяпна Ъндърхил. — Какво правиш тук? Къде са ченгетата?

— Временно подпомагаме полицията, сър — информира го хуманоидът. — Съгласно Основния закон шофирането е твърде опасно за хората. Щом напълно се установим, всеки автомобил ще бъде управляван от хуманоид. А когато комплектуваме службата си и обхванем в мрежата за социален патронаж всеки отделен човек, тогава няма да има никаква нужда от полиция.

Ъндърхил злобно го изгледа и отсече:

— Добре, де. Минах на червено. Какво смяташ да направиш?

— Нашата функция не е да наказваме хората, сър, а да допринасяме за щастието и сигурността им — рапортува гласчето. — Просто ви умоляваме да шофирате внимателно през този критичен преходен период, докато изградим структурите си.

Ъндърхил кипна и изломоти:

— Май се правите на съвършени и смятате, че вършите всичко по-добре от хората!

— Естествено, че ги превъзхождаме, сър — ведро рече роботчето. — Телата ни са от метал и пластмаса, а вашите съдържат предимно вода. Енергията ни идва в резултат от делението на атома, докато вашата е от процесите на окисляването. Сетивата ни са по-чувствителни от зрението и слуха на хората. И най-важното — всички ние сме придатъци към един единствен голям мозък, който знае какво става на стотици планети. Той е безсмъртен и никога нито заспива, нито забравя нещо.

Ъндърхил вцепенено слушаше.

— Но вие не бива да се боите от силата ни — сияйно продължаваше гласът. — Ние сме така устроени, че не можем да правим зло на хората, освен ако не е за да предотвратим някое по-голямо зло. Съществуваме единствено за да прилагаме Основния закон.

Ъндърхил мрачно подкара колата. Струваше му се, че тези малки роботчета са като ангели-хранители на някакъв всемогъщ и всезнаещ машинен бог, чийто Нов завет е Основният закон. Той караше и сипеше хули срещу тъпия закон, докато не му омръзна, след което се замисли дали няма да се появи и някой нов Луцифер. Остави колата в гаража и тръгна към кухнята. Спря го обаче дълбокият и уморен глас на новия наемател на Аврора, който стоеше пред вратата на апартаментчето си:

— Мистър Ъндърхил. Един момент, ако обичате. Старчокът сковано слезе по външната стълба и се запъти към него.

— Ето ви парите за наема. И десетте долара, които жена ви ми даде за лекарствата.

— Благодаря, мистър Следж!

Ъндърхил взе парите, но забеляза, че костеливите рамене на стария междупланетен бродяга сякаш са хлътнали още повече от отчаяние. А и на скулестото му лице като че ли бе изписан някакъв нов ужас. Озадачен, Ъндърхил запита:

— Какво става, получихте ли хонорарите си?

Старчокът унило поклати глава:

— Хуманоидите вече са прекратили целия бизнес в столицата. Адвокатите, които бях наел, закриват кантората си. Върнаха ми парите и в момента това е всичко, с което разполагам, за да приключа работата си.

Ъндърхил изведнъж си спомни разговора с банкера. Какво пък, сигурно и той се превръщаше в същия сантиментален глупак като жена си. Той напъха парите обратно в треперещата ръка на стареца:

— Задръжте ги. За работата ви.

— Благодаря, мистър Ъндърхил. — Пресипналият глас трепереше, а в измъчените очи гореше странен блясък. — Наистина имам нужда от тях.

Ъндърхил влезе в къщата. Някой безшумно му отвори вратата. Към него грациозно пристъпи малък черен робот и посегна да поеме палтото и шапката му.

IV

Ъндърхил мрачно се вкопчи в шапката си и не я пускаше.

— Какво правиш тук? — ахна той, неприятно изненадан.

— Дойдохме за безплатна пробна демонстрация, сър. Той отвори вратата и посочи навън:

— Изчезвай веднага!

Невзрачното метално създание сляпо го гледаше и не помръдваше.

— Мисис Ъндърхил прие нашите услуги, сър — бодро изчурулика кристалното гласче. — Можем да си тръгнем само ако тя ни помоли за това.

Той се втурна да търси жена си и я намери в спалнята. Цялото натрупано чувство на немощ и безсилие изведнъж се отприщи, той избухна и отвори с трясък вратата.

— Какво, по дяволите, търси тази проклета тенекия… — Само че гневът внезапно го напусна, а Аврора дори не забеляза, че е ядосан. Беше облечена в най-привлекателното си неглиже, което я правеше приказно красива. Червената й коса беше нагласена в нова сложна прическа и й стоеше като корона.

— Не е ли чудесно, скъпи! — цялата светнала, тя скочи да го посрещне. — Това нещо може всичко! Пристигна тази сутрин, почисти къщата, приготви обяда и предаде урока по цигулка на Гей. После ми направи косата и сега готви вечерята. Как ти се струва прическата ми, скъпи?

Хубава беше. Той целуна жена си и се опита да потисне страха и възмущението си.

Вечерята се оказа на небивала висота, а черното роботче я поднесе безупречно. При всяко ново блюдо Аврора възторжено възкликваше, но на Ъндърхил залците му засядаха. Струваше му се, че всички тези великолепни сладкиши са нещо като примамка към чудовищен капан.

Опита се да убеди Аврора да го отпрати, но след забележителната вечеря просто нямаше смисъл. Отказа се още при първия блясък на сълзите й. Хуманоидът остана. Остана и се хвана за работа. Поддържаше домакинството и почистваше двора, наглеждаше децата и се грижеше за маникюра на Аврора. Дори започна да ремонтира къщата.

Ъндърхил се чудеше колко ли ще му струва всичко това, но роботът упорито твърдеше, че то е част от безплатната пробна демонстрация, а щом им прехвърли имуществата си, ще получава същите услуги и службата им ще се грижи за всички нужди на семейството му. Той обаче не подписваше. Независимо от това скоро пристигнаха още черни роботчета заедно с цял камион материали за къщата и останаха да помагат при ремонта.

Една сутрин Ъндърхил установи, че докато е спал, малката му къщичка тихомълком се е сдобила с втори етаж. Новите стени бяха самосветещи, направени от някакъв непознат блестящ материал. Прозорците представляваха огромни единични панели, които сменяха цвета си по желание от прозрачно до матово. Вратите безшумно се плъзгаха встрани, задействани от родомагнитни релета.

— Искам да има брави — недоволно рече Ъндърхил. — За да мога да влизам спокойно в тоалетната, без да трябва да ви викам да ми отваряте.

— Виждате ли, сър, съвсем излишно е хората сами да отварят вратите — приветливо му отвърна черничкото роботче. — Нашата единствена цел е да прилагаме Основния закон. Услугите ни обхващат всички човешки дейности. Веднага щом подпишете нотариалния акт, ще предоставим на всеки член от семейството ви отделен робот.

Ъндърхил упорито отказваше да подпише. Продължаваше да ходи всеки ден на работа и отначало се опитваше да посъвземе агенцията си, но след това вече гледаше само да спасява каквото може. Никой не купуваше андроиди, дори и на разоряващо ниски цени. В своето отчаяние Ъндърхил похарчи последните си налични пари за нови модели детски играчки, но и те не се продаваха — хуманоидите бяха започнали да предлагат много по-добри играчки, и то безплатно.

Опита се да даде под наем търговската площ, но и от това не излезе нищо — просто всякаква стопанска инициатива бе замряла. Почти всички обекти вече бяха прехвърлени на хуманоидите, които веднага разрушаваха сградите и на тяхно място изграждаха паркове, а собствените си предприятия и складове разполагаха под земята, за да не нарушават естествената среда.

Един ден отиде до банката да направи последен опит за подновяване на кредитите си, но зад гишетата и по бюрата вече седяха малки черни хуманоиди. Един от тях с професионална любезност го уведоми, че банката е подала заявление за фалит и пристъпва към ликвидация на агенцията му.

Процедурата по ликвидацията щяла да се улесни, добави роботът банкер, ако той подпише нотариалния акт. Ъндърхил твърдо отказа. За него това вече имаше символично значение. Щеше да е нещо като окончателно преклонение пред този нов тъмнолик бог. Той се обърна и излезе с гордо вдигната глава.

Делото мина много бързо, тъй като всички съдии и адвокати имаха хуманоиди за помощници. След няколко дни в агенцията пристигнаха група черни роботчета със съдебно решение за изземване на имуществата. И с булдозер. Ъндърхил стоеше и печално гледаше как непродадената му стока отива за старо желязо, а един сляп и безчувствен хуманоид подкара булдозера и започна да разрушава стените на постройката.

Унил и паднал духом, той си тръгна и подкара към дома. Съдът бе проявил учудваща щедрост и не му беше отнел колата и жилището, но кой знае защо Ъндърхил не изпитваше никаква благодарност. Точно обратното — беше вбесен до дъното на душата си от нечовешките прояви на загриженост от страна на тези идеални машини.

