Ф. Пол Уилсън

Един ден от живота

Един от моите телефонни приятели, Ед Горман (с когото съм прекарал неизброими часове в разговори, но никога не сме се срещали) спомена, че той и Марти Грийнбърг са съ-редактори на една антология, наречена „Дебнещите“, съставяна по поръчка на „Дарк Харвест/НАЛ“. Попита ме дали искам да им сътруднича? Казах, че ме сърбят ръцете да съживя Майстор Джак, главния герой от „Гробницата“. Какво било мнението ми относно разказ за Джак? Ед, който е фен на Майстор Джак от самото начало, ми каза, че просто трябва да го направя.

„Гробницата“ бе публикувана пет години преди това. Удари листата на бестселърите, спечели награда „Порджи“ от „Преглед на книгите от Западния бряг“ и пощенската кутия започна да прелива. Бях завършил романа с това, как животът на Джак виси на косъм и читателите искаха да знаят: „Какво се случва с Майстор Джак? Кога ще напишете нов роман за Майстор Джак?“. Не исках да се забърквам с герой от поредица, но книгата продължаваше да се продава и все още получавах писма.

После и Холивуд прояви интерес. „Ню Уърлд Пикчърс“ предложиха романа за филмиране, но комбинацията от ниско платени антики, начело с Фред Олън Рей и скапан сценарий (бяха преместили действието в Пасадена!) удави проекта. С един замах скалъпих спекулативен сценарий по време на едно единайсетчасово усилие да го спася, но вече бе твърде късно.

„Гробницата“ бе предлаган за филмиране общо четири пъти. На всички им допадна идеята Майстор Джак да се превърне в герой от сериал: но ракошите, демоните от бенгалския храм, които осигуряват хорър-частта, провалиха всички опити да се направи филмова адаптация. Как да ги направиш да изглеждат реални? Раграничителната линия между добрия хорър и някакво смешно филмче е точно няколко нанометра. Един ракош е нещо страшно, някой тип с гумен костюм — нещо тъпо.

Докато пиша тези редове, „Бийкън Филмс“ (които създадоха „Еър форс едно“) заедно с „Фърст Стрийт Филмс“, наистина се стараят да пренесат „Гробницата“ на широкия екран. Смятат, че с дигитални ефекти могат да създадат правдоподобни ракоши. Ще видим.

Взаимоотношенията с Холивуд ми осигуриха бъдещ мотив за написването на нова история за Майстор Джак. Бях създал няколко оригинални екшън сцени за сценария на Майстор Джак, които изпратих в „Ню Уърлд“ и исках да бъдат с осигурено авторско право. Най -добрия начин за това, бе да ги включа в някакъв разказ. Всички те са в „Един ден от живота“

Обадих се на Марти Грийнбърг (най-плодовития съставител на антологии в света — съмнявам се, дали самият той е наясно, колко такива е редактирал) за повече подорбности по антологията и по време на този разговор (първият от цяла поредица) той успя да ме експлоатира за редакторската работа по една от антологиите, които се продаваха от „Американски хорър писатели“. Така започна „Панаир на чудесата“, но това е вече друга история…

„Дебнещите“ се оказа изключително успешна — клубове на книгата, аудио версии и многобройни издания на чужди езици. Но докато сътрудничах за нея, отворих врати за коварното влияние на Мартин Х. Грийнбърг. Тогава знаех прекалено малко за ефекта, който щеше да окаже този привидно безобиден акт върху моята производителност за къси разкази.

Повече за Марти — по-нататък. А за тези, които се интересуват, Трам се появява и в „Дат-Тай-Вао“.

* * *

Когато хлебарката направи десен завой по стената, Джак метна нов шурикен през стаята. Стоманените върхове на звездата за хвърляне се забиха точно над дългите антени на насекомото. То се дръпна назад и се озова обградено от четири от звездите.

— Готово! — каза Джак от мястото, където лежеше върху все още непокътнатото хотелско легло.

Той преброи шурикените, които се подаваха от стената. Дузина от тях се извиваха във финна дъга над и зад функциониращия с мъка телевизор, завършвайки с мъничък квадрат, там, където хлебарката бе пленена.

Гледай ти. Отново се бе освободила. Пропълзя над един от шурикените и сега продължаваше да пътешества нанякъде си. Джак я остави на мира и се претърколи по гръб върху юргана.

Скука.

И жега. Бе облечен с дънки и широк, тежък пуловер под прекалено голямото за ръста му яке лека категория, и двете тъмносини; на главата му се кипреше оранжево-черна плетена шапка. Бе превключил термостата на най-ниската степен, но стаята си оставаше гореща като пещ. Не искаше да рискува да съблече каквото и да е, защото когато зумерът забръмчеше, трябваше да се втурне в лудешки бяг.

Той хвърли поглед към прашното нощно шкафче, където малката, с размери на уокмен и снабдена с антена, черна кутия стоеше мълчаливо.

— Хайде де, крайно време е — промърмори в нейна посока. — Давай да свършваме.

Тази нощ Райли и неговите мърлячи щяха да предприемат своя ход. Какво толкова се бавеха? Вече бе почти един след полунощ — три часа в този бълхарник. Започваше да го сърби. Бе достигнал предела, до който можеше да гледа телевизия без да му се доспи. Дори и да не беше приспивното бръмчене на някакъв водещ, който вземаше интервю от някакъв актьор, жегата изцеждаше силите му.

Свеж въздух. Може би това ще свърши работа.

Джак се изправи, протегна се и пристъпи към прозореца. Навън бе ясна, почти хелоуинска[1] нощ, с голяма луна, която се издигаше над града. Той сграбчи дръжките и дръпна. Нищо. Проклетото нещо не помръдваше. Тъкмо проверяваше ръбовете на рамката, когато дочу слабото плющене на пушка. Куршумът мина през стъклото на два инча вляво от главата му, посипвайки лицето му с дребни остри отломки, докато префучаваше покрай ухото му.

Джак прегъна колене и се свлече на пода. Чакаше. Не последваха други изстрели. Като внимаваше да държи главата си под нивото на перваза, се изправи до клекнало положение, после се хвърли към лампата на нощното шкафче до далечния край на леглото, сграбчи я и се претъркули на пода с нея. Още един изстрел прониза стъклото и изсвистя през стаята, докато гърбът му се удряше в пода. Той изгаси лампата.

Другата лампа, онази до телевизора, все още бе включена — шейсет вата помощна светлина за стрелеца. И който и да стреляше, знаеше, че следващата стъпка на Джак ще е свързана с нея. Щеше да бъде подготвен.

Пълзейки по корем, Джак се плъзна по фабричния килим към ъгъла на леглото, докато не постигна ъгъл, при който крушката се подаваше изпод абажура. Извади предпоследния си шурикен и го запрати към нея. С електрически трясък тя проблесна синьо-бяло и стаята потъна в тъмнина, с изключение на трепкащото сияние на телевизора.

Джак незабавно подаде глава над леглото и погледна през прозореца. През паяжината на стъклото той съзря обемиста фигура, която се извърна и се втурна по съседния покрив. Лунната светлина проблясна по дългото дуло на една мощна карабина, отрази се от лещите на оптичния мерник, а после другия вече си бе отишъл.

Един високочестотен звук го накара да подскочи. Червената лампичка на сигналната кутия мигаше като полудяла. Курополис искаше подкрепление. Което означаваше, че Райли е ударил.

— Фукльо.

* * *

„Вечерта не е лоша“ си помисли Джордж Курополис, забърсвайки барплота пред елегантната млада брюнетка, докато тя се настаняваше. Не бе страхотна вечер, но това, че все още имаше половин дузина клиенти по това време на нощта бе добре. И което бе още по-добре — Райли и неговите отрепки не се бяха появили.

Може би нощес ще създават проблеми на някой друг.

— Какво да бъде? — попита той брюнетката.

— Чай, моля — каза тя с усмивка. Хубава усмивка. Бе добре облечена и носеше свестни бижута. Не точно прекомерно добре за квартала, но по-добре от обичайното.

На Джордж му се щеше да има повече клиенти от нейния калибър. И би трябвало да има. Защо не, по дяволите? Хромът отвън и вътре не беше ли бляскав? Подът не беше ли толкова чист, та чак да може да се яде на него? Нима всичко, което предлагаше, не бе приготвено тук, на място?

— Разбира се. Малко пай?

— Не, благодаря ви.

— Хубав е. Боровинков. Сам съм го правил.

Отново онази усмивка:

— Не, благодаря. На диета съм.

— Разбира се — измърмори той, докато се отдалечаваше, за да й донесе гореща вода. — Всеки спазва проклетата диета. Диетите започват да стават опасни за здравето ми.

Точно тогава входната врата се отвори с трясък и един мъж с бяла коса, в средата на двайсетте, скочи вътре с рязана пушка в ръцете. Насочи я към тавана и изстреля един залп по посока на стъкларията над касовия апарат. Бумтежът на взрива бе оглушителен, когато стъклото се изсипа като водопад.

Ето го и Мат Райли.

Още четирима от бандата му се тълпяха зад него. Джордж ги разпозна: чернокожият с бялото кожено яке с ресните бе Рийс; Рейф бе със синия мохикан[2], Тони имаше бял; а скинът с бебешкото лице бе Чийкс.

— И такааа! — каза Райли, хилейки се свирепо под закривения си нос, злобни малки очички, тъмни вежди и изрусена до бяло войнишка прическа. — Време е да наритаме нечий задник!

Джордж бръкна в джоба си и натисна бутона на зумера, после вдигна ръце и се отдръпна назад към стената.

— Ей, Мат! — подвикна той. — Айде! К’ъв е проблема!

— Знаеш какъв е, Джордж! — каза Райли.

Той подхвърли пушката на Рийс и заобиколи барплота. Усмихвайки се, приближи към Джордж. Усмивката само подсили болезнения възел на страха, който се гърчеше в корема на другия. Той бе толкова съсредоточен върху тази усмивка, че се оказа неподготвен за юмручния удар. Улучи го в стомаха. Джордж се преви на две, агонизирайки. Последната чашка кафе се надигна, но си остана там долу.

Той изстена:

— Исусе!

— Пак закъсня, Джордж! — каза Райли през зъби. — Последния път те предупредих какво ще се случи, ако не се придържаш към графика!

Джордж се насили да си спомни условията.

— Не мога да плащам две протекции! Не мога да си го позволя!

— Не можеш да си позволиш да не си го позволиш! И няма нужда да плащащ две. Плащай само на мен!

— Разбира се! Така казва и другия, когато си иска своето! И къде си ти тогава?

— Не се тревожи за другия! Нощес ще се погрижа за него! Обаче ти! — Райли блъсна Джордж в стената. — Ш’трябва да послужиш за назидание, Джордж! Всички видяха какво се случи с Волански като се направи на канарче. Сега ще видят какво става с някой боклук, който не си плаща!

Точно в този момент откъм дясната страна на Джордж се разнесе писък. Той погледна натам и видя Рийс, който бе насочил оръжие към петимата мъже в сепарета две и четири, принуждавайки ги да си изпразнят джобовете на една от масите. По-нататък на бара, Чийкс размахваше голям нож, със зловещо закривено острие, пред момичето, което си бе поръчало чай.

— Пръстенът, бейби — казваше той. — Дай го насам.

— Това е годежният ми пръстен! — каза тя.

— Ако искаш да изглеждаш добре на сватбата, го давай по-бързо.