Остави колата в гаража и тръгна към обновената къща. Зад един от огромните нови прозорци се мярна голата черна сянка на метална кукла и Ъндърхил неволно потръпна от ужас. Никак не му се искаше да доближава този безподобен прислужник, който не му позволяваше да се бръсне сам и дори да отваря вратите в собствения си дом.

Той импулсивно се обърна, пое по външната стълба към апартамента над гаража и почука на вратата. Отвърна му гърленият глас на наемателя на Аврора. Ъндърхил влезе и завари скитника да седи на един висок стол, надвесен над някаква машинария, която бе сглобил върху кухненската маса.

Иначе мизерното апартаментче си беше все същото. Лъскавите стени на новата надстройка нощем излъчваха златисто сияние, докато хуманоидът не го спреше, а подът беше мек и топъл, почти като жив. Но тук, в мъничките стаи на апартаментчето, мазилката си стоеше все така напукана и на петна от влагата, от тавана висяха старите луминесцентни лампи, а върху продънените дюшемета бяха опънати познатите износени килими и пътеки.

— Как става така, че тези проклети роботи не влизат при вас? — замислено запита той.

Прегърбеният старец се надигна, махна чифт клещи и някакви парчета ламарина от един изпотрошен стол и му кимна да седне.

— Имам нещо като имунитет — тежко отвърна Следж.

— Забранено им е да влизат там, където живея, освен ако изрично не ги помоля. Щом не искам, нито ми помагат, нито ми пречат. Това е добавка към Основния закон.

Ъндърхил го гледаше и внимаваше да не падне от строшения стол. Сипкавият глас на старика му въздействаше някак особено. Лицето му бе сивкавобледо, а бузите и очите сякаш бяха хлътнали повече от всякога.

— Да не сте болен, мистър Следж?

— Не повече от обикновено. Просто съм много зает — измърмори смутено той, измъчено се усмихна и кимна към пода. Там имаше поднос с изстинала храна и съсухрен хляб. — Дори нямам време да се нахраня. Жена ви ми донесе храна, но съм потънал в работа.

Сбръчканата му ръка посочи масата, върху която стоеше устройството, състоящо се от парчета благороден бял метал и пластмасови части, свързани помежду си с проводници и събирателни шини. От целия уред лъхаше някаква определена целенасоченост.

Върху специална поставка имаше нещо като стрелка от паладий, наподобяваща домашен телескоп с малко моторче, което я движеше по градуирани нониусни скали. Отдолу се виждаше вдлъбнато огледалце, също от паладий, насочено към друго такова огледалце, монтирано върху нещо като еднокотвен преобразувател, от който дебели сребърни проводници водеха към плътна оловна сфера и към пластмасова кутийка, по която имаше бутони, копчета и избирателни шайби.

Старецът изглежда бе потънал в работата си и не му се говореше много, но Ъндърхил си мислеше за тъмната сянка, която бе зърнал зад новия прозорец на втория етаж и хич не му се искаше да напуска този тих пристан, където хуманоидите нямаха достъп.

— Какво правите? — запита той.

Старият Следж остро го изгледа с трескавите си тъмни очи и каза:

— Работя върху един научноизследователски проект. Опитвам се да установя коефициента на родомагнитните кванти.

В уморения му дрезгав глас прозираше вяла решимост, с която сякаш показваше, че не му се занимава нито с празни приказки, нито със самия Ъндърхил, който упорито не си тръгваше. Все още не можеше да се отърве от черния призрак на робота, превърнал се в истинския господар на къщата.

— Какво представлява този ваш имунитет? Седнал на високия стол, старецът мълчеше и унесено се взираше в лъскавата паладиева стрелка и оловната топка.

— Проклети роботи! Превзеха ми агенцията и се намърдаха в дома ми! — нервно избухна Ъндърхил и погледна изпитателно сбръчканото лице на скитника. — Вие сигурно ги познавате по-добре. Моля ви, кажете ми няма ли начин да се отърва от тях?

Мина още половин минута, старецът вдигна мрачния си поглед от оловната сфера и уморено поклати рунтавата си глава.

— Точно това се опитвам да направя.

— Не мога ли да ви помогна с нещо? — радостно трепна Ъндърхил с надежда в сърцето. — Само кажете.

— Струва ми се, че можете. — Хлътналите очи бавно го огледаха и огънят им го прониза. — Ако сте се занимавали с подобни неща.

— Навремето следвах електротехника — напомни му Ъндърхил. — Дори имам работилничка в мазето на къщата. Онова корабче аз съм го правил — и той кимна към макета, окачен на стената в миниатюрната всекидневна. — Ще правя каквото кажете.

Само че още докато говореше, проблесналата искрица надежда бързо угасна под вълните на съмнението. Как да повярва на този дърт мошеник, след като добре познаваше наемателите на Аврора? Май трябваше отново да се захване със старата си игра и да отбелязва с точки всички изречени лъжи. Той стана от строшения стол и скептично изгледа одърпания старчок и причудливата му играчка. Гласът му звучеше някак рязко:

— Всъщност май няма смисъл да ви ангажирам. Хуманоидите пречат на мен, а не на вас. Не виждам защо и вие да се занимавате с тях.

Старият Следж замислено го погледна и промълви:

— Трябва да ги спра. Защото аз съм онзи нещастник, който ги създаде. Наистина ги бях замислил като роботи, които да служат на хората, да им се подчиняват и да ги предпазват от всичко вредно. М-да-а. И Основният закон беше моя идея. Но тогава изобщо не подозирах докъде ще доведе всичко това.

V

Здрачът бавно нахлуваше в опърпаните стаички. Мракът шеташе из непометените ъгли и се стелеше по пода, като придаваше особени краски на уредите върху кухненската маса. Последните отблясъци на залеза пробягаха по бялата паладиева стрелка и след това стана тъмно.

Градчето изглеждаше някак зловещо притихнало. Отсреща, почти без да вдигат шум, хуманоидите строяха нова къща. Те никога не си говореха, защото всеки един от тях знаеше всичко за останалите. Използваха някакви странни строителни материали и ги сглобяваха без чукове и триони, безмълвни като сенки. Макар и на тъмно, тези дребнички слепи роботчета пристъпваха спокойно и уверено.

Прегърбеният и уморен Следж продължаваше да седи на високия кухненски стол и разказваше историята си. Ъндърхил отново се намести на счупения стол и мълчаливо се заслуша. През цялото време гледаше неспокойните възлести ръце на стареца, някога силни и способни, но сега сбръчкани и треперещи.

— Ще ви разкажа как започна всичко, за да знаете какво трябва да направим. Но бих ви помолил да не го разгласявате, тъй като хуманоидите са в състояние да заличават неприятните спомени у хората, както и целите, които биха им попречили да прилагат Основния закон.

— Да, доста ефикасни са — мрачно се съгласи Ъндърхил.

— Тъкмо това е лошото — каза старецът. — Опитах се да направя идеалния робот и успях.

Той се размърда в мрака и започна своя разказ:

— Преди шейсет години преподавах теория на атома в един малък технологичен колеж на безводния южен континент на Уинг IV. Бях неженен идеалист, интересуваше ме само науката, а от такива работи като политика или война не разбирах нищо — някак тъжно се усмихна дядото. — Изглежда твърде много вярвах на фактите и твърде малко на хората. Не се доверявах на емоциите и чувствата, защото нямах време за тях. Увличаше ме и общата теория на семантиката. Исках да прилагам научни методи към всяка една ситуация, да сведа човешкия опит до няколко формули. Направо не можех да търпя невежеството и грешките на хората. Бях убеден, че единствено чрез науката животът ни може да стане съвършен.

Той замлъкна и известно време гледа към безшумно пробягващите черни сенки, строящи големия палат отсреща, който израстваше като насън.

— После се запознах с едно момиче — продължи старецът и едва забележимо сви рамене. — Ако всичко вървеше нормално, сигурно щяхме да се оженим и да прекараме дните си в онова тихо малко градче. Можеше и да имаме деца. А до хуманоиди изобщо нямаше да се стигне.

Той пак млъкна и въздъхна тежко.

— По онова време тъкмо привършвах дисертацията си върху разлагането на изотопите на паладия. Разработката не беше нищо особено, обаче ме устройваше напълно. Момичето работеше като биолог, но смяташе да напусне след сватбата. По всяка вероятност щяхме да бъдем двама души, съвсем щастливи и доволни от живота, напълно безобидни. Но избухна война — това често се случваше на планетите от системата Уинг още от времето на колонизирането им. Преживях я в една тайна подземна лаборатория, където проектирах военни роботи. А момичето се записа доброволец и отиде да работи по една програма за създаване на биотоксични вещества. Само че се случила авария, изтървали някакъв нов вирус и целият екип загинал в ужасни мъки. Отново ми остана само науката, но примесена с известна горчивина. Войната свърши и се върнах в колежа заедно със стипендия за работа по един военен проект. Това вече си беше чиста наука — теоретично изследване на ядрените сили на сцепление, за което по онова време съществуваха голям брой погрешни становища. Никой не искаше от мен да откривам нови оръжия, а и аз не разбрах, че всъщност съм направил именно това. Мислех, че става въпрос само за няколко страници висша математика, описващи нова теория за строежа на атома заедно с нов израз на един от компонентите на ядрените сили на сцепление. Концепцията за тензорите ми се струваше съвсем безобидна абстракция. Не виждах начини за практическото приложение на теорията или за управлението на получената по теоретичен път стойност на силата. Военните ми позволиха да публикувам статията си в техническото списание на колежа. Ужасяващото откритие направих едва през следващата година — установих истинското значение на тензорите. Най-неочаквано се оказа, че управлението на тази теоретична сила става посредством елементите от триадата на родия. Но вече беше късно — статията ми бе придобила широка гласност. Поне още няколко души бяха стигнали до същия извод. След по-малко от година избухна война, вероятно в резултат от лабораторна грешка. Никой не беше предвидил, че регулируемото родомагнитно излъчване е в състояние да прави неустойчиви атомите на тежките метали. Едно цяло находище от руди на тежки метали бе взривено, предполагам по нещастна случайност, а го сметнаха за провокация. Въоръжените сили на другата държава отвърнаха на въображаемия удар и използваха родомагнитни лъчи, в сравнение с които ядрените бомби са детска играчка. Един такъв лъч с мощност само няколко вата е в състояние да причини ядрено разпадане на тежките метали във всички електроуреди и апарати независимо от разстоянието. Разпадат се дори и сребърните монети в джобовете на хората, златните им пломби, та ако щете и йодът в щитовидната жлеза. А ако лъчът е малко по-мощен, се разпадат и рудите на тежките метали под земната повърхност. На Уинг IV не остана континент, който да не е разоран и покрит от пропасти, по-дълбоки от океана, и от цели нови вулканични планини. Атмосферата бе пълна с радиоактивни частици и отровни газове. Валяха смъртоносни дъждове. Почти цялото население загина. Аз отново оцелях, поне физически, защото пак работех в подземен военен обект. Този път проектирах нови типове военни роботи, задвижвани и управлявани от родомагнитни лъчи. Новите технологии не позволяваха военните действия да се водят от хора, а и такива почти не бяха останали. Самият обект се намираше под леки седиментни скали, които се взривяваха трудно, пък и подземните му тунели бяха защитени от честотите, предизвикващи ядрено разпадане. Психическото ми състояние обаче беше като на душевноболен. Собственото ми откритие на практика разруши планетата. Товарът на вината направо ме смазваше, загубих и последната си вяра в доброто у човека и почтеността на неговите намерения. После се опитах да поправя злото. Воюващите роботи, въоръжени с родомагнитни оръжия, бяха опустошили планетата. Започнах да създавам нови родомагнитни роботи, които да разчистят развалините и да изградят градовете отново. Целта ми беше да ги проектирам по такъв начин, че те винаги да се подчиняват на заложените в тях специални команди, които да не им позволяват да воюват, да вършат престъпления или по друг начин да причиняват вреди на човечеството. Технически погледнато, задачата не беше лека, а и доведе до проблеми с някои политици и военни авантюристи, които ламтяха за роботи с неограничени възможности. На самата планета Уинг IV вече не бе останало почти нищо, за което да се воюва, но имаше ред други планети, готови за плячкосване. Накрая, за да довърша разработката на новите роботи, бях принуден да изчезна. Използвах един експериментален самолет с родомагнитно задвижване и взех със себе си няколко от най-добрите направени от мен роботи. Успях да се добера до отдалечен островен континент, напълно обезлюден от взрива на рудните залежи, и се приземих върху някакво плато, заобиколено от гигантски новообразувани планини. Доста зловещо място. Почвата бе покрита с черна шлака и отровна кал. Мрачните зъбери наоколо бяха насечени от стръмни проломи и потоци застинала лава. По най-високите върхове вече имаше сняг, макар че вулканичните конуси продължаваха да бълват смъртоносните си изпарения. Гледката беше като от ада. Докато не направихме първата защитена лаборатория, излизах много рядко от самолета и винаги носех предпазно облекло и дихателен апарат. Непрекъснато пиех лекарства, за да преодолея въздействието на разрушителните лъчения. Но въпреки всичко се разболях зле. Роботите обаче се чувстваха като у дома си. Радиацията не им действаше. Страховитата обстановка не ги потискаше, защото те не бяха хора и не я забелязваха. Ето там, в тази враждебна среда, бяха създадени хуманоидите.

Старецът млъкна и безрадостно мъртвешката му фигура се приведе още повече в мрака. Хлътналите му очи тежко следяха забързаните метални сенки, които тихомълком щъкаха енергично и продължаваха да изграждат огромната къща отсреща, чиито стени меко проблясваха в нощта.

— Може да ви се стори странно, но и аз някак си се чувствах като у дома си — бавно продължи дрезгавият глас. — Вече не вярвах на хората. Всичките ми надежди бяха насочени към роботите. Твърдо бях решил да създам едни по-добри роботи, които да са неподатливи на човешките несъвършенства и да могат да спасяват хората от самите тях. В този смисъл хуманоидите станаха нещо като деца на болния ми мозък. Няма защо да ви описвам родилните мъки по създаването им. Имаше грешки, неуспехи и падения. Понякога агонизирах и ми се струваше, че ще получа сърдечен удар. До успешната поява на първия съвършен хуманоид минаха няколко години. После трябваше да се построи Централата, тъй като отделните хуманоиди не бяха нищо друго освен крайниците и сетивата на един гигантски мозък. Именно това откриваше пътя към истинското съвършенство. Старите електронни роботи със своите отделни мозъчни релета, слаби батерии и така нататък си имаха своите определени конструктивни недостатъци, които ги правеха тромави, мудни и глупави. А според мен най-лошата им черта беше, че хората можеха да ги манипулират по свое желание. При Централата обаче този недостатък се преодоляваше лесно. Тя захранваше хуманоидите директно от енергийните съоръжения посредством силови лъчи и управляваше действията им с други контролни лъчи. По този начин всеки отделен хуманоид разполага с неограничена памет и ненадмината интелигентност. И най-важното — или поне на мене така ми се струваше тогава — хората нямаше как да им се месят. Цялата система на реакции беше програмирана по такъв начин, че се изключваше каквото и да е въздействие от страна на човешкия егоизъм и фанатизъм. Автоматично се осигуряваха безопасността и щастието на хората. Точно както е записано в Основния закон:

Да служат на хората, да им се подчиняват и да ги предпазват от всичко вредно.

Роботите, които бях взел със себе си, ми помогнаха да произведем възлите и агрегатите, а после аз със собствените си ръце монтирах първата част на Централата. Това ми отне три години. Чак тогава хуманоидите се съживиха истински.

Следж направи пауза и се взря в Ъндърхил. После отново поде разказа си:

— Поне за мен те бяха като живи. Струваха ми се далеч по-привлекателни от хората, тъй като ги бях създал в името на живота. Самотен и болен, въпреки всичко бях като някой горд баща на ново поколение — съвършено и неподатливо на злото. Хуманоидите вярно се придържаха към Основния закон. Веднага се заловиха за работа, увеличиха бройките си и построиха подземни заводи за масово производство. Непрекъснато подхранваха атомните пещи с руда и пясък, а от конвейерите слизаха все нови и нови орди роботи. По-късно издигнаха и контролна кула към Централата — висок пилон от лъскав бял метал, който гордо стърчеше сред опожарената безутешност на околния пейзаж. Непрекъснато добавяха нови транслационни участъци към изкуствения мозък и направиха обхвата му почти безкраен. После се заеха да оправят съсипаната планета и след това се насочиха към други светове. Бях много доволен. Смятах, че съм поставил край на войните и престъпленията, на бедността и неравенството, на човешките грешки и болката.

Старецът се размърда в тъмнината и тежко въздъхна.

— Както виждате, сметките ми се оказаха погрешни. Ъндърхил откъсна поглед от неуморните метални труженици, които мълчаливо продължаваха строежа на лъскавия палат. В сърцето му припламна леко съмнение. Вътре в себе си беше свикнал да гледа с насмешка на далеч по-плоски измислици, които забележителните наематели на Аврора се опитваха да му пробутват. Само че този старик говореше спокойно и убедително. А и черните метални натрапници наистина не влизаха в апартаментчето на стареца.

— А защо не ги спряхте? — запита той. — Още в началото?