Той посегна към него и тя блъсна ръката му.

— Не!

Чийкс се поизправи и мушна ножа в един калъф, прикрепен на кръста му.

— Ооооо, не биваше да го правиш, кучко — каза мазно Рийс.

На Джордж му се прииска да е двайсет и пет годишен, с телосложение като на Шварценегер, вместо запъхтян петдесетгодишен, с ръце като писалки. Щеше да помете пода с тези отрепки.

— Спри го — каза той на Райли. — Моля те, ще ти платя.

— Дори и да исках, вече не мога да го спра — каза Райли, като се хилеше. — Чийкс се кефи, когато играта загрубее.

С едно-единствено отработено движение, ръката на скинът се стрелна, сграбчи предницата на блузата на жената и я разпори. Тя се откъсна изцяло. Гърдите й прозираха през полупрозрачния сутиен. Тя изпищя и се нахвърли отгоре му. Чийкс отмина удара с повдигане на раменете и се сборичка с нея, повличайки я към пода.

Един от мъжете в сепарето до Рийс скочи на крака и се насочи към двамата, крещейки:

— Ей! К’во си мислите, че пра’ите?

Рийс стовари дулото на пушката в лицето му. От челото на мъжа бликна кръв, докато се стоварваше обратно на мястото си.

— Тони! — викна Райли на мохикана, който стоеше до касовия апарат. — Къде е Рейф?

— Някъде отзад.

Джордж внезапно почувства как скалпът му пламва, когато Райли го сграбчи за косата и го тласна към Тони.

— Заведи Джордж отзад. С Рейф му изнесете няколко припомнящи лекции, така че да не закъснява пак.

Джордж усети как сфинктерите му се разхлабват. Къде беше Джак?

— Ще платя! Казах ти, че ще платя!

— Не е същото, Джордж — каза Райли, бавно поклащайки глава. — Имам и по-интересни неща за вършене, отколкото всеки месец да идвам да разритвам задници, само за да си получа дължимото, нал’ разбираш?

Докато Джордж го гледаше, Райли удари бутона „No sale“[3] на касовия апарат и зарови пръсти в банкнотите.

Твърди, подобни на щипци, пръсти се сключиха около врата на Джордж и той бе повлечен към задната част на закусвалята. С периферното си зрение видя Рейф да си играе с електрическата месомелачка, на която Джордж приготвяше домашно приготвените колбаси.

— Рейф! — каза Тони. — Мат иска да научим господин Мръсна лъжица на добри обноски!

Рейф не вдигна поглед. В ръката си държеше сурова пилешка кълка. Метна я в отвора на месомелачката. Отвратителния звук от чупене на кости и сухожилия, които се стриват на прах се извиси над воя на мотора, а след това смляната кълка започна да се подава през решетката отдолу.

— Ей, Тоун! — каза Рейф, поглеждайки нагоре, докато се хилеше. — Имам страхотна идея!

Джак се приземи тежко на площадката на втория етаж. Стигна фоайето, взимайки по две стъпала наведнъж, спринтира през килимените ивици, с които бе изписано „Щастливия хотел“ в яркожълто на тъмносин фон и изхвърча през зацапаната стъклена входна врата. Една от неоновите букви бе изгаснала. „астливия хотел“ просветваше откъслечно в ярко червено.

Джак прескочи трите стъпала пред входа и се втурна по тротоара. Половин парцел и наляво, после още един наляво по уличката, прелитайки над локвите и избягвайки кофите за боклук, най-накрая се озова зад „Закусвалня Хайуотър“. Беше си приготвил ключа, тъй че веднага го мушна в катинара на вратата на склада. Там спря, колкото да извади автоматичния колт „Марк IV“, четирийсет и пети калибър и да навлече плетената шапка върху лицето си. Тя се превърна в украсена като за Хелоуин скиорска маска, а очите му все едно надзъртаха иззад отворите на ярко оранжев фенер от тиква. Той дръпна вратата и се плъзна в скалдовото помещение в дъното на кухнята.

Някъде отпред чу звуци от боричкане и виковете на ужасения Джордж:

— Не, недей! Моля те, недей!

Заобиколи иззад хладилната камера и попадна на Тони и Рейф — щеше да познае тези мохикани при всички случаи — от бандата на Райли, които насилваха ръката на Джордж в месомелачката, а той се бореше като дявол, за да я извади. Но явно губеше битката. Скоро пръстите му щяха да станат на кайма

Джак тъкмо посягаше към затвора на автоматичния, когато забеляза чук за пържоли на съседния тезгях. Той го вдигна и го претегли на ръка. Бе тежък — поне три паунда, повечето съсредоточени в стоманената му глава. Мушкайки пистолета в джоба си, той пристъпи към триото и замахна странично към черепа на Тони.

— Тони! Беля или бонбон!

Тони погледна нагоре точно навреме, за да посрещне цялата тежест на вафлоподобната глава на чука с лицето си. Разнесе се звук, подобен на „смуунч!“, когато чукът се заби в носа му. Измина почти половината път към пода, преди Рейф изобщо да забележи какво става.

— Тоун?

Джак не го изчака да погледне нагоре. Използва чука, за да смачка обширна зона в центъра на синия му мохикан. Рейф се присъедини към лежащия на пода Тони.

— Боже, радвам се да те видя! — каза Джордж, поемайки си дълбоко дъх и галейки пръстите си, сякаш за да се убеди, че всичките са там. — Защо се забави толкова?

— Не мож’д’са били повече от две минути — каза Джак, мушвайки дръжката на чука в колана си и изваждайки отново автоматичния.

— На мен ми се стори като година!

— Останалите отпред ли са?

— Само трима — Райли, скинът и Рийс.

Джак спря:

— Къде са останалите?

— Не зная.

Джак обаче знаеше. Останалите трима най-вероятно са били на оня покрив и са се опитвали да го задържат в хотелската му стая. Но как го бяха открили? Дори не беше казал на Джордж, че ще отсяда в „Щастливия“.

Имаше само един начин да разбере…

— Добре. Заключваш задната врата и чакаш тук. Аз ще се погрижа за останалото.

— Там отпред има едно момиче… — каза Джордж.

Джак кимна:

— Тръгвам.

Той се обърна и едва не се сблъска с Райли, който идваше откъм люлеещата се врата от предната част на закусвалнята. Броеше шепата банкноти в ръката си.

— Как се справяме тук отз…? — каза Райли и замръзна, когато дулото на автоматичния опря под брадата му.

— Честит Хелоуин — каза Джак.

— Мамка му! Пак ли ти!

— Точно така, Мат, стари приятелю. Пак аз. И виждам, че си ме отменил в събирането на моя дял. Доста разумно от твоя страна. Можеш да ги пъхнеш в левия ми джоб.

Лицето на Райли бе побеляло от гняв, като погледна към мястото, където Тони се гърчеше на пода до изпадналия в безсъзнание Рейф.

— Мъртъв си, мой човек. Повече от мъртъв!

Джак се усмихна изпод скиорската маска и засили натиска на дулото върху гърлото на Райли.

— Просто направи каквото ти казах.

— Между другото за какво ги слагаш тия маски? — попита Райли, докато пъхаше парите в джоба на Джак. — Толкова ли си грозен? Или се мислиш за Човека-паяк или нещо подобно?

— Не, аз съм Човекът-тиква. И освен това аз те познавам, а ти мен — не. Нали разбираш, Мат, държа те под око. Знам всичките ти свърталища. Не се крия и те наблюдавам. Гледал съм те как играеш билярд при Гюс. Вървял съм зад теб в тълпата и съм се блъскал в теб, като сме се разминавали. Можех да ти мушна шиш за лед между ребрата поне дузина пъти досега. Но не се опитвай да ме откриеш. Няма да можеш. Защото колкото повече се опитваш да изглеждаш като Били Айдъл, аз още повече се стремя да изглеждам като господин никой.

— Ти си господин никой, човече! — Гласът му бе твърд както обикновено, но в очите му се бе прокраднал погледа на преследван.

Джак се засмя.

— Изненадан ли си, че ме виждаш?

— Не съвсем — каза Райли, като си възвръщаше позициите. — Досетих се, че ще се появиш.

— Така ли? И какво стана? Нямаш доверие на ударния си отряд?

— Ударен отряд? — В очите му се четеше искрено объркване. — Мамка му, за какво говориш?

Джак усети, че Райли не преиграва. Той бе също толкова изненадан, колкото него самия.

Позволи си за миг да се почуди. Ако не бяха бандата на Райли, кой тогава?

Сега нямаше време за това. Особено с тези приглушени писъци, дето се чуваха отпред. Той завъртя Райли и го тласна през люлеещите се врати към предната част на закусвалнята. Веднъж след като се озова там, притисна другия към бара и насочи четирийсет и пет калибровия към слепоочието му. Видя Рийс да заплашва половин дузина клиенти с една рязана карабина. Но къде беше оня психар, Чийкс?

— Добре, надувки! — извика Джак. — Забавата свърши! Пусни тежката артилерия!

Рийс се извъртя с лице към тях. Очите му се разшириха и той насочи мощното оръжие.

— Давай — каза Джак, заставайки почти изцяло зад Райли. — По-грозен от това няма да стане.

— Недей, човече! — тихо каза Райли.

Рийс не помръдваше. Изглежда не знаеше какво да прави. Така че Джак го инструктира:

— Остави я на бара или ще му отвея главата.

— Няма да стане — каза Рийс.

— Не ме изпробвай, друже. Ще го направя, ей така, за кеф.

Джак се надяваше Рийс да не си помисли, че блъфира, защото той не блъфираше. Тази нощ вече бяха стреляли два пъти по него и беше в лошо настроение.

— Прави каквото ти казва, човече — му рече Райли.

— Няма да стане! — каза Рийс. Ще се махна оттук, но няма да си дам оръжието на тоя духльо!

Джак нямаше намерение да позволи подобно нещо. Веднага след като излезеше, Рийс щеше да започне да превръща витрините в сол с изстрели. Тъкмо възнамеряваше да изкара Райли иззад бара и да блокира пътеката, когато един от клиентите, които Рийс пазеше, се изправи зад него и сграбчи издутия приклад на пушката. Втори човек скочи на негова страна да помага. Един изстрел се взриви в тавана и пушката стана безполезна — с всичките тези ръце по нея, Рийс повече не можеше да стреля из помещението. Още двама клиенти наскачаха и го надвиха. Пушката се изкопчи от ръцете му, когато пети човек с дълбока рана на челото го бутна върху сепарето и започна да налага лицето му. Скоро във въздуха полетяха още юмруци. Тези мъже бяха много ядосани.

Джак поведе Райли към групата. Видя два чифта крака — мъжки и женски, които се бореха на пода зад далечния край на бара. Той тласна Райли към струпаните клиенти.

— Етови още един. Позабавлявайте се. Само не им причинявайте нищо, което и те не биха ви причинили.

Двама от мъжете се усмихнаха и стовариха Райли по лице върху масата. Започнаха да го налагат с юмруци в бъбреците, а Джак избърза към мястото, където Чийкс вършеше мръсните си дела.

Погледна зад ръба на бара и видя, че скинът държи китките на жената една към друга с лявата си ръка, а с дясната, мушната под сутиена й, извива зърното й, забравил за всичко друго. Дясното й око бе насинено и оттекло. Плачеше и се гърчеше под него, дори се опитваше да го ухапе. Истински боец. Явно доста се бе съпротивлявала. Лицето на Чийкс кървеше от няколко одрасквания.