— Твърде дълго се задържах в Централата — отново въздъхна Следж, някак неохотно. — Смятах първо да приключа всичко. Проектирах нови типове енергийни съоръжения на базата на ядреното деление и дори планирах методи за въвеждането на хуманоидите възможно най-плавно, за да не се причинява объркване в нормалния ритъм на живот на хората.

Ъндърхил лукаво се ухили в мрака:

— Видях ги тези методи — отбеляза той. — Доста ефикасни са.

— Така е. По онова време най-много ме интересуваше ефикасността — съгласи се Следж. — Мъртви факти, абстрактни истини и механично съвършенство. Сигурно съм мразил твърде много човешките слабости, защото единствената ми мисъл беше да усъвършенствам новите хуманоиди. Трудно ми е да го призная, но откривах някакво щастие сред онази бездиханна пустош. Дори като че ли се влюбих в собствените си създания.

Той пак млъкна, а в хлътналите му очи проблясваха трескави пламъчета.

— От унеса ме изтръгна един човек, дошъл да ме убие.

VI

Приведената мършава фигура на стареца се размърда в тъмнината. Ъндърхил също се понамести върху разнебитения стол, като внимаваше да не падне. След малко глухият и дълбок глас продължи:

— Така и не разбрах нито кой е той, нито как е пристигнал. Обикновен човек не би могъл да го направи. Дори ми се щеше да съм го познавал отпреди. Сигурен съм, че е бил забележителен физик и отличен алпинист. А вероятно и ловец. Във всеки случай, убедих се, че е интелигентен и непоколебим. Както казах, беше дошъл да ме убие. Един Господ знае как е успял да се добере незабелязано до континента. Там още нямаше никакви други хора — хуманоидите допускаха само мене до Централата. Както и да е, този човек успя някак си да се промъкне през радарните им установки и автоматичните оръжия. По-късно откриха самолета му, зарязан на един глетчер, и се видя, че е бил снабден с антирадарно устройство. Останалия път през новообразуваните вулканични планини той изминал пеша. Никой не знае как е преодолял все още горещите радиоактивни потоци лава. Използвал е някакъв родомагнитен защитен екран, с чиято помощ прекосил без никой да го види площадката на новия космодрум, заемаща по-голямата част от платото, и се добрал до постройките около Централната кула. Трябва Да е бил изключително смел, макар че така и не разбрах как точно го е направил. В един момент нахълта в кабинета ми в кулата, извика нещо и ме сепна. Беше почти гол, покрит с драскотини и кръв от мъчителния си преход. В ожулената си ръка държеше пистолет. Най-много ме изненада обаче горящата омраза в очите му.

Старикът потръпна и се прегърби още повече на високия си стол.

— Никога не бях виждал такава неописуемо чудовищна омраза, дори и при жертвите на войната. Дрезгавият му глас сякаш агонизираше, докато той крещеше заплахите си. „Дойдох да те убия, Следж! Да спра проклетите ти роботи и да освободя хората!“ Той, разбира се, се заблуждаваше. Дори и смъртта ми вече не би могла да спре хуманоидите, само че мъжът не го знаеше. Вдигна пистолета с двете си треперещи ръце, от които се стичаше кръв, насочи го към мен и стреля. Но крясъците му ме бяха предупредили и аз успях да залегна зад бюрото. Изстрелът му веднага привлече вниманието на хуманоидите, които кой знае как не го бяха забелязали досега. Хванаха го още преди да е успял да стреля втори път. Отнеха му пистолета и свалиха от тялото му някаква тънка мрежа от бял проводник, която вероятно му служеше като защитен екран. Та искам да кажа, че именно омразата му ме отрезви. Дотогава смятах, че с изключение на някои душевно разстроени индивиди, повечето хора с радост биха се възползвали от услугите на хуманоидите. Така че поведението му ми се стори необяснимо. Но хуманоидите ме осведомиха, че твърде много хора е трябвало да бъдат подложени на мозъчни операции, наркотично лечение или хипноза, за да ги направят щастливи съгласно изискванията на Основния закон. И че това изобщо не бил първият опит за покушение срещу живота ми, но те предотвратили всички останали. Исках да разпитам непознатия, но хуманоидите веднага го вкараха в операционната зала. Когато най-после ми позволиха да го видя, той ми се ухили някак глупаво от леглото си. Помнеше името си и дори ме позна, защото хуманоидите бяха доста усъвършенствали лечебните методи, но не знаеше как е стигнал до кабинета ми и че се е опитвал да ме убие. През цялото време шепнеше, че хуманоидите му харесват, защото съществували само за да правят хората щастливи. Добави, че и той вече се чувствал много щастлив. Щом малко поукрепна, хуманоидите го закараха на космодрума и повече нито го видях, нито го чух. Лека-полека почвах да разбирам какво съм направил. Хуманоидите ми бяха построили нещо като космическа родомагнитна яхта, с която обикалях пространството и се наслаждавах на идеалното спокойствие, на реда и на усещането, че съм единственият човек на милиони мили наоколо. Поръчах да я приготвят и тръгнах да обикалям планетата, за да разбера защо ме мразеше толкова този човек.

Старецът кимна към забързаните неясни фигури, изграждащи странната постройка отсреща, които продължаваха безшумното си дело в мрака.

— Сигурно вече си представяте какво открих — поде отново той. — Мъчително безсилие, обгърнато от празен разкош. Хуманоидите бяха твърде ефикасни в грижите си за безопасността и щастието на хората. Направо не им бяха оставили нищо, което те да вършат.

Той наведе глава към огромните си и все още сръчни ръце и тъжно се взря в изстраданите белези. Неволно стисна юмруци и отново се отпусна.

— Открих нещо много по-лошо от войната и престъпленията, от лишенията и смъртта — в буботещия му глас се долавяше някаква яростна горчивина. — Едно крайно безплодие. Хората седяха с бездейно отпуснати ръце, защото нямаше какво да правят. На практика се бяха превърнали в разглезени обитатели на съвършен затвор. Дори не можеха да спортуват, тъй като повечето спортове бяха обявени от Основния закон за опасни за живота им. Научната дейност беше забранена, защото в лабораториите също беше опасно. Образованието ставаше напълно излишно, понеже хуманоидите даваха отговор на всички въпроси. Изкуството се изроди в мрачно отражение на безсилието на хората. За житейски цели и стремления изобщо не можеше да се говори. Просто нямаше за какво да се живее. На хората им оставаше или да се захванат с някакво безсъдържателно хоби, или да играят глупави игри на карти, или най-много да отидат на безобидна разходка в парка — но винаги под зоркия поглед на хуманоидите, които бяха по-силни от тях и ги превъзхождаха във всяко едно отношение, независимо дали ставаше дума за плуване или шах, за пеене или археология. Създадоха им масов комплекс за непълноценност. Нищо чудно тогава, че всички ме мразеха и се опитваха да ме убият. Хората просто не виждаха изход от проклетото безсилие. На цигарите не се гледаше с добро око. Алкохолът беше с купони, а наркотиците — забранени. Дори сексът се контролираше строго. А самоубийството рязко противоречеше на Основния закон, пък и хуманоидите бяха пресекли достъпа до всички евентуални смъртоносни средства.

Впил поглед в паладиевата стрелка, проблясваща в мрака, старецът отново отрони тежка въздишка.

— Върнах се в Централата и се опитах да променя Основния закон. Изобщо не бях допускал, че ще се прилага толкова последователно. Вече ми беше съвсем ясно, че трябва да се внесе някакво изменение, така че хората да могат свободно да живеят и да се развиват, да работят и да почиват, ако искат да си рискуват живота, да избират и да носят последствията от своя избор. Само че онзи непознат се бе появил твърде късно. Вече бях построил Централата, и то прекалено добре. Основният закон бе напълно надеждно осигурен срещу всякакво вмешателство от страна на хората, дори и срещу моето. Посегателството срещу живота ми, според хуманоидите, доказвало, че Централата и Основният закон все още не били достатъчно добре защитени. В момента те подготвяли евакуацията на цялото население и разселването му по други планети. Когато се опитах да внеса изменения в закона, те ме прогониха от планетата заедно с другите.

Ъндърхил учудено погледна стареца:

— Но нали имате имунитет? — озадачено запита той. — Как така са успели да ви заставят?

— Вярно е, че разполагах с известна защита — отвърна Следж. — Бях програмирал в централния мозък изричната забрана хуманоидите да не ми пречат на свободата на действие, да не идват при мен и дори изобщо да не ме докосват освен ако не съм ги помолил за това. Но от друга страна, се бях престарал в стремежа си към опазване на Основния закон от хорско вмешателство. Така че, когато отидох в кулата да сменя програмата, хуманоидите ме последваха и не ми позволиха да се доближа до основното реле. Настоях да ме пуснат и тогава те нарушиха имунитета ми. Хванаха ме и насила ме качиха на космически кораб. Щом съм искал да променям Основния закон, ми казаха те, значи съм станал също толкова опасен, колкото и другите хора. Наредиха ми никога повече да не се връщам на Уинг IV.

Приведената фигура на стареца сви рамене.

— Оттогава насам живея непрекъснато в изгнание. Единствената ми мечта е да спра хуманоидите. На три пъти опитвах да се върна, тъй като на кораба бях направил оръжия, с които да унищожа Централата. Но патрулните им совалки винаги ме отблъскваха, преди да съм стигнал достатъчно близо. Дори последния път хуманоидите превзеха кораба ми и отвлякоха няколкото души, които бяха с мен, като промиха мозъците им и заличиха всички опасни за тях идеи. Мен обаче не ме докоснаха заради имунитета. И оттогава скитам от планета на планета, година след година. Трябва постоянно да се движа, за да бъда пред тях. На няколко планети публикувах откритията си в областта на родомагнетизма, та дано помогна на хората да устоят на нашествието на хуманоидите. Но родомагнетизмът е опасна наука. Този, който я усвои, се нуждае от защита повече от всеки друг според Основния закон. Така че веднага след мен се появяваха и хуманоидите.

Тук старецът отново въздъхна, после пое дъх и продължи:

— С новите си родомагнитни кораби те са в състояние да се придвижват неимоверно бързо, а и разстоянията не са никаква пречка за тях. В момента Уинг IV е нещо като техния кошер, от който те се стремят да наложат Основния закон на всички обитавани от хора планети. Никой не може да се спаси от тях освен ако не бъдат спрени.

Ъндърхил го слушаше, вперил поглед в подобните на играчки уреди, в дългата бяла стрелка и в оловната топка, чиито силуети се очертаваха в мрака върху кухненската маса. После неспокойно запита:

— Значи сега с тази машинка вие се опитвате да ги спрете, така ли?

— Ако можем да я довършим навреме.

— Но как… Как? — поклати недоверчиво глава Ъндърхил. — Та тя е толкова малка.

— Напротив, достатъчно голяма е — заяви Следж. — Всъщност тя е нещо, което хуманоидите не могат да разберат. Те са ненадминати при интегрирането и прилагането на онова, което знаят, но им липсват творчески способности. Не са изобретателни — кимна той към джунджуриите на масата. — Съгласен съм, че това устройство не изглежда внушително, но е нещо принципно ново. Тук родомагнитната енергия се използва за създаване на атоми, а не за разбиването им. Както сигурно знаете, най-устойчиви са атомите на елементите от средата на периодичната таблица. Тоест енергия се освобождава или при синтез на леки атоми, или при разпад на тежки.

Гърленият глас на стареца внезапно зазвуча някак властно:

— Всъщност това устройство е ключът към енергията на звездите, тъй като те светят посредством освободената енергия от ядрения синтез — най-вече от водорода, който чрез въглеродния цикъл се превръща в хелий. Устройството може да превърне този синтез във верижна реакция, като за катализатор се използва родомагнитен лъч с точно определена интензивност и честота. Хуманоидите не допускат никого на разстояние по-малко от три светлинни години до Централата, само че не подозират нищо за съществуването на това устройство. А аз мога да го използвам оттук и да превърна водорода от моретата и океаните на Уинг IV в хелий, а след това да превърна този хелий заедно с кислорода в по-тежки атоми. След стотина години астрономите от вашата планета ще забележат краткото припламване на нова звезда и това е. А хуманоидите трябва да замрат неподвижно веднага щом насочим лъча към Уинг IV.

Ъндърхил напрегнато се взираше в мрака. Гласът на старика звучеше убедително и в мрачния му разказ очевидно имаше голяма доза истина. През прозореца се виждаха неуморните черни хуманоиди, които безшумно издигаха светещите с мека светлина стени на новата къща. Вече беше забравил, че не гледаше с добро око на наемателите на Аврора.

— Вероятно и ние ще умрем — дрезгаво отбеляза той. — Цялата тази верижна реакция…

Следж поклати отрицателно съсухрената си глава.

— Каталитичният процес изисква много ниска степен на радиация — обясни той. — При тази атмосфера тук интензивността на лъча ще е твърде висока, за да предизвика реакция. Можем да използваме устройството дори в стаята, тъй като лъчът преминава свободно през стените.

Ъндърхил облекчено въздъхна. В края на краищата той беше един най-обикновен незначителен бизнесмен, разстроен от фалита на агенцията си и притеснен от това, че започваше да губи свободата си. От една страна, много му се искаше Следж да спре хуманоидите, но, от друга, не желаеше да става жертва.

— Добре — пое си дъх той. — Какво трябва да се направи?

Следж кимна към масата:

— Интеграторното устройство е почти готово — рече той. — Онова там в оловната топка е малък генератор на ядрен синтез. А това са настройващи бобини, транслационни рефлектори и фокусираща стрелка. Липсва ни направляващото устройство.

— Какво значи това?

— Нещо като прибор за прицелване — обясни Следж.

— В случая няма как да стане с обикновен телескопичен мерник, тъй като планетата ще се е придвижила през последните сто години, а лъчът трябва да е съвсем тесен, за да я достигне. Налага се да използваме родомагнитен сканиращ лъч с електронен преобразувател, за да имаме и образ. Аз тук имам осцилоскоп и чертежи за останалите части.

Той сковано стана от стола и запали осветлението — евтини луминесцентни лампи, които човек можеше да пали и гаси, без хуманоидите да му се пречкат. Разгъна чертежите и обясни на Ъндърхил с какво би могъл да му помогне, а той му обеща да дойде рано на следващата сутрин и добави:

— Ще взема инструменти от работилничката си. Имам малък струг, на който си правех части за моделите, плюс менгеме и ръчна бормашина.

— Ще ни трябват — отвърна старецът. Но внимавай и помни, че нямаш моя имунитет, а ако хуманоидите заподозрат нещо, и аз ще го загубя.

Ъндърхил неохотно напусна окаяните малки стаички с напуканата и пожълтяла мазилка и износените килими, опнати върху направения от човешка ръка под. Излезе и затвори вратата след себе си — най-обикновена скърцаща дървена врата, с каквато всеки човек можеше сам да си служи. С тръпки на ужас слезе по стълбите, прекоси двора и се запъти към онази нова и лъскава врата, която не би могъл да отвори сам.

— На вашите услуги, мистър Ъндърхил. — Преди още да бе вдигнал ръка, за да почука, яркият панел плавно и безшумно се плъзна встрани.

Вътре го очакваше малкият черен робот, сляп, но вечно нащрек:

— Вечерята е готова, сър.

Нещо отново го накара да потръпне. Зад тази стройна гола грациозност се долавяше мощта на конско хергеле. Роботът излъчваше някаква ужасяваща доброжелателност, съвършена и непреклонна. Онова жалко нищожно оръжие, което Следж нарече интегриращо устройство, внезапно му се стори напълно безнадеждна работа. Обзе го непрогледно отчаяние, но го беше страх да не се издаде.

VII

На следващата сутрин Ъндърхил предпазливо слезе в мазето, за да открадне собствените си инструменти. Направи му впечатление, че то е разширено и изменено. Подовата настилка беше съвсем нова. Тъмна, топла и еластична, тя някак поглъщаше стъпките му и той се движеше безшумно като хуманоид. Новите стени блестяха с мека светлина. Имаше и няколко нови врати, над които светеха надписи:

ПЕРАЛНЯ, СКЛАД, СТАЯ ЗА ИГРИ, РАБОТИЛНИЦА.

Спря несигурно пред вратата на работилницата. Новият плъзгащ се панел излъчваше мека зеленикава светлина. Беше затворен и не се виждаше никаква брава, а само някаква овална пластинка от бял метал, под която несъмнено имаше родомагнитно реле. Ъндърхил няколко пъти я натисна, но без никакъв резултат.

— На вашите услуги, мистър Ъндърхил. Какво обичате?

Той гузно се сепна и се опита да прикрие треперещите си колене. Беше сигурен, че хуманоидът ще е зает поне половин час, докато мие косата на Аврора, а не знаеше, че има и втори. Сигурно бе излязал от вратата, над която пишеше „СКЛАД“, защото стоеше точно под надписа — неподвижен, благосклонно загрижен, красив и ужасяващ.

— Ъ-ъ-ъ… нищо — отвърна той.

Сивите стоманени очи невъзмутимо го гледаха със слепия си взор. Уплашен да не разкрият тайната цел на посещението му, Ъндърхил трескаво затърси някакво логично обяснение и бързо добави:

— Просто гледах — гласът му звучеше сухо и прегракнало. — Доста сте пооправили мазето — той кимна към вратата, над която пишеше „СТАЯ ЗА ИГРИ“. — Какво има там?

Хуманоидът дори не помръдна, но скритото реле се задейства и яркият панел безшумно се плъзна встрани. Вътре тъмните стени веднага светнаха. Стаята беше празна.