Джак се изкуши да пусне един куршум в основата на гръбнака на Чийкс, така че не само да не може никога да ходи, ами и да не може никога да се изправи. Но ножът му пречеше, пък и куршумът можеше да премине през него и да попадне в жената. Така че той мушна четирийсет и пет калибровия в джоба си, сграбчи дясното ухото на Чийкс и го дръпна нагоре.

Чийкс се отдели от пода с вой. Джак го повдигна за ухото и просна горната половина на тялото му върху барплота. Едва можеше да говори. Наистина искаше да причини болка на кучия син.

— Палав, много палав! — успя да каже. — Не си ли посещавал католическо училище? Монахините не ти ли казваха, че ще те сполетят лоши неща, ако се отнасяш така с момичетата?

Простря дясната ръка на Чийкс върху бара, с дланта надолу.

— Например да ти израсат брадавици?

Той издърпа чука от колана си и го вдигна над главата си.

— Или още по-лошо?

Изля всичко, което му се бе насъбрало в този удар. Костите изхрущяха като солети. Чийкс изпищя и се плъзна надолу по барплота. Затъркаля се по пода, като стенеше и плачеше, притискайки наранената си ръка като майка — своето новородено.

— Никога не закачай клиент, който си плаща — каза Джак. — Джордж не може да си плаща протекциите без тях.

Той грабна пушката на Рийс и ги издърпа с Райли измежду клиентите. И двамата бяха раздърпани и окървавени. Изтласка ги към входната врата.

— Нали ви казах да не копаете в моята нива, клоуни такива! Колко пъти ще трябва да го повтаряме тоя номер?

Райли се врътна към него, в очите му се четеше гняв. Вероятно щеше да е хвърли към гърлото на Джак, ако я нямаше пушката.

— Ние дойдохме първи, задник такъв!

— Може би. Но сега аз съм тук, така че изчегъртайте ония двамата ревльовци от склада и ги разкарайте оттук.

Той ги наглеждаше, докато извличаха Рейф и Тони през вратата. В това време Чийкс бе вече на крака. Джак му махна напред.

— Айде, любовнико. Купонът свърши.

— В него е пръстенът ми! — извика брюнетката иззад далечния край на бара. Държеше скъсаната дреха пред гърдите си. В ъгълчето на устата й имаше кръв. — Годежният ми пръстен.

— Наистина ли? — каза Джак. — Това сигурно си струва! Дай да го видя.

Чийкс изгледа Джак и бръкна в задния си джоб със здравата си ръка.

— Искаш да го видиш, а? — каза той. Внезапно размята голям Gurkha кукри нож във въздуха, насочвайки го към очите на Джак. — Ето! Огледай го по-отблизо!

Джак блокира закривеното острие с късото дуло на рязаната карабина, след което сграбчи китката на Чийкс и я изви. Когато Чийкс инстинктивно вдигна счупената си ръка, Джак пусна пушката. Хвана наранената ръка и стисна. Чийкс изкрещя и падна на колене.

— Пусни ножа — каза меко Джак.

Той издрънча на бара.

— Добре. Сега намери оня пръстен и го постави на бара.

Чийкс се разрови из левия преден джоб на дънките си и измъкна един малък диамант върху златна лента. Гърлото на Джак се сви, като видя светлината в очите на брюнетката при вида му. Такова малко нещо… и все пак толкова важно.

Все още стискайки смачканата ръка на Чийкс, той вдигна пръстена и се престори, че го разглежда.

— Навлякохте си толкова бели на главата заради това нищожно нещо? — Джак го плъзна по барплота. — Ето, мила. Поздравления от заведението.

Наложи й се да остави предницата на дрехата да падне, за да го сграбчи. Тя притисна пръстена здраво към тялото си с две ръце и започна да плаче. Джак почувства как черна ярост замъглява периферното му зрение. Погледна закръгленото бебешко лице на Чийкс, от височината на столчетата около бара, после вдигна кукрито.

Задържа го пред очите на Чийкс. Зениците се разшириха от ужас.

Пускайки счупената ръка, Джак незабавно сграбчи гърлото и челюстта му, повдигна го нагоре и в кръг и стовари тила му на бара, приковавайки го там. С две бързи движения издълба едно грубо X в средата на челото му. Той започна да вие и Джак го пусна. Отново грабна пушката и блъсна Чийкс към вратата.

— Не се притеснявай Чийкс. Нищо излагащо — просто твоя подпис.

Веднъж като ги изкара всичките навън, той използва пушката, за да ги избута към уличката между закусвалнята и съседната празна триетажна сграда на Бордън. Представляваха окаяна гледка, като Тони и Рейф едва си стояха на краката, Чийкс бе с кървящо чело и ръка, смалена наполовина от нормалната големина, а Рийс и Райли — със счупени ребра и оттекли челюсти.

— За последен път се навивам да правя подобни номера с вас, момчета. Не се отразява добре на околния бизнес. И освен това, някой от вас рано или късно наистина ще си изпати.

Джак тъкмо щеше да се обърне и да ги зареже там, когато чу писък на гуми. Уличката бе осветена от фарове, които се носеха право срещу него. Джак се шмугна вляво, за да не бъде блъснат от предницата на раздрънкан крайслер, който стремглаво навлезе в началото на пресечката. Кракът му се подхлъзна върху някакъв чакъл и той падна. Докато се мъчеше да се изправи, се озова лице в лице с деловите дула на една пушка, един автоматичен деветмилиметров и един боен пистолет Тек-9.

Бе открил липсващите членове на бандата на Райли.

Въпреки че се чувстваше така, все едно че ребрата му ще се счупят, Мат не можеше да удържи смеха си.

— Падна ли ми! Падна ли ми, боклук такъв!

Той вдигна карабината от земята и мушна дулото в корема на Скиорската маска. Пичът отклони удара и почти я издърпа от захвата му. Бързи ръце. По-добре да не му предоставя никакви шансове.

— Пистолетът — каза той. — Извади го много бавно и го пусни на земята.

Пичът огледа всичките оръжия, насочени към него, после бръкна в джоба си и извади своето собствено, като го държеше за дулото; то приглушено изтропа на уличната настилка.

— Обърни се — му каза Мат, — облегни се на стената и се разкрачи. По полицейски.И помни — едно неправилно движение и ще те надупчим.

Мат потупа тялото и краката му и каза:

— Сигурно си мислел, че съм някакъв тъпанар, щом си решил, че ще нападна мястото без подкрепление. Тези момчета чакаха да се появиш през цялото време. Не бих предположил обаче, че ще се появиш изотзад. Нищо де. Сега те спипахме.

Обискът не откри нищо, дори и портфейл. Синьото яке нямаше нищо по джобовете, с изключение на парите от касовия апарат. По-късно щеше да ги прибере. Сега, все пак, бе време да се позабавляват.

— Добре. Обърни се. Да видим как изглеждаш.

Когато пичът се обърна, Мат се пресегна и дръпна тиквената скиорска маска. Видя един средностатистически тип, с около десет години по-възрастен от него и хората му — в средата на трийсетте, може би — с тъмнокестенява коса. Нищо особено. Мат нахлупи маската на главата на пича, където тя застана под смешен ъгъл.

— Как ти е името, задник?

— Джак.

— Джак кой?

— О’Лантърн.[4]

— Това е стара ирландска…

Внезапно Чийкс увисна на рамото на Мат, размахвайки нож, като на онези от специалните части, който иначе стоеше в колата.

— Той е мой! — изкряска той. — Нека му направя лицето на постоянен тиквен фенер.

— Успокoй топката, човече.

— Виж какво ми направи! Виж ми шибаната ръка! А това! — Той посочи с ножа кървавият X на челото си. — Виж какво направи с лицето ми! Той е мой, човече!

— Ти ще си пръв, окей? Но не тук, човече. Ще повозим малко господин Джак, а после всички ще направим по едно кръгче с него — Той подаде пушката на Чийкс. — Дръж! Размяна.

Мат взе тежкото, с нарези, острие и насочи върха към един от долните клепачи на пича. Искаше да го види как се гърчи.

— Някакъв си нож, а? Точно като онзи на Рамбо. Реже дори кости!

Пичът потрепери. Вече не се държеше като мъжкар. Само дето не беше почнал да хленчи.

— Ка… какво ще правите?

— Още не съм решил, господин Джак. Но със сигурност с Чийкс можем да измислим хиляда начина да те накараме да поискаш никога да не си се раждал.

Пичът се свлече леко по стената, притискайки гръб, като че се опитваше да потъне в нея. Дясната му ръка пропълзя и закри устата му.

— Няма да ме и-измъчвате, нали?

Зад него Чийкс се изсмя. Мат не можа да скрие усмивката си. Да, така беше по-добре. Наистина щеше да падне веселба.

— Кой? Ние? Да измъчваме? Не! Само малко ще поспортуваме. „Съзидателна игра“ — така му викаха моите учители. Имам страхотно въображение. Мога да измисля всякакви…

Мат видя как пичът извива неестествено ръката си. Чу се едно „сникт!“ и изведнъж онзи мъничък пистолет се оказа в ръката му и онова голямо дуло на тумбестия пистолет зяпна в лявото му око от около инч разстояние. И онзи вече не хленчеше.

— Представи си, Мат! — каза той през зъби. — Обискът ти беше некачествен.

Мат чу хората си да се събират зад него, чу някой да дърпа затвора на автоматичен.

— Нямаш изход — каза му той.

— Нито пък ти — отвърна пичът. — Искаш да си играеш на Рамбо? Хубаво. Имаш на разположение един малко по-голям риболовен нож? Аз пък имам този „Земерлинк LM-4“, най-малкия четирийсет и пет калибров в света. В него има четири триста гранови[5] куршума дум-дум. Нали знаеш за куршумите дум-дум, Мат? Представи се един такъв да мине през черепа ти. Прави малка дупка, но после се разпада на хиляди парченца, които се пръсват ветрилообразно, докато минават през мозъка ти. Когато напуснат главата ти, ще отнесат голяма част от мозъка — което не е много в твоя случай — и задната част на черепа ти, опръсквайки цялата уличка зад теб.

Без да се обръща, Мат можеше да усети как хората му се отдръпват от мястото точно зад него.

Той пусна ножа.

— Добре. Да приемем, че е едно на нула за теб.

Пичът го сграбчи за ризата и го повлече навътре в уличката, към един празен вход. После го блъсна обратно и се мушна вътре.

На Мат не му се наложи да обяснява на останалите какво да правят. Те заредиха и започнаха да обстрелват входа. Джери, един от новодошлите, застана точно отпред и изпразни трийсет и шестте куршума от пълнителя на своя Тек-9 в един дълъг, дивашки, нервен залп. Когато спря и се захили на Мат, отвътре се разнесе единичен изстрел. Джери политна назад, като че ли някой бе разтресъл кабел. Бойният му пистолет политна, когато се завъртя и се приземи по лице. Там, където преди се намираше средата на гърба му, зееше голяма червена мокра дупка.

— Мамка му! — каза Мат. Обърна се към Чийкс. — Заобиколи от другата страна и се постарай да не се измъкне.

Рийс го сръчка с лакът, правейки катерещи се жестове, като сочеше нагоре към ръждивото пожарно стълбище. Мат кимна и го изтласка нагоре. То заскърца и застена, когато Рийс, с рязаната карабина под мишница, се отправи към втория етаж като привидение с бялото кожено яке с ресни. Мат се надяваше той да се промъкне наистина близо до копелето, преди да стреля — достатъчно близо, та да направи главата му на хамбургер с първия изстрел.