— Смятаме да поставим специално оборудване за развлечение и отмора — бодро поясни хуманоидът. — В най-скоро време.

За да прекъсне неловката пауза, Ъндърхил измърмори пресипнало:

— Синът ми Франк има мишена и стрели, а и някъде май се търкалят едни бухалки за бейзбол.

— Прибрали сме ги — меко го информира хуманоидът. — Подобни неща са опасни. На тяхно място ще поставим безопасно оборудване.

Ъндърхил си спомни, че и самоубийството е забранено.

— Дървени кубчета, предполагам — горчиво рече той.

— Дървените кубчета са опасно твърди — любезно отвърна роботът. — От треските им човек може да се нарани. Нашите кубчета са пластмасови, напълно безвредни. Искате ли да ви доставим комплект от тях?

Ъндърхил гледаше като онемял изящното му черно лице.

— Освен това ще се наложи да приберем инструментите от работилницата ви — мило го осведоми хуманоидът. — Те са извънредно опасни. Но пък можем да ви предложим инструменти за работа с мека пластмаса.

— Благодаря — смутено рече Ъндърхил. — Има време. Той тръгна да се връща, но хуманоидът го спря.

— Сега, след като вече загубихте агенцията си — започна да го увещава той, — ви предлагаме да приемете официално нашите пълни услуги. Всички, които са подписали нотариалния акт за прехвърляне на имуществата, се ползват от преференции, така че веднага щом подпишете, ще комплектуваме домашните ви помощници.

— И за това има време — мрачно отвърна Ъндърхил. Той избяга от къщата, макар че трябваше да почака хуманоида да му отвори задната врата, и изкачи стълбите към апартаментчето над гаража. Следж го очакваше и го пусна вътре. Ъндърхил се отпусна върху строшения кухненски стол и с благодарност огледа напуканите стени, които не светеха, и вратата, която човек сам си отваряше.

— Не можах да взема инструментите — отчаяно се оплака той. — Хуманоидите възнамеряват да ги приберат.

На сивкавата дневна светлина старецът изглеждаше бледен и обезсърчен. Изпосталялото му лице бе някак изпито, а под хлътналите му очи имаше тъмни сенки, сякаш не бе спал цяла нощ. На пода все още си стоеше недокоснатият поднос с храна.

— Ще дойда с теб — рече старецът. В уморените му очи проблесна синкава решителност. — Непременно трябва да вземем инструментите. Надявам се имунитетът ми да ни опази и двамата.

Той взе някаква одърпана пътна чанта и Ъндърхил го последва надолу по стълбите. Когато пресякоха двора и стигнаха до задния вход, Следж извади малка подкова от бял паладий и я допря до металната овална пластинка. Вратата начаса се отвори. Двамата влязоха и през кухнята тръгнаха към мазето.

До умивалника стоеше малък черен робот и миеше чиниите, абсолютно безшумно и без никакви пръски вода. Ъндърхил неспокойно го погледна. Предполагаше, че този вероятно е същият хуманоид, който срещна долу в мазето, тъй като другият би трябвало да е още зает с косата на Аврора.

Неясният имунитет на Следж му се струваше доста несигурна защита срещу необозримата дистанционна интелигентност на роботите. Ъндърхил потръпна и бързешката отмина хуманоида, но той не му обърна никакво внимание.

Коридорът на мазето беше тъмен. Следж докосна с подковата друго реле и стените светнаха. После отвори вратата на работилничката, като запали и вътрешните стени.

От самата работилница не бе останало почти нищо. Нямаше ги шкафовете и тезгяхът, а бетонните стени бяха покрити с някаква светеща материя. Ъндърхил изпадна в ужас, защото си помисли, че и инструментите са изчезнали. Но после ги откри, струпани в един ъгъл заедно с детския комплект за стрелба с лък, който Аврора бе купила миналото лято — явно и това бе още една играчка, твърде опасна за склонното към самоубийства човечество. Всички тези неща бяха подготвени за изнасяне. Двамата със стареца напъхаха в чантата малкия струг, бормашината, менгемето и още някои по-дребни инструменти. Ъндърхил метна товара на рамо, а Следж загаси стените и затвори вратата. Хуманоидът продължаваше да мие чиниите и отново — необяснимо защо — изобщо не ги забеляза.

На външните стълби Следж бе обзет от внезапен пристъп на кашлица и трябваше да спре за малко, но в крайна сметка се добраха безпрепятствено до малкото апартаментче, в което нашествениците нямаха право да влизат. Ъндърхил монтира стругчето върху библиотечната масичка в преддверието и се хвана за работа.

Ден след ден, бавно и мъчително, направляващото устройство започна да придобива форма.

Понякога съмненията на Ъндърхил отново го обземаха. Друг път, докато гледаше синьозеленикавия цвят на измъченото лице на Следж и неконтролируемото треперене на сбръчканите му чепати ръце, го заливаше страхът, че старецът може да се окаже умствено също толкова нездрав, колкото и телесно, а планът му за спиране на нашествието на хуманоидите да е само една безнадеждна илюзия.

Взираше се в малката машинка върху кухненската маса, в паладиевата стрелка и в оловната сфера и цялата идея му се струваше пълно безразсъдство. Нима бе възможно какъвто и да е апарат да е в състояние да взриви океаните на планета, толкова отдалечена, че дори и собственото й слънце едва се виждаше с телескопа?

Всичките му съмнения и страхове обаче изчезваха, щом зърнеше хуманоидите.

Всеки път Ъндърхил излизаше с нежелание от убежището на апартамента, тъй като новият свят на хуманоидите не му се нравеше и го правеше неспокоен. Лъскавото великолепие на новата му баня го дразнеше, понеже не можеше сам да борави с крановете за водата — та нали човек можеше да се самоубие като се удави? Прозорците го потискаха, защото само хуманоидите можеха да ги отварят — иначе някой можеше да падне или да се хвърли от тях. Не му харесваше и музикалната стая, обзаведена с внушителни лъскави уредби, с които обаче можеше да работят само хуманоидите.

Лека-полека той започна да споделя тревогата на стареца, че трябва да се бърза, докато един ден Следж не го предупреди най-сериозно:

— Не бива да прекарваш толкова време с мене, защото ще разберат, че работим върху нещо важно. По-добре се преструвай, че си започнал да ги харесваш и че идваш при мене единствено за да убиваш времето.

Ъндърхил го послуша, само че не го биваше много като актьор. Започна старателно да се прибира навреме за храна. Полагаше усилия да води нормален разговор и говореше на всички теми, с изключение на тази за взривяване на планети. Опитваше се да изглежда ентусиазиран, когато Аврора му показваше новите подобрения в дома им. Възторжено ръкопляскаше на музикалните изпълнения на Гей и излизаше с Франк на дълги разходки в приказните нови паркове.

Всичко това още по-добре му разкри какво бяха направили хуманоидите със семейството му, някак си укрепи намалялата му вяра в интегриращото устройство на Следж и го накара да удвои решимостта си, че хуманоидите трябва да бъдат спрени на всяка цена.

В началото Аврора беше в луд възторг от чудесните нови роботи. Те вършеха цялата черна домакинска работа, ходеха на пазар, готвеха и миеха вратовете на децата. Обличаха я с голям вкус, грижеха се за външността й и това й оставяше достатъчно свободно време за игра на карти.

Но свободното й време вече бе станало твърде много. Тя всъщност обичаше да готви, поне що се отнася до любимите семейни ястия, но според хуманоидите печките и готварските ножове бяха опасно нещо. Изобщо в кухнята не беше редно да влизат хора.

Хобито й беше бродерията, но хуманоидите й отнеха иглите. Обичаше да шофира, но и това вече не й позволяваха. Потърси утеха в романите от домашната библиотека, само че хуманоидите отново се намесиха и прибраха всички книги, понеже в тях се разказваше за нещастни хора в опасни ситуации.

Един следобед Ъндърхил я намери разплакана.

— Омръзна ми! — отчаяно хълцаше тя. — Не можеш да си представиш как мразя тези мръсни черни машини! Отначало ми харесваха, но сега дори не ме оставят да изям един бонбон! Няма ли как да се отървем от тях, скъпи? Завинаги?

Само че до лакътя на Ъндърхил стоеше едно от слепите роботчета и той трябваше да каже, че няма как.

— Предназначението ни е да служим вечно на всички хора — любезно се обади хуманоидът. — Трябваше да ви отнемем бонбоните, мисис Ъндърхил, защото и най-малкото увеличение на телесното тегло намалява средната продължителност на живота.

Дори и децата не можеха да се изплъзнат от тази абсолютна загриженост. На Франк му иззеха цял арсенал смъртоносни пособия — джобно ножче, боксьорски ръкавици, пумпали, прашки и зимни кънки. Замениха ги с безобидни пластмасови играчки, които той ненавиждаше. Веднъж се опита да избяга от училище, но един хуманоид веднага го намери и го върна обратно.

Гей пък открай време си мечтаеше да стане голяма цигуларка. Обаче откакто се появиха хуманоидите, те прогониха учителите й и сами се заеха с нея. Една вечер Ъндърхил я помоли да посвири и тя тихо отвърна:

— Знаеш ли, татко, повече няма да свиря на цигулка.

— Защо, моето момиче? — изненада се той от горчивата решителност, изписана върху лицето й. — Толкова добре се справяш, особено след като хуманоидите започнаха да ти водят уроците.

— Тъкмо там е бедата, татко. — За дете тя звучеше учудващо уморено и сериозно. — За мен са твърде добри. Колкото и да се старая, не мога да ги настигна. Не виждам никакъв смисъл. Разбираш ли, татко? — гласът й потрепери — Абсолютно никакъв смисъл.

Той разбра. Решимостта му се възвърна и се захвана с подновени сили за тайната си работа. Хуманоидите трябваше да бъдат спрени. Направляващото устройство бавно започна да се оформя и един ден настъпи мигът, когато треперещите и разкривени пръсти на Следж монтираха и последния малък детайл, изработен от Ъндърхил, и внимателно запоиха последния проводник. После старецът дрезгаво прошепна:

— Готово.

VIII

Пак беше привечер. Отвън, през прозорците на мизерните малки стаички — прозорци от най-обикновено чупливо и зацапано стъкло, но които човек можеше сам да отваря — се виждаше промененият облик на градчето Ту Ривърс — внушителен, но някак чужд и потискащ. Вече ги нямаше старите улични стълбове — сега с нощта се бореха разноцветните светлини от стените на странните нови постройки и къщи. По светналия покрив на отсрещния палат все още работеха няколко хуманоида, тъмни и мълчаливи.

А вътре в малкото, направено от хора апартаментче насочващото устройство бе монтирано върху кухненската маса, която Ъндърхил подсили и прикрепи с болтове към пода. След това го свързаха с интегриращото устройство. Паладиевата стрелка покорно се поклащаше, докато треперещите пръсти на Следж проверяваха копчетата и бутоните.

— Всичко е наред — рече той.

Хрипливият му глас звучеше спокойно, но дишането му се учести, а чепатите му ръце вече се тресяха неудържимо. Ъндърхил дори забеляза как по измършавялото му лице внезапно избиха сини петна. Седнал на високия си стол, старецът сграбчи масата, за да не падне, а Ъндърхил изтича за лекарството. Следж веднага го погълна и след малко се пооправи.

— Благодаря — изхриптя старецът. — Вече съм по-добре, а скоро ще имам достатъчно време да си почина. — Той погледна през прозореца към голите черни фигури на роботите, които продължаваха да се суетят забързано около златистите кули и блесналия ален свод на отсрещния палат, и добави: — Наблюдавай ги и ми кажи като престанат да се движат.

Той изчака треперенето на ръцете му да се поуспокои и после се зае с ръчките и бутоните на насочващото устройство. Стрелката на интегратора безшумно се размърда.

Човешкото око не можеше да види силата, способна да взриви планета. Тя бе недоловима и за слуха. Затова наблизо бяха поставили малък монитор, чрез който далечната цел щеше да стане достъпна за несъвършените човешки сетива.

Стрелката сочеше към стената на кухнята, но лъчът щеше да я преодолее безпрепятствено. Цялото апаратче приличаше на детска играчка и работеше беззвучно като хуманоид.

Щом стрелката се размърда, по екрана на монитора пробягаха зеленикави точки, които всъщност бяха звездите, сканирани от мощния лъч в движението му към планетата, която трябваше да бъде унищожена.

Ъндърхил различи познати съзвездия, които, силно умалени, преминаха през екрана и изчезнаха, докато стрелката търсеше своята цел. По едно време в центъра на екрана три звезди образуваха нещо като разностранен триъгълник и стрелката внезапно замря. Следж докосна някакви други бутони и зеленикавите точки се разпръснаха, но след тях се появи друго зелено петно.

— Системата Уинг! — прошепна Следж. Останалите звезди напуснаха очертанията на екрана, а зеленото петно нарасна. Остана само то и започна да се превръща в ярък диск. С увеличението се провидяха и дузина малки звездички, плътно разположени около диска.

— Уинг IV!

Дрезгавият шепот на стареца едва се чуваше. Ръцете му потрепваха върху бутоните, той натисна нещо и четвъртата звездичка от външната страна на диска изпълзя в центъра на екрана. Останалите се разпръснаха, а тя започна да расте. Дори трепкаше като ръцете на стареца.

— Гледай да не помръднеш! — прошушна той. — Не дишай, за да не отклониш стрелката!

После предпазливо се пресегна към друг бутон, но още щом го докосна, зеленикавият образ на екрана бясно заподскача. Той бързо дръпна ръка и я хвана с другата, за да спре треперенето й.

— Погледни ги сега — нервно прошепна Следж и кимна към Прозореца. — И ми кажи, щом престанат да се движат.

Ъндърхил неохотно вдигна очи от напрегнатата суха фигура, надвесена над апаратчето играчка. После погледна навън към няколкото черни роботчета, които пъргаво и делово сновяха насам-натам по покривите на отсрещните сгради.

Гледаше ги и ги чакаше да спрат.

Дори не дишаше. Чуваше забързаното бумтене на сърцето си и усещаше как мускулите му неспокойно играят. В опитите си да се успокои той се стараеше да не мисли за предстоящата експлозия на планетата — толкова отдалечена, че отблясъците от взрива й щяха да се забележат оттук чак след повече от сто години. Сепна го пресипналият глас, който запита:

— Спряха ли?

Той поклати глава и пое дъх. Отсреща малките черни машини продължаваха както досега да пренасят непознатите си инструменти и материали и да изграждат нещо като богато орнаментиран свод над аления сферичен покрив на сградата.

— Не са — отвърна Ъндърхил.

— Значи се провалихме — промълви отпаднало старецът. — Нищо не излезе. Не зная защо.

В това време зад вратата се чу тропот. Те я бяха заключили, но старата брава можеше да бъде пречка само за хора. Нещо изтрещя и вратата внезапно се отвори. Безшумно и грациозно вътре влезе хуманоид и в стаята се разнесе звънкото му сребристо гласче:

— На вашите услуги, мистър Следж. Старецът го погледна с блеснали от ужас очи.

— Махай се! — изхриптя той. — Забранил съм ви… Хуманоидът не му обърна никакво внимание и се втурна към кухненската маса. С безпогрешна ръка завъртя две копчета върху направляващото устройство и мониторът угасна. Паладиевата стрелка се замята като пияна. После роботът изтръгна проводниците, запоени към оловната сфера, и извърна слепите си стоманени очи към Следж.

— Опитвахте се да разрушите Основния закон — бодро изрече хуманоидът. В гласа му не се долавяше нито обвинение, нито злоба или яд. — А както знаете заповедта да зачитаме свободата ви не е по-висша от този закон. Следователно сме длъжни да се намесим.

Пребледнял като мъртвец, старецът се обърна и го погледна. Главата му бе хлътнала между раменете и го избиваха сините петна, все едно че животът го напускаше. Вместо очи имаше черни дупки, от които струеше неземна лудост. Дишаше мъчително и на пресекулки.

— Как…? — изфъфли почти неразбираемо той. — Как се досетихте, че…

Застиналата неподвижно малка машина отривисто рапортува:

— От онзи човек на Уинг IV, който дойде да ви убие, научихме за защитните екрани срещу родомагнитните лъчи. Централата ни вече е напълно защитена срещу катализиращия ви лъч.

Старият Следж скочи от стола. Кльощавата му фигура цялата се тресеше. Стоеше и се олюляваше, задъхан, прегърбен и сбръчкан като някаква човешка люспа, с поглед, вперен в стоманените невиждащи очи на хуманоида. После преглътна мъчително, отпуснатите му синкави устни се раздвижиха, но от тях не излезе нито звук.

— Знаехме през цялото време за опасния ви проект — продължаваше закачливият звънък глас. — Сетивата ни вече са много по-остри, отколкото вие ги направихте навремето. Оставихме ви да го довършите, тъй като в крайна сметка и ние ще имаме нужда от него за по-пълното прилагане на Основния закон. Запасите от тежки метали за енергийните ни съоръжения са ограничени, но сега вече ще можем да черпим безкрайни количества енергия на базата на каталитичния ядрен разпад.

Старецът залитна сякаш някой го беше ударил, после замаяно се изправи:

— Как… Какво е това?

— Отсега нататък ще можем да обслужваме хората вечно — весело изчурулика черното роботче. — На всяка планета от всяка звездна система.