Всички изчакваха. Дори Рейф и Тони бяха дошли достатъчно наблизо, за да извадят оръжието си и да се прицелят. Въпреки това Тони бе доста зле. Носът му беше смазан навътре и издаваше неестествени шумове при дишане. Лицето му изглеждаше ужасно, човече.

Те изчакаха още малко. Досега Рийс трябваше вече да го е открил.

И тогава отвътре избумтя изстрел.

— Всичко наред ли е, Рийс! — извика Рейф.

Мат се заслуша в тишината вътре.

— Рийс! Хвана ли го?

Внезапно някой излетя през вратата, с тъмно синьо яке и тиквена скиорска маска, препъвайки се като ранен.

— Мамка му, това е той!

Мат откри огън и всички останали го последваха. Така надупчиха копелето, че цял шибан медицински център не би могъл да го сглоби, дори ако имаше и най-малкия шанс да оцелее. Продължиха да стрелят, след като падна на чакълената настилка и започна да се извива и гърчи, и да се разтърсва от куршумите. Най-накрая застина неподвижно.

Чийкс дотърча от другата страна на сградата.

— Спип’хте ли го? — попита той. — Спип’хте ли го?

— Спипахме го, Чийкс! — каза Рейф. — Добре го спипахме!

Мат насочи собствения му четирийсет и пети калибър към него, докато наближаваше тялото му. Нямаше начин да е жив, но какъв е смисълът да поема излишни рискове. Тогава забеляза, че ръцете на пича са завързани зад гърба му. Мат внезапно доби гадното усещане, че това вече се е случвало. Издърпа скиорската маска, знаейки, че ще види лицето на Рийс.

Прав беше. В устата му бе затъкнат чорап.

Зад гърба на Мат, Чийкс зави от ярост.

Ейб прокара пръсти по ресните на раменете на бялото кожено яке.

— И така, Джак. Кой е новият ти шивач? Сега, когато Либераче го няма, може би си мислиш да запълниш моделиерската му ниша? Или се опитваш да изглеждаш като Елвис?

Джак не можа да подтисне усмивката си.

— Което си избереш. Но тъй като не мога да свиря на пиано, май ще бъде Елвис. Можеш да ме светнеш, тъй като явно си усвоил перфектно бъртвежите на Джеки Мейсън. Ти ли му пишеш репликите?

— Какво да ти кажа? — каза Ейб с отработено свиване на раменете. — Идва при мен и му давам материал.

Джак съблече якето. Знаеше, че Ейб ще го бъзика за него, но вечерта бе твърде студена само за пуловер. Все пак се зарадва, че Ейб е все още в магазина. Той имаше почти същото работно време като Джак.

Джак нави десния ръкав на пуловера си и постави малкия „Звмерлинг“ обратно в еластичния кобур, привързан към предмишницата му. Не бе най-удобното снаряжение, но след тази нощ го бе класирал сред най-добрите капиталовложения, които някога е правил.

— Наложи ти се да използваш това чудо, така ли?

— Да бе. Не беше от най-добрите ми нощи.

— Ъъъъ? Няма ли да ми разкажеш как подобно красиво и стилно кожено сако се вписва в картинката?

— Разбира се. Ще ти кажа долу. Трябват ми малко муниции.

— Ааа! Значи това е посещение с цел покупка, а не се отбиваш просто от любезност. Добре! Тази седмица имам специален „Клейморс“.

Ейб пристъпи към входната врата на „Спортен магазин Ишър“, заключи и се увери, че табелката „СЪЖАЛЯВАМ, ЗАТВОРЕНО“ е насочена към улицата. Джак изчака да отключи тежката стоманена врата, която водеше към мазето. Долу, светлината на лампите по тавана блестеше върху рафтовете и купчините пистолети, пушки, автомати, базукита, гранати, ножове, мини и други разнообразни средства за унищожение.

— Какво да бъде?

— Изгубих си четирийсет и пет калибровия, така че ще ми е необходим заместител.

— С тузарски кожени якета, а си губи пистолетите. Смяна на средата, може би? Какво ще кажеш за един деветмилиметров „Парабел“? Мога да ти дам нещо добро, като „Токарев М213“ или един „ТТ9“, или „Берета 92F“. Какво ще кажеш за един „Глок 17“ или един „Лама Командър“?

— Ъ!

— „Ъ“. Никога не правиш промени.

— Аз съм лоялен.

— Можеш да си лоялен спрямо личност. Към държава може и да бъдеш лоялен. Но лоялен към някакъв калибър? Пфу!

— Просто ми дай един „Колт“ като последния.

— Марк IV свършиха. Какво ще кажеш за един „Комбат Стелиън“. Ще ти струва петдесет-петдесет.

— Дадено. И май трябва да премеря една от онези бронирани жилетки — каза Джак, поглеждайки към един рафт с такива в далечния край на мазето.

— Аз откога ти разправям. Какво те накара да си промениш мнението?

— Снощи някой се опита да ме убие.

— И какво? Това нещо ново ли е?

— Имам предвид със снайпер. Направо през прозореца на хотелската стая. Никой освен мен не знаеше, че съм отседнал там. Дори не използвах „Джак“ в името, на което е резервацията.

— Значи може да не са се целели конкретно в теб. А просто в някой, който случайно се разхожда край прозореца.

— Може би — каза Джак, но въобще не бе убеден, че е така. — Освен това бе калпав изстрел. Забелязах, че е с оптичен мерник и въпреки това, се постара да не ме улучи.

Ейб издаде презрителен звук.

— В наши дни продават оръжие на кого ли не.

— Жилетката май ще я взема пробно — каза Джак, после бързо добави — А, и ще ми трябват още дузина шурикени.

Ейб се нахвърли отгоре му:

— Не ми казвай! Не ми казвай! Пак си набучвал хлебарки на моите шурикени, нали? Джак, ти обеща!

Джак се сви:

— Е, не точно ги набучвам. Айде бе, Ейб, беше ми скучно.

Ейб бръкна в един квадратен сандък и извади един от шестовърхите модели, увит в намаслена хартия. Той го повдигна и заговори към небесата.

— О! Прецизни оръжия, изработени от най-добра стомана! Наточени като бръснач! Но дали господин махер Майстор Джак ги оценява? Показва ли уважение? Почита ли ги? Разбира се, че не! За хлебомор ги ползва той!

— Уффф, ще ми трябват около дузина.

Мърморейки си под носа проклятия на идиш, Ейб започна да вади шурикените от сандъка и да ги тряска един по един върху масата.

— Най-добре ги направи дузина и половина — каза Джак.

Първото нещо, което свърши на следващата сутрин бе да се обади на Джодж в закусвалнята и да му обяви среща в десет при Джулио. После излезе за сутрешния си джогинг. От една кабина на ръба на Сентрал Парк се свърза с телефонния секретар, който стоеше в един празен офис на четвъртия етаж, нает от него на Десето авеню.

Превъртя набързо няколко молби за поправка на уреди, докато стигна до предпазлив азиатски глас, най-вероятно китайски:

— Миста Джак, тук е Трам. Моля обадете. Има лош проблем. Хора казват ти може помогне — Бе оставил телефонен номер, централата бе в предградията.

Трам. Джак го чуваше за първи път. Той бе последният на лентата. Джак я пренави, после се обади на този Трам. Трудно му се разбираше, но Джак реши да се срешне с него. Обясни му къде се намира Джулио и му каза да е там в десет и трийсет.

След като се обръсна и взе душ, се отправи към Джулио, за да закуси нещо. Намираше се на тротоара, може би на половин парцел от там, когато чу някой да крещи предупредително. Погледна наляво и видя един човек, който наполовина бе пресякъл улицата и сочеше над главата му. Нещо в погледа му накара Джак да се шмугне в най-близкия вход. Почти бе влязъл, когато нещо бръсна глезена му и се блъсна тежко в тротоара, експлоадирайки в бяло.

Когато прахът най-после се разсея, Джак впери поглед в останките на един петдесетфунтова торба с цемент. Човекът, който бе изкрещял предупреждението, стоеше от другата страна на произшествието.

— Онзи маниак можеше да ви убие!

— Маниак ли? — попита Джак, изтупвайки белия прах от сакото и дънките си.

— Ами да. Това не падна току-така. Някой го пусна. Като че ли се целеше в главата ви!

Джак се врътна и се затича зад ъгъла към другата страна на сградата. Това бе вторият път от полунощ насам, когато някой се опитваше да го очисти. Или да го осакати. Цементовата торба вероятно нямаше да го убие, но лесно би могла да му счупи врата или гръбнака.

Може би щеше да успее да хване тоя тип.

Откри стълбите за горните етажи и изтрополи дузина площадки нагоре, но когато стигна горе, покрива беше празен. Върху черната катранена повърхност до купчина тухли имаше още една торба цемент. Някой си бе правил сметката да поправя комина.

Много предпазливо, бързо измина оставащото до Джулио разстояние. Това въобще не му се нравеше. Поради естеството на своите занимания, внимателно бе изградил своята анонимност. Причиняваше на хората неща, които не им харесваха, така че най-добре бе да не знаят кой им ги причинява. Работеше само в брой и се стараеше усърдно да бъде средностатистически Джо[6].

Никакви следи. През по-голяма част от времето действаше задкулисно. Клиентите го знаеха по физиономия, но единствените им контакти с него бяха по телефона или чрез кратки срещи на места като „При Джулио“. И никога не прослушваше телефонния секретар от дома си.

Но някой изглежда бе наясно с всеки един от неговите ходове. Как?

— Йо, Джак! — каза Джулио, мускулестият човечец, който държеше кръчмата. — Много време ни вест, ни кост — Започна да изтупва сакото на Джак, изпълвайки въздуха с прашни облаци. — Какво е това бялото чудо?

Разказа на Джулио за двата пъти, в които му се размина на косъм.

— ’Найш ли — каза Джулио — Май си спомням, че чух за няк’ъв дет’ разпитвал за теб преди няколко седмици. Ше разбера кой е.

— Да бе. Няма да е зле.

Вероятно нищо нямаше да излезе от цялата работа, но си струваше да се опита.

Джак огледа кръчмата. Бе по-прашно от обичайното. Увивните растения бяха посърнали и потъмнели.

— Да не ти е умрял почистващия персонал, бе Джулио?

— Ъ-ъ. Заради юпитата. Продължават да идват тук. Така че оставих мястото да се занемари и позацапа, а те все още идват.

— Обстановката трябва да е декласе.

— Подлудяват ме, Джак.

— Даа, ами всички си носим кръста, Джулио.

Джак бе привършил с кифлата и тъкмо бе минал на второто кафе, когато влезе Джордж Курополис. Джак му подаде пачка банкноти.

— Ето, това дето го отмъкнаха снощи хората на Райли — удържал съм си твоя дял от следващата вноска за моя хонорар. Кажи на останалите от твоята търговска асоциация да си внесат дяловете.

Джордж избягваше погледа му.

— Някои от тях казват, че им излизаш колкото Райли.

Джак усети как в него започва да се надига гневна вълна, която обаче бързо утихна.

Бе свикнал. Винаги така ставаше с някои клиенти, но зачести особено след като Неутрализаторът удари ефира. Преди това хората, които му се обаждаха, не очакваха от него да работи безплатно. Сега заради някакъв тъп телевизионен пазител на реда, все повече и повече от клиентите му си мислеха, че е гражданско задължение на Джак да им оправя бакиите. Така че очакваше някои от групата да започнат да се зъбят.