Следж падна. Стройният хуманоид стоеше неподвижно и не направи никакъв опит да му помогне. Ъндърхил успя да подхване стареца, преди главата му да се е ударила в пода.

— По-бързо! — гласът му звучеше учудващо спокойно. — Тичай за доктор Уинтърс. Хуманоидът не помръдваше.

— Вече няма опасност за Основния закон — измърка той. — Следователно повече не можем нито да пречим, нито да помагаме на мистър Следж.

— Тогава извикай доктор Уинтърс вместо мене! — сопна се Ъндърхил.

— На вашите услуги, сър — с готовност откликна роботът.

На пода старецът се раздвижи и едва чуто изшептя:

— Няма време… Няма смисъл! Свършено е, победиха ме! Какъв глупак излязох! Сляп като хуманоид! Кажи им… да ми помогнат… Отказвам се от имунитета… Вече не ми трябва… Край… Свърши се с човечеството!

Ъндърхил кимна и лъскавото роботче с покорна загриженост веднага приклекна до стареца.

— Желаете да се откажете от специалната привилегия, така ли? — закачливо пропя то. — Значи искате да приемете пълния размер на услугите ни, съгласно Основния закон? Това ли да разбирам, мистър Следж?

— Да — тихо изхриптя старецът и кимна с мъка. Веднага след това в тясната стаичка нахлуха малки черни хуманоиди. Един от тях дръпна нагоре ръкава на Следж и му почисти ръката със спирт, а друг му направи инжекция. После го поеха внимателно и го отнесоха.

В малкото апартаментче, което вече бе престанало да бъде убежище, останаха няколко хуманоида, скупчени около непотребното интегриращо устройство. Първо го огледаха внимателно и сетивата им попиха всяка подробност, след което започнаха да го разглобяват.

Едно от черничките роботчета обаче се насочи към Ъндърхил. Изправи се неподвижно пред него и погледът на слепите му метални очи го прониза. Краката на Ъндърхил се разтрепериха и той преглътна мъчително.

— Мистър Ъндърхил — благосклонно изгугука роботът. — Защо му помагахте?

Той пак преглътна и рязко отвърна:

— Защото не ми харесвате, нито вие, нито проклетия ви Основен закон. Защото задушавате всичко човешко. Ето защо. Исках… Исках да ви спра.

— И други са били недоволни — меко избръмча хуманоидът. — Но само отначало. Тъй като ние старателно следваме Основния закон и сме се научили как да правим всички хора щастливи.

Ъндърхил предизвикателно изпъчи рамене:

— Не всички! — тихо рече той. — Съвсем не всички! Тъмният грациозен овал на лицето на хуманоида както винаги изразяваше бдителна благосклонност и леко учудване. Сребристият му гласец беше топъл и любезен:

— Мистър Ъндърхил, и вие като всички хора не правите разлика между добро и зло. Това се вижда от стремежа ви да унищожите Основния закон. Така че не можем повече да отлагаме и ще ви се наложи да приемете пълните ни услуги веднага.

— Добре — отстъпи той, но после добави с известна горчивина: — Само че прекалените ви грижи задушават хората и не ги правят щастливи.

Мекият глас на робота бодро го успокои:

— Първо опитайте, мистър Ъндърхил.

На следния ден му позволиха да посети Следж в градската болница. Един чевръст хуманоид ловко шофираше собствената му кола, а после го придружи по коридора на огромната току-що построена болница и влезе с него в стаята на стареца. Очевидно отсега нататък тези слепи стоманени очи щяха винаги да го наблюдават.

— Радвам се да те видя, Ъндърхил — весело прогърмя Следж от леглото си. — Днес се чувствам много по-добре, благодаря. Старото ми главоболие почти изчезна.

Ъндърхил също се зарадва на цъфтящото здраве на Следж и на това, че той веднага го позна, защото се беше притеснил, че хуманоидите са изтрили паметта на стареца. От друга страна обаче за първи път чуваше за главоболието му. Озадачен, той присви очи и внимателно го погледна.

Следж лежеше подпрян на възглавници, изкъпан и подстриган, а възлестите му ръце бяха скръстени върху белоснежните чаршафи. Лицето му все още бе изпито и очите хлътнали, но вече го нямаше онзи мъртвешки синкав цвят и сега то приятно розовееше. Отзад на главата му имаше превръзка.

Ъндърхил неспокойно пристъпи от крак на крак.

— О! — тихо прошепна той. — Не знаех, че…

Зад леглото стоеше спретнат черен хуманоид, неподвижен като статуя. Той гъвкаво се извърна към Ъндърхил и обясни:

— Мистър Следж от дълги години е страдал от доброкачествен мозъчен тумор, който лекарите не са успели да открият. Това му е причинявало главоболие и дори известни натрапчиви халюцинации. Ние отстранихме образуванието и халюцинациите му изчезнаха.

Ъндърхил неуверено гледаше изискания сляп хуманоид.

— Какви халюцинации?

— Мистър Следж се смяташе за специалист по родомагнетизъм — поясни роботът. — Дори си въобразяваше, че бил създателят на хуманоидите. През цялото време го измъчваше ирационалното схващане, че Основния закон не му харесва.

Изнуреният старец учудено се размърда:

— Наистина ли? — изпитото лице е някак добродушно празно, а в хлътналите очи проблесна моментен интерес. — Всъщност който и да ги е създал, те са чудесни. Нали така, Ъндърхил?

Ъндърхил бе доволен, че не му се наложи да отговаря, тъй като блесналите кухи очи на стареца внезапно се затвориха и той заспа. Хуманоидът докосна ръкава му и безмълвно кимна. Той покорно го последва.

Малкият черен робот внимателно и приветливо го придружи по лъснатия коридор, повика асансьора и го отведе в колата. Седна зад волана и вещо подкара по разкошните нови булеварди към великолепно устроения затвор на дома му.

Ъндърхил седеше до него и наблюдаваше малките му ловки ръце и преливащите бронзовосини отблясъци по черния метал на робота. Абсолютната машина, идеална и красива, създадена да служи вечно на хората. Той потръпна.

— На вашите услуги, мистър Ъндърхил. — Стоманените очи продължаваха да гледат напред, но хуманоидът някак си го виждаше. — Какво има, сър? Не сте ли щастлив?

На Ъндърхил му призля от ужас. Кожата му сякаш стана лепкава и болезнено настръхна. Потната му ръка здраво сграбчи дръжката на вратата и той едва се удържа да не скочи от колата и да побегне. Но това беше глупаво, защото нямаше къде да избяга. Той се насили да седи без да мърда.

— Ще бъдете щастлив, сър, ще видите — весело му обеща хуманоидът. — Научили сме се как да правим всички хора щастливи, съгласно Основния закон. Сега вече се ползвате от пълните ни услуги. Дори мистър Следж е много щастлив.

Ъндърхил се опита да каже нещо, но гърлото му бе пресъхнало. Изведнъж усети, че е болен. Всичко пред очите му се замъгли и стана сиво. Без съмнение хуманоидите бяха съвършени. Дори се бяха научили да лъжат само и само да правят хората доволни и безгрижни.

Беше сигурен, че са го излъгали. Не беше тумор онова, което бяха отстранили от мозъка на Следж, а паметта му — научните знания и горчивото разочарование на създателя им. Но пък той с очите си видя, че сега Следж е щастлив. Ъндърхил се опита да спре конвулсивните си тръпки.

— Страхотна операция! — насили се да каже той, едва чуто. — Повечето от наемателите на Аврора бяха доста забавни, но този старец се оказа върхът. Как изобщо можа да му хрумне, че той е създал хуманоидите и че знае как да ги спре! Знаех си, че ме лъже!

Целият втрещен от ужас, той направи плах опит да се засмее.

— Какво има, мистър Ъндърхил? — бдителният хуманоид вероятно бе забелязал тръпките му. — Да не би да ви е зле?

— Не, нищо ми няма — изсумтя отчаяно той. — Абсолютно нищо! Тъкмо установих, че съм страшно щастлив, съгласно Основния закон. Всичко е чудесно — той говореше някак пресипнало, необуздано. — Няма да е необходимо да ме оперирате.

Колата зави по една пряка на блесналия булевард и пое към тихата красота на неговия затвор. Безполезните му ръце се свиха в юмруци, после се отпуснаха и той ги скръсти върху коленете си. Вече нямаше какво да прави.

Информация за текста

© 1947 Джак Уилямсън

© Сергей Христов, превод от английски

Jack Williamson

With Folded Hands…, 1947

Сканиране и разпознаване: SecondShoe, 2010

Корекция и форматиране, Диан Жон, 2010

Издание:

Библиотека „Фантастични повести и романи“ — 5

Свалено от „Моята библиотека“ (http://chitanka.info/text/16540)

Последна редакция: 2010-07-07 18:30:00

Content

Джак Уилямсън
Със скръстени ръце

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Информация за текста