Въпросната търговска асоциация в последно време го бе загазила. Притежаваха верига от магазини в долната западна част на града. Тъй като западняците не се вписваха в картинката, си мислеха, че всичко ще е мирно и тихо. И тогава дойде шайката на Райли и започна да им дере кожите. Най-накрая един от тях, Волански, отиде в полицията. Не след дълго, един коктейл Молотов влетя през входната врата на зеленчуковия му магазин и овъгли голяма част помещението; скоро след това синът му бе осакатен в един инцидент от вида „удряй и бягай“ пред собственото им жилище. В резултат на това, Волански получи внезапен Алцхаймер[7], когато полицията го накара да идентифицира Райли.

Тогава Джордж и останалите се събраха и се обадиха на Джак.

— Искаш да кажеш, че няма разлика?

— Не, разбира се, че има — побърза да каже Джордж.

— Добре, нека ти освежа паметта — каза Джак. — Вие дойдохте при мен, а не обратното. Това не ви е телевизията и аз не съм Неутрализаторът. Недейте да смесвате реалност и измислица. Това ми е професията. За това, което правя ми се плаща. Бях тук преди господин Добро дело да излезе в ефир и ще бъда тук, след като се махне. Ножовете, дето ги носят Райли и тайфата му, не са играчки. Оръжията им не са заредени с халосни. Това е истинско. Не си рискувам главата за голи похвали.

— Добре, де, добре — каза Джордж. — Извинявай…

— И още нещо. Може и да ви излизам скъпо, но аз съм само временно, Джордж. Като чистилището. Райли е ад, а адът е завинаги. Ще ви дере, докато някой не го спре.

— Знам. Просто ми се иска всичко вече да е свършило. Не знам дали мога да понеса още една нощ като последната. — Джордж започна да трие дясната си ръка. — Те щяха…

— Да, но не успяха. И докато ме приемат за конкурент, ще запазят най-лошото, на което са способни за мен.

Джордж потрепери и погледна пръстите си:

— Дано да е така.

Малко след като Джордж си тръгна един азиатец, който изглежда бе в края на петдесетте, се появи на вратата. Лицето му бе насинено и издраскано, а лявото му око — толкова оттекло, че наполовина се бе затворило. Джулио го посрещна, раздруса ръката му, приветства го с добре дошъл, потупа го по гърба и го поведе към задната част на кръчмата. Джак забеляза, че накуцва. Десният му крак бе протезиран. В момента, в който стигна до масата му, вече бе напълно обискиран. Ако Джулио бе открил нещо, щеше да го преведе покрай Джак и да го изведе навън през задната врата.

— Трам — каза Джулио, спирайки до масата на Джак, — това е човекът, когото търсиш. Джак, това е Трам.

Пиха кафе и поговориха малко, като Трам през цялото време припалваше „Пал Мал“ без филтър една от друга. Джак поведе разговора около произхода на Трам. Трудно бе да се следи накъсания му английски, но Джак се постара да сглоби цялата история.

Трам беше от Виетнам, от Куанг Нгаи, така казваше. Бе участвал в редица войни през по-голяма част от живота си, като се започне с битката с французите с Виет Мин при Диен Биен Пху и се стигне до последната гражданска война, която бе опустошила онова, което бе останало от родината му. По време на последната, един конгски шрапнел бе довършил десния му крак. Както много други, които бяха воювали откъм губещата страна, Трам бе емигрирал след войната. Но след като се добрал до Щатите, нещата потръгнали. Сега мястото, където плътта му се бе разкъсала под коляното, бе заместено от американска протеза от метал и пластмаса. А той самият бе собственик на малка пералня, точно през Кенъл Стрийт, на границата между Малката Италия и Чайнатаун.

Най-накрая се стигна до причината, поради която се бе обадил на Джак.

Пералнята му от години се изпозвала за разменен пункт между местната банда и някакви наркопласьори от Пхном Пен. Уговорката била проста. „вносителите“ оставяли пакет камбоджанска кафява[8] в дадена сутрин; същия следобед я прибирал някой от местните италиански типове и на нейно място оставял плик с пари. Никой не би заподозрял, че става нещо необичайно. Клиентите на пералнята представлявали цялата етническата гама на района — бели, черни, жълти и всички междинни; лошите влизали с купчина мръсни дрехи и излизали с пакети, увити с кафява хартия, като всички останали.

— Как се забърка в това? — попита Джак.

— Господин Тони — каза Трам, палейки още една цигара.

Звучеше като някакъв фризьор.

— Господин Тони кой?

— Кампизи.

— Тони Кампизи? — Това определено не бе фризьор.

Трам кимна.

— Да, да. Много добре познавал племенник Патси на господин Тони в Куанг Нгай. Там наричали него „Дебелак“. Бил с Патси, когато умрял. Викнал лекар за него, но твърде късно.

Джак бе чувал за Тони „Топа“ Кампизи. Кой не беше? Важна клечка от наркопласьорския клон на фамилията Гамбино. Трам продължи разказа си за това, че онзи „Дебелак“ Паскуале бил един от любимите племенници на Тони. Тони научил за приятелството на Трам с Патси и му помогнал да влезе в Щатите, след като САЩ се изтеглили от Нам. Тони дори го набутал в перачния бизнес.

Но всичко си имало цена. Ъхъ.

— Значи той те уреди в бизнеса и използва мястото ти като разменен пункт.

— Да. Обещал прави това за него.

— Изглежда дребна работа за тип като Кампизи.

— Господин Тони има много такива места. Не слага всички яйца в една кошница, така казва.

Хитро. Ако наркоманите нападнат пункта, никога не успяват да награбят много и това не се отразява на потока през останалите пунктове из целия град. Кампизи бе изпипал всичко. Най-вероятно затова рядко бе виждал залата на федералния съд отвътре.

— Е, и какъв е проблемът?

Трам потрепера:

— Господин Тони мъртъв.

Така. Фамилията Гамбино доста се бе разединила след смъртта на стария Карло и потоп от федерални обвинителни актове. А Тони „Топа“ Кампизи бе рухнал под натиска на Голямото казино на белия дроб миналото лято.

— Не ти ли харесва новия?

— Не харесва дрога. Лоша.

— Тогава защо си действал като посредник за Кампизи?

— Обещал.

Втренченият взор на Джак за момент прикова този на Трам. Кафевите очи му отвърнаха с кротък поглед. Не му бяха нужни повече обяснения от това.

— Така. Каква е настоящата обстановка?

Обстановката бе тази, че мъжагата, който бе създал разменните пунктове за Кампизи през всичките тези години, сега самият той командваше тази част от операцията. Трам се бе опитал да му обясни, че сделката вече не важи — „Господин Тони мъртъв… обещание мъртво.“, както го прдстави Трам. Но Алдо Д’Амико не искал и да чуе. Лично посетил Трам оня ден. Резултатът бе поломеното му лице.

— Намотал те е около себе си?

Кимване.

— Той обича това.

Джак добре познаваше тоя тип хора — можеш да ги махнеш от улицата, но не можеш да махнеш улицата от тях.

Очевидно Трам не можеше да отиде в полицията или в Отдела за борба с наркотиците и да им разкаже за Алдо. Трябваше му неофициална помощ.

— Значи искаш да го разкарам.

Още едно кимване.

— Чувал, че ти можеш.

— Може би. Нямаш ли приятели виетнамци, които да ти помогнат.

— Господин Алдо разбере, че съм аз. Счупи мой магазин, нарани мое семейство.

А Джак много добре си го представяше. Райливците и Д’Амиковците… чисто и просто хулигани.. Единствената разлика помежду им бе големината на банковите им сметки. И мащаба на тяхната организация.

Последното доста притесняваше Джак. Не искаше да се забърква в разни въргали с банда. Но не искаше да връща клиент, само защото лошите са много силни. А сега предстоеше най-трудното, заедно с подхода към случая.

— Знаеш ли тарифата ми?

— Спестявах.

— Чудесно — Джак имаше чувството, че ще поработи здраво за всяко пени от тази поръчка.

В кафевите очи блесна надежда.

— Ще помогнеш?

— Ще видя. Кога е следващата размяна?

— Днес. В четири.

— Добре. Ще бъда там.

— Няма да е добре да го стреляш мъртъв. Има много приятели.

Джак не можа да не се усмихне на начина, по който Трам съобщаваше фактите.

— Знам. Освен това, така постъпвам в краен случай. Ще отида само да разуча.

— Добре. Иска мир. Много изморен от битки. Твърде много битки в моя живот.

Джак погледна поломеното лице на Трам, сети се за липсващия под коляното крак, за поредицата войни, в които е участвал откакто е навършил петнайсет. Човекът заслужаваше малко спокойствие.

— Разбирам те напълно.

Трам му даде адреса на пералнята и предплата в двайсетдоларови банкноти, които бяха стари и все пак чисти и лъскави — все едно ги бе изпрал, колосал и изгладил. Джак му даде обичайното обещание да приспадне от хонорара си стойността на всяка валута или ценности, които би възстановил от Д’Амико & Co., докато си върши работата.

След като се поклони три пъти, Трам го остави сам на масата. Джулио зае мястото му.

— Името „Кирлът“ говори ли ти нещо? — попита.

Джак се замисли за момент.

— Разбира се. Ед Кирлът. Изнудвачът.

Един клиент на име Левинсън — Том Левинсън — бе дошъл при Джак преди няколко години, за да го отърве от Кирлът. Левинсън търгуваше с фалшиви паспорти от висока класа. Прима качество. Самият Джак на два пъти се бе възползвал от услугите му. Така че Левинсън му се бе обадил, когато Кирлът бе напипал слабото му място и бе започнал да човърка.

Кирлът, както изглежда, се бе добрал до няколко високопоставени чуждестранни бандити, които се бяха възползвали от услугите на Левинсън. Бе ги заплашил, че ще светне Федералните за техните ерзац лични документи следващия път като дойдат към Щатите. Левинсън знаеше, че ако някога това се случи, техните хора щяха да дойдат да го търсят.

Изглежда Кирлът бе превърнал изнудването в кариера. Винаги се ослушваше за нови канарчета. Така че Джак се нагласи като примамка — представи се за дилър на монети-измамник, който щеше да предизвика държавен скандал на местно ниво. Кирлът поиска предплата от десет големи[9] и по една месечно, за да си трае. Ако не ги получеше, Федералната търговска комисия щеше да дойде да чука на вратата на Джак и не само да прекрати дейността му, но и да го докара до съд.

Джак му бе платил — с фалшиви двайсетачки. Кирлът бе заловен с фалшификатите — достатъчно, че да го осъдят за разпространение. Когато бе назовал като източник операцията на Джак с монетите, не можаха да открият подобна операция. Получи десет години, при облекчен режим във федералния затвор.

— Не ми казвай, че вече е излязъл.

— Си. За добро държание. И разпитваше за теб наоколо.

На Джак това не му се понрави. Кирлът не би трябвало да знае каквото и да е относно Масйтор Джак. Дилърът на монети, който бе натъпкал изнудвача с фалшиви банкноти, бе изчезнал, все едно, че никога не е съществувал. А то така си беше.

Така че защо Кирлът търсеше Майстор Джак? Нямаше никаква връзка.

Освен за Том Левинсън.

— Мисля, че ще трябва да посетя един търговец на фалшиви паспорти.

Джак забеляза Левинсън нагоре по Източна 92-ра улица, който се приближаваше към къщата си на отсрещния тротоар. Левинсън го забеляза по същото време. Вместо да му помаха, той се обърна и се втурна да бяга. Но не можеше да се движи много бързо, защото кракът му беше гипсиран. Използваше бърза комбинация от скок-подскок-куцук, поради която заприлича на побягнал Уолтър Бренан. Джак лесно го настигна.

— Какво ще ми разкажеш, Том? — каза той, сграбчвайки рамото на Левинсън.

Другия изглеждаше изплашен и щръкналата му черна коса само подсилваше това впечатление. Беше слаб, подобен на невестулка, човек който се опитва да изглежда по-млад от своите четирийсет и нам колко си години. Пъхтеше и очите му се стрелкаха наляво-надясно като на притиснато в ъгъла зверче.

— Не можех, Джак! Трябваше да му кажа!

— Да му кажеш какво?

— За теб! — Устата му започна да мели с главолломна скорост. — По някакъв начин ме е свързал с оня дилър на монети, който ти играеше. Вероятно е имал доста време да помисли, докато е бил вътре. Може да си е спомнил, че е чул за първи път нещо за този дилър от мен. Както и да е, първата му работа като излезе, беше да дойде при мен. Бях изплашен до смърт, но той не иска мен. Иска теб. Каза, че ти си му подготвил падението и си го направил на глупак.

Джак заряза Левинсън и започна да обикаля в кръг. Беше му ядосан, а също и разочарован. Бе го имал за стабилен тип.

— Бяхме сключили сделка — каза Джак. — Като ти спася кожата, да си мълчиш. Не познаваш Майстор Джак — за първи път чуваш за него. Това е част от сделката. Защо не се направи на ударен?

— Направих се, обаче номерът не мина.

— Защо не му тегли една майна?

— Теглих му — въздъхна Левинсън. — Джак… той започна да ми реже пръстите на краката.

Джак загуби ума и дума:

— Той какво?

— Пръстите ми! — Левинсън посочи бинтования си ляв крак. Завърза ме и ми отряза шибаното кутре! И щеше да отреже още един и още един, и да продължи, докато не му казах как да те намери!

Джак почувства как челюстта му се стяга.

— Исусе!

— Така че му разказах всичко, което знам, Джак. Което не е много. Дадох му телефона от Белите страници[10] и му казах, че сме се срещнали при Джулио. Не знаех нищо друго, така че не бих и могъл да му кажа повече. Той не ми повярва, така че отряза следващия.

— Отрязал ти е два пръста? — Джак усети червата му да се присвиват.

— С голям, лъскав сатър. Искаш ли да видиш?

— Не, по дяволите. — Той се отърси от желанието да повърне. — Мислех, че Кирлът си пази ръцете чисти. Не ми приличаше на човек, който би се забъркал с подобни неща.

— Може и да е бил такъв, но сега вече не е. Той е изперкал, Джак. И иска да ти го върне тъпкано. Каза, че ще те превърне в нищожество и после ще те бастиса. И предполагам, че вече е опитал, иначе нямаше да си тук.

Джак се замисли за изстрела през хотелския прозорец и падащата торба с цемент.

— Да бе. На два пъти.

— Съжалявам, Джак, но наистина болеше.

— Божичко, Том. Не го мисли. Имам предвид, пръстите ти… по дяволите!

Каза му, че ще се погрижи за всичко и го остави. Докато се отдалечаваше, се замисли, колко ли пръста би жертвал той за Левинсън.

Реши, че може да си живее живота и без да разбере отговора.

Веднага щом колата спря пред пералнята, Алдо посегна към дръжката на вратата. Почувства как Джоуи го сграбчва за ръката.

— Мистър Ди. Нека аз да вляза. Вие останете тук.

Алдо отръска ръката му от себе си:

— Знам откъде идваш, Джоуи, но престани да ми го навираш в лицето.

Джоуи вдигна ръце и сви рамене.

— Ай[11] Вие сте шефът. И все пак си мисля, че не е редно, ако разбирате какво имам предвид.

Джоуи беше момче на място. Алдо разбираше как се чувства: като шофьор и бодигард на Алдо Д’Амико той бе онзи, който трябва да върши черната работа. И според Алдо Джоуи можеше да се справи с по-голяма част от нея. Но не с всичко. Алдо нямаше намерение да се крие в сенките през цялото време като Тони С. По дяволите, по време на своето царуване Тони можеше да се разхожда в райони като този и едва ли някой щеше да го познае. За тези хора той бе просто още един пейзан. Е, Алдо не смяташе да се придържа към подобна практика. Всички щяха да знаят кой е. И когато минаваше оттук отвсякъде щеше се чува: „Добро утро, господин Амико!“, „Искате ли една от тези чудесни ябълки, господин Амико?“, „Седнете да пийнете едно кафе, господин Амико!“, „Заповядайте, влезте, господин Амико!“. Хората щяха го познават, да се отнасят с уважение към него. Вече заслужаваше поне малко респект, дяволите да го вземат. Следващия месец щеше да стане на четирийсет и пет. Бе вършил мръсната работа на Тони „Топа“ цяла вечност. Знаеше всички тънкости по операцията. А сега беше негова. И всички трябваше да са наясно.

— Това е моя работа, така както беше и довчера. — каза на Джоуи. — Както вече отбелязах: мисля, че в някои неща човек трябва да вложи нещо от себе си.

Това, което не беше казал на Джоуи бе, че той обичаше черната работа. Това бе единственият недостатък на издигането в организацията — никога не ти се предоставя възможност лично да се разправяш с отрепки като оня жълтур — собственика на пералнята. Докато Тони С. водеше парада, дребното виетнамско копеле не смееше да гъкне, но веднага след като той се помина, жълтурът започна да си въобразява, че ще стане независим при новия шеф. Не на мене тия, скъпа. Не и когато новият шеф е Алдо Д’Амико.

Надяваше се жълтурът да му вкара още простотии за това, че пералнята му повече няма да се използва за разменен пункт. Каквото и да е, само да му даде повод да го обработи като оня ден.

— Добре — каза Джоуи, тръскайки разочаровано глава, — обаче ще вляза, за да ти пазя гърба. За всеки случай.

— Давай, Джоуи. Можеш да носиш прането.

Алдо се засмя и Джоуи се засмя заедно с него.

Джак пристигна в пералнята на Трам с няколко мръсни ризи към три и половина. Обут с дънки, изстрадало военно яке и бейзболна шапка, ниско нахлупена над челото му, в момента седеше на един от трите стола и четеше „Дъ Поуст“, докато Трам прекарваше ризите през машината. Пералнята бе колкото кибритена кутия, но вероятно малкия човечец влагаше всичко от себе си и единствения си здрав крак, за да плаща наема. Обслужването й изискваше един човек, с изключение на малкото работа зад тезгяха, която се вършеше от някое хлапе след училище, което Трам винаги изпращаше да разнася поръчки, когато се очакваше доставка или размяна.

Джак наблюдаваше клиентите, разнородна група, съставена предимно от долните слоеве на средната класа хора от предградията, които се движеха навън-навътре. Алдо Д’Амико и бодигардът му лесно се забелязваха по скъпите палта, когато пристигнаха в четири, разцепвайки секундата. Това на Алдо беше тъмносиво, с черна филцова яка, модел, какъвто Джак не беше виждал от разцвета на Бийтълс насам. Бе в средата на четирийсте, със скиорски тен и вълниста, оформена със сешоар коса, срясана назад по слепоочията. Джак бе сигурен, че този е Алдо, защото другият бе просто планина от мускули и носеше вързоп с мръсно пране.

Джак забеляза, че последният го оглежда внимателно. Със същия успех можеше да си щамппова на гърба надпис „Бодигард“. Джак вдигна поглед, изгледа двамата с протоколен интерес и се върна към спортната страница.

— Има ли нещо за мене, жълтур? — каза Алдо с акулска усмивка, докато удряше кокалчетата на десния си юмрук в лявата си длан.

Джак въздъхна. Този тип хора му бе добре известен. Повечето стабиляги, които познаваше, не биха се поколебали да наранят някого, дори да го бастисат, ако се наложи, но за тях това беше като да шофираш през потока от коли в предградията в дъжда: не ти се нрави особено, но го правиш, защото трябва да стигнеш донякъде; и ако има начин, предпочиташ някой друг да го свърши вмето теб.

Не и този тип, Алдо. Джак би се обзаложил, че за него да върши черната работа бе нещо като фикс-идея.

Може би това щеше да свърши работа. Джак все още не си бе съставил някакъв сериозен план. Бе паркирал старата си корвета отпред. Имаше намерение да се лепне за Алдо и да го проследи, дори ако е възможно и до дома му. Щеше да се придържа към тази тактика няколко дена. Случайно можеше да му хрумне как да го притисне. После щеше да нагласи нещата така, че да са в полза на Трам. Това щеше да отнеме време, а работата бе деликатна и изискваше определена нагласа.

Трам навъсено постави увит в кафява хартия пакет на тезгяха. Бодигардът го взе и пльосна мръсното пране на негово място. Трам не му обърна внимание.

— Моля, господин Алдо — каза той. — Повече не прави това.

— Божичко, та ти си просто един тъп жълтур, наясно ли си с това? — Той се обърна към бодигарда си. — Джоуи, изведи клиента да се поразходи, докато аз обсъдя някои важни дела с този виетнамски приятел.

Джак усети потупване по рамото и вдигайки очи от вестника срещна учудващо мекия поглед на Джоуи.

— Айде. Ще те черпя едно кафе.

— Ризите ми са почти готови — каза Джак.

— Ще почакат. Приятелят ми иска да поприказва на четири очи със собственика.

Джак не бе сигурен как да отиграе ситуацията. Не беше подготвен за каквито и да е въргали в момента, но не му се щеше отново да остави Трам на милостта на Алдо.

— Ами нека си поговорят там отзад. Аз не мърдам оттук.

Джоуи го хвана под мишницата и го извлече от седалката.

— Да бе.

Джак бързо се измъкна от стола и отблъсна ръката на Джоуи.

— Махни си ръцете, човече!

Реши, че единствения начин да се измъкне сух от ситуацията, е да се направи на луд. Изгледа планината от мускули и дебелото палто и се убеди, че да напада подобно нещо си е чиста загуба на време. Тази мисъл накара лицевата му мускулатура да се отпусне.

— Просто стой далеч от мен! — изкрещя Джак. — Не обичам хората да ме докосват. Полудявам. Наистина полудявам!

Джоуи пусна кафевия пакет на един стол.

— Добре. Наслушах се на простотии — Той пристъпи напред, сграбчи раменете на Джак и се опита да го завърти с гръб към себе си.

Джак се протегна между ръцете на Джоуи, хвана го за ушите и тласна главата на бодигарда напред. Докато навеждаше своята и я изстрелваше напред, разчете в движение по изненаданото лице на Джоуи, че на онзи му прилошава. Мъжагата не бе очаквал нещо подобно, но вече бе наясно какво ще последва.

Когато чу как носът на Джоуи се пречупва върху черепа му, Джак го отблъсна от себе си и го ритна здраво в топките. Джоуи се свлече на колене и изпъшка. Окървавеното му лице бе отпуснало от болка и замайване.

После Джак се нахвърли върху Алдо, който го бе зяпнал като вкаменен.

— И ти ли искаш да го опиташ, а? — извика той.

Палтото на Алдо беше разкопчано и той бе по-тънък от Джо. Джак стреля за тройка: комбинация от ляв-десен в слънчевия сплит, после едно коляно в лицето, когато оня се сгъна на две. Алдо се срути като чувал.

Но това не беше всичко. Джоуи се опитваше да бръкне в джоба на палтото си. Джак скочи отгоре му и успя да изтръгне един револвер „Кобра 357“ с късо дуло.

— Пистолет, а? Вадиш ми шибан пистолет, а, човече? — Той стовари дулото и предпазителя на спусъка отстрани в главата на Джоуи. — Тия боклуци направо ме подлудяват!

После се завъртя и навря револвера в оттеклия нос на Алдо.

— Ти! — изкрещя. — Ти започна всичко! Ти не искаше да си получа ризите! Е, можеш да ги задържиш! И без това вече са стари! Аз пък ще взема твоите! Всичките!

Той грабна вързопа с мръсните ризи от тезгяха и после се отправи към кафевия пакет на стола.

— Исусе, не! — каза Алдо. — Не! Не знаеш какво…

Джак му скочи и започна да го налага с револвера.

— Не ми казвай какво не знам!

Докато Алдо прикриваше главата си с ръце, Джак погледна към Трам и му махна с глава. Трам схвана. Той се измъкна иззад тезгяха и изблъска Джак, но не и преди той да успее да отвори скалпа на Алдо на няколко места.

— Изчезвай! — изкрещя Трам. — Изчезвай или ще повикам полиция!

— Да бе, изчезвам, но не и преди да надупча тая богаташка свиня!

Трам застана между него и Алдо.

— Не! Ти тръгва! Ти причинил достатъчно проблеми!

Джак презрително изсумтя и избърза навън с двата пакета. Отпред чакаше празен мерцедес 350 SEL, подпрян на бордюра до един пожарен кран. Защо пък не?

Докато издуваше мощната кола към Кенъл Стрийт, се чудеше на собственото си психарско изпълнение. Доста убедително. А също така лесно. Въобще не беше се затруднил да поеме ролята и да се вживее в нея.

Но това изобщо не го притесняваше.

— Петдесет хиляди в малки банкноти — каза Ейб, след като приключи с броенето на парите, които бяха увити в мръсното пране. Бе ги разстлал в спретнати купчинки върху един сандък, в мазето на магазина. — Ако бях на твое място, нямаше да се оплаквам. Не е толкова зле за един следобед работа.

— Да. Ама десетте свитъка кокаин и трийсетте камбоджанска кафява — Сред съдържанието на пакета се бе оказала част от хероина. Кокаинът и останалият хероин бяха в една найлонова торба в багажника.- Какво да правя с това?

— Отпред има водосточна шахта. Следващия път като вали…

Джак се замисли по въпроса. Хероинът определено отиваше в канала. Каквито и алигатори и крокодили да живееха там долу в канализацията — щяха да се надрусат доживотно. Но кокаинът… това можеше да послужи по-късно, както фалшивите двайсетачки влязоха в употреба срещу Кирлът.

Кирлът. Нещо, свързано с него си виреше рогата в дълбините на съзнанието на Джак.

— Винаги съм си мечтал за мерцедес — каза Ейб.

— За какво ти е? Не си стигал по- на изток от Куийнс и по- на запад от Ню Джърси вече повече от четвърт век.

— Може някой ден да пожелая да пътувам. Да видя Ню Джърси.

— Да бе. Е, това не е лоша идея. Без съмнение, най-подходящия начин да видиш Ню Джърси е от вътрешността на мерцедес. Но вече е твърде късно. Дадох колата на Джулио да се отърве от нея.

Ейб се оклюма:

— На части?

Джак кимна:

— Ще я разпродаде из квартала набързо за пари в брой. Излиза още към десет бона, минимум, може и двайсет.

Дотук от една визита в пералнята на Трам бяха паднали шейсет-седемдесет хилядарки. Което значеше, че Джак ще върне капарото на Трам и ще му свърши останалото безплатно. Това бе добре за банковата сметка на Трам, но Джак не знаеше какъв да бъде следващия ход. Доста бе разтръскал крушата. Може би най-добре беше да седне отстрани и да чака какво ще изпадне отгоре.

Отправи се към Джиа. Придържаше се към подветрената страна на сенките, като не спираше да се озърта през рамо. Кирлът изглежда знаеше къде отива и кога ще пристигне. Дали сега го наблюдаваше?

На Джак не му харесваше да е от тази страна на играта.

Но откъде Кирлът бе разбрал? Ето това най-много го ядеше. Джак знаеше, че апартаментът му не се подслушва — мястото бе като крепост. Освен това Кирлът не знаеше къде живее. А дори и да знаеше, не можеше да влезе, за да постави „бръмбър“. И все пак, изглежда, че бе наясно с ходовете на Джак. Как, да го вземат мътните?

Джак направи пълен кръг около блока на Джия и мина напряко по една уличка, преди да реши, че е безопасно да влезе в кооперацията.

На вратата на Джиа се мъдреха две шпионки, тип „рибешко око“. Самият Джак ги беше монтирал. Едната беше на нормална височина, а другата — на височината на Вики. Той почука и зачака, закривайки с палец по-ниската шпионка.

— Джак, това ти ли си? — се чу детски глас иззад вратата.

Той отдръпна палеца си и се захили в закривеното стъкло:

— Та даааа!

Чу се шум от резе, вратата се отвори с размах и изведнъж в прегръдките му се оказа едно слабичко седемгодишно момиченце. Бе с дълга тъмна коса, сини очи и ослепителна усмивка.

— Джак! К’во си ми донесъл?

Той посочи джобчето на износеното яке. Вики бръкна вътре и извади комплект карти от дъвки.

— Карти с футболисти! Изискано! Дали в тези има някой от „Джетс“?

— Има само един начин да разбереш.

Той я внесе вътре и я остави на земята. Заключи варатата зад себе си, докато тя се туткаше с обвивката.

— Джак! — каза тя, а гласът й бе притихнал от почуда. — Те всичките са от „Джетс“! Целия отбор на „Джетс“! О, толкова е изискано!

Джиа пристъпи в дневната.

— Единствената осемгодишна в Ню Йорк, която казва „изискано“. Чудя се откъде ли го е научила?

Тя го целуна лекичко и той плъзна ръка около кръста й, придърпвайки я близо до себе си.

Тя имаше нещо общо със сините очи и лъчезарната усмивка на дъщеря си, но косата й беше руса. Според Джак придаваше блясък на цялата стая.

— За теб не знам — каза той, — но мисля, че е доста изискано да се сдобиеш с пет — пет — члена на любимия ти отбор в едно-единствено пакетче дъвки. Не познавам никой друг, който да е такъв късметлия.

Джак бе преровил една дузина комплекти с карти, преди да се сдобие с тези петимата от „Джетс“, после ги бе поставил заедно в отделна опаковка и бе залепил картончетата обратно по местата им. Вики се бе вманиачила по „Джетс“, просто защото харесваше зелено-белите им екипи. Което, преди да паднат от „Парсълс“, си бе толкова добра причина, колкото всяка друга, за да си фен на „Джетс“.

— Почнахте ли с вечерята? — попита той.

Джиа поклати глава.

— Тъкмо я приготвям. Защо?

— Трябва да проверя едно нещо. Има няколко други, които трябва да свърша довечера.

Тя се намръщи.

— Нищо опасно, надявам се.

— Ъ-ъ.

— Винаги така казваш.

— Ами да. Искам да кажа, че след като миналата година оцелях след сините злобари, всичко останало е просто като фасул.

— Не ми споменавай дори! — Джиа потрепери и го прегърна. — Обещай, че ще ми се обадиш, когато се прибереш!

— Да, мамо.

— Не се шегувам. Трвожа се за теб.

— Ти си ми просто слънчице.

Тя се отдръпна от прегръдката му и вдигна тънка картонена кутия от дивана. На единия й край пишеше „Ленд’с Енд“.

— Поръчката ти пристигна днес.

— Изискано — Измъкна от кутията едно яркочервено яке с морскосиня подплата. Съблече старото и го изпробва. — Перфектно. Как изглеждам?

— Като всеки трети в Манхатън — каза Джиа.

— Чудесно!

— Трябва ти само тениска с надпис „Хард Рок Кафе“ и картинката ще е пълна.

Джак доста се стараеше да бъде обикновен, неразличим от останалите, просто още едно лице в тълпата. За да поддържа това положение на нещата, бе принуден да се съобразява с това, което се носи от тълпата. Тъй като нямаше кредитна карта, Джиа бе поръчала якето с нейната.

— Най-добре да изключа фурната — каза тя.

— Утре аз черпя. Китайско. За по-сигурно.

— Разбира се — каза тя. — Ще го повярвам, като го помириша.

Джак седеше там, сред миниатюрната дневна, гледаше как Вики подрежда картите с футболисти, слушаше Джиа как шета из кухнята на фона на жуженето на „Новини по очевидци“, потапяйки се в громоленето и топуркането, и шумовете, и тишината на дома. Усещането за домашен уют в този малък апартамент — искаше му се да е негово. Но изглеждаше така непостижимо. Можеше да дойде и да постои, и да се сгрее на огъня, но не можеше да остане. Колкото и да му се искаше, не можеше да го събере и да го отнесе със себе си.

Проблемът се състоеше в работата му. Никога не бе предлагал на Джиа да се омъжи за него, защото знаеше, че отговорът ще бъде „не“. Заради начина, по който си изкарваше прехраната. И той не би й предложил поради същата причина. Заради начина, по който си изкарваше прехраната. Женитбата би го направила уязвим. Не би могъл да изложи Джиа и Вики на такъв риск. Първо ще трябва да се пенсионира. Но все още нямаше и четирийсет. Освен да полудее, какво друго щеше да прави следващите трийсет или четирийсет години?

Да стане съвестен гражданин? Да се хване на дневна работа? Как би го направил? Как би обяснил, че никъде досега не са отбелязвани данни за съществуването му? Без история за предишна професия, без социална сигуровка, без папка в 1040-те. Данъчните щяха да се поинтересуват дали не е нелегален емигрант или бежанец от Гулаг, или нещо такова. И ако се окаже, че не е, щяха да задават много въпроси, на които той не искаше да отговоря.

Чудеше се, дали не се е захванал с нещо, от което да не може да се откачи.

И тогава се усети, че гледа през мъничкия позорец в дневната на Джиа към покрива на отсрещната кооперация и си припомя как куршумите префучаваха през хотелската стая преди по-малко от двайсет и четири часа. Кожата му предупредително засмъдя. Тук се чувстваше уязвим. И което бе още по-лошо, излагаше Джиа и Вики на опасностите, които го грозяха. Набързо се справи с обичайните извинения и сбогувания, целуна ги и двете и побърза да се озове отново на улицата.

Остана пред кооперацията, бавно разхождайи се напред-назад пред входа.

Айде, кучи сине! Знаеш ли, че съм тук? Стреляй де! Дай ми знак!

Никакви изстрели. Нищо не падна от покрива.

Джак отпусна сгърчените си в юмруци пръсти.

Бе си представил, че някой брутален копелдак като Кирлът е открил Джиа и Вики, заплашва ги, може би дори ги наранява… това почти го изкарваше от равновесие.

Тръгна към собствения си апартамент. Движеше се бързо по тротоара, после се впусна в бяг, опитвайки се да изразходи гнева, засилващата се фрустрация.

Трябваше да сложи край на това. И щеше да го направи. Още тази нощ, ако зависеше от него.

Джак спря до един уличен телефон и се обади на Трам. Виетнамецът му каза, че Алдо и бодигардът му изкуцукали навън и си хванали такси, заклевайки се да отмъстят на оня келеш, дето ги е прецакал така. Трам се притесняваше, че Алдо може да излее гнева си върху него, ако не успее да открие Джак. Самият той имаше подобни опасения. Звънна на телефонния секретар, но там нямаше нищо, което да представлява интерес.

Докато затваряше, си припомни нещо: Кирлът и телефоните. Да. Ето как изнудвачът бе забивал куките в своите жертви. Тоя тип беше първокласен подслушвач.

Джак забърза към собствената си brownstone. Но вместо да се качи в апартамента си, се промъкна долу до електрическото табло. Отвори телефонната кутия и веднага забеляза „бръмбъра“: обезопасени кабели, прикрепени към малък високочестотен предавател. Кирлът навярно бе скатал някъде наблизо гласово-активиращия се касетофон.

Сега вече нещата започваха да придобиват смисъл. Кирлът бе научил, от Левинсън, че Джак се среща с клиентите си при Джулио, Седял бе отпред, докато Джак се появи и го е проследил до тях.

Джак се укори мислено. Започваше да става непредпазлив с напредване на възрастта.

Скоро след това Кирлът бе се появил, най-вероятно предрешен като телефонен техник, бе поставил „бръмбъра“, после бе приседнал кротко и бе подслушал. Джак бе използвал телефона си, за да резервира стая в „Щастливия хотел“ и се бе обадил на Джулио тази сутрин, за да му каже, че ще пристигне към десет и трийсет. Всичко съвпадаше. Джак затвори телефонната кутия, оставяйки „бръмбъра“ на мястото му. Играта можеше да продължи и с двама участници.

Джак се просна пред смесицата от викториански дъб и евтини китайски орнаменти, които изпълваха хола на апартамента и се обади на Джордж в закусвалнята. Това бе второто му подобно обаждане през последния половин час, само че първото бе проведено от уличен телефон. Бе предупредил Джордж да очаква второто и го бе инструктирал какво да каже.

— Здрасти, Джордж — каза той, когато гъркът вдигна отсреща. — Събра ли поредната такса от търговската ви асоциация?

— Да, бе. Тук е. В брой, както винаги.

— Чудесно. Към полунощ ще мина да я взема.

— Ще те чакам — каза Джордж.

Джак затвори и приседна, размишлявайки. Стръвта бе поставена. Ако Кирлът подслушваше, вероятността да устрои още една засада някъде в района около „Закусвалня Хайуотър“ към полунощ бе голяма. Но Джак планираше да е там първи, за да се опита да хване Кирлът по долни гащи. И тогава щяха да си уредят сметките. Веднъж завинаги. Джак нямаше намерение да остави някой да души по следите му. така че да открие Джиа и Вики, особено някой, който бе отрязал няколко пръста на негов бивш клиент.

Един час по-късно, на път за предградията, Джак отново се свърза с телефонния си секретар. Чу съобщение от Джордж, който го молеше веднага да му се обади. Когато го стори, другият му разказа необикновена история.

— Какво съм ти казал?!

— Че ще се срещнем в съседната стара сграда на Бордън. Каза, че има промяна в плановете и вероятно е по-безопасно да не се появяват в закусвалнята. Така че решихме да те чакам там в десет и трийсет и да ти дам парите.

Джак не можа да сдържи усмивката си. Този Кирлът бе по-обигран, отколкото си го бе предсравял.

— Като моя глас ли звучеше?

— Трудно е да се прецени. Връзката беше лоша.

— Ти какво каза?

— Съгласих се, но си помислих, че е някакъв номер, защото не съвпадаше с това, което се бяхме уговорили по-рано. В защото каза, че ще носиш скиорска шапка като снощи. И това звучеше като номер.

— Браво, човече! Оценявам, че се обади. Набери ме пак, ако ти звънне някой, който се представя за мен.

— Дадено.

Джак затвори. Вместо да си повика такси за предградията, той се шмугна в една кръчма и си поръча кана амстердамско.

Ставаше все по-любопитен.

Кирлът като че ли бе по-заинтересован да го провали, отколкото да го претрепе — поне тази нощ. Отново си припомни думите на Том Левинсън: „Ще те превърне в нищожество и тогава ще те бастиса.“

Значи така. Още един фрагмент си застана на мястото. Торбата с цемент не го уцели. Това добре — не можеш да очакваш да си особено точен срещу движеща се мишена с подобен тежък и нвудобен предмет. Но стрелецът в „Щастливия хотел“ имаше оптичен прицел. Джак бе неподвижен като на стрелбище. Онзи тип не би трябвало да пропусне целта. Освен, ако не го е направил нарочно. Така трябва да е било. Кирлът се опитваше да си играе интелигентни игрички с него, да го изкара от равновесие, докато не му се предостави възможност да го унижи, да го изложи, да го направи посмешище. Искаше равностойно отмъщение, предил да го убие. Да го издъни откъм приходите му си бе едно добро начало.

Освен, че беше бесен, на Джак започна да му става и забавно.

„Играе собствените ми игри срещу мен.“

Но няма да е за дълго. Тоя Джак е старо куче. Това бе неговата игра. Тай бе измислил правилата и проклет да бъде, ако се остави да бъде надигран от Кирлът. Най-лесното бе да се изправи срешу него в онази стара съборетина и да обяви края на тазвечерното шоу.

Просто, пряко, ефективно, но лишено от стил. Трябваше да измисли нещо изискано за целта. А защо не и едно майсторско изпълнение.

И докато надигаше чашата си, за да пресуши последните унции бира, вече бе наясно с плана.

Райли чакаше реда си край билярдната маса. Нещо не му се играеше. Джери и Рийс бяха мъртви и всички бяха подтиснати и нервни. Всичко, за което говореха от снощи, бе как да намерят оня тип с тиквата на главата. Единственото, на което се смяха за целия ден бе, когато разбраха, че истинското име на Рийс било Морийс.

В този момент Гюс се провикна от бара. Държеше телефонната слушалка във въздуха.

— Йо! Райли! Тебе търсят!

— Амиии? Кой?

— Каза да ти предам, че Тиквената глава се обажда.

Райли едва не се преби в щеката в бързината да се добере до телефона. Чийкс и останалите му дишаха във врата.

— Ще те открием, шибаняк! — каза той, веднага щом постави слушалката до устата си.

— Не се и съмнявам — каза гласът в другия край на линията. — Защото ще ти кажа, къде се намирам. Трябва да се срещнем. Довечера. Изгуби двама, а аз едвам оцелях последия път, като се счепкахме. Какво ще кажеш да сключим примирие? Може да измислим начин да си разделим територията, така че и двамата да сме на кяр.

Райли мълчеше, докато полагаше усилия да остане спокоен. Тоя шибаняк беше побъркан. Примирие? След това, дето го забърка снощи?

— Разбира се — успя да каже. — Може да поговорим.

— Добре. Само ти и аз.

— Добре — Дааааа бе. — Къде?

— Старата къща, в която бяхме снощи — до „Хайуотър“. В десет и трийсет, става ли?

Райли си погледна часовника. Това му осигуряваше преднина от час и половина. Предостатъчно.

— Готово.

— Добре. И помни, Райли: Идваш сам или примирието се отменя.

— Добре де.

Той затвори и се обърна към изстрадалите си хора. Не бяха много във форма, Рейф, Тони и Чийкс — превързани, а ръката на Чийкс — напълно безполезна. Не бе за вярване, че един-единствен човек е причинил всичко това. Само че тоя беше гаден тип, с пълна торба с изненади. Така че този път нямаше да поемат никакви рискове. Никакви приказки. Никакви сделки. Никакво помайване. Никакво отлагане. Довечера щяха да се нахвърлят върху него с всичко, с което разполагаха.

— Това наистина ли беше той? — попита Чийкс.

— Дааа — каза Райли, като се усмихваше. — И нощес ще си имаме пай от тиква.

— Алдо, този човек настоява да говори с теб!

Алдо Д’Амико изгледа стръвнишки жена си и махна торбичката с лед от лицето си. Имаше жестоко главоболие от натъртванията и шевовете по скалпа. Носът му направо го съсипваше. Счупен на две места. Така бе оттекъл, че гласът му звучеше все едно, че е сериозно настинал.

За стотен път се чудеше, кой бе оня келеш в пералнята. Дали жълтурът му бе устроил това? На Алдо му се искаше да е така, но просто не се връзваше. Ако му беше подготвил нещо, в пералнята щеше да има цяла жълтуреста армия, а не само някакъв си бял. Само че, Исусе, как се движеше тоя тип! Бързо. Като втечнена светкавица. Един в носа и ритник и Джоуи беше на земята, и после му се нахвърли на него, и го направи луд в лицето. Не. Не беше нагласено. Просто някакъв надрусан келеш. Но това нямаше да го накара да приеме нещата по-леко.

— Казах ти, Мария, никакви обаждания!

Не беше ли достатъчно, че целият град му се смееше, задето е такъв гавоне, да позволи на господин никой да го прецака и да му открадне колата, и още по-лошо — неговите топки се грееха на шиша заради липсващите пари и дрога, ами и Мария не можеше да спазва една проста заповед. Не трябваше да се прибира в къщи. По-добре да се бе завлякъл в таванчето на Франи на Грийн Стрийт. Франи правеше каквото й наредят. Тя бе хиляда пъти по-стока. Плащаше й наема.

— Но той казва, че има информация за колата ти.

Ръката на Алдо се изстреля напред.

— Дай ми това! Ало!

— Господин Д’Амико, сър — каза един много почтителен глас в другия край на телефонната линия. — Много съжалявам за това, което се случи днес в пералнята. Ако знаех, че е някой с вашето положение, нямаше да правя проблеми. Но не знаех, нали разбирате, а пък имам ужасен нрав, така че искам да се извиня…

— Къде е колата? — тихо попита Алдо.

— На сигурно място е и искам да ви я върна, заедно с парите, които взех и, ъъ, другото пране и, ъъ, нещата от багажника, ако разбирате какво имам предвид, а мисля, че разбирате.

Този дребен боклук се бе уплашил. Добре. Достатъчно се бе уплашил, че да иска да върне всичко. Още по-добре. Алдо възъдъхна с облекчение.

— Къде е?

— В момента съм в нея. Говоря от телефона вътре. Но ще я оставя някъде и ще ви кажа къде можете да си я намерите.

— Да не си посмял! — каза бързо Алдо.

Умът му трескаво препускаше. Да си върне колата бе приоритет номер едно, но искаше също така да спипа келеша. Ако не изравни резултата, ще мине още бая време, преди да може да мине по улицата с вдигната глава.

— Няма да я оставяш никъде! Някой може да я гепи, преди да стигна до там, и това ще се пише на твоята сметка! Ще се срещнем…

— А не! Нямам намерение да бъда направен на решето!

„Напротив, ще бъдеш“, си помисли Алдо, спомняйки си как тоя келеш насочи „Магнума“ на Джоуи в лицето му.

— Ей, не се притеснявай за това — каза меко Алдо. — Вече се извини и връщаш колата. Бе случайно. Ще приемем, че сме квит. И като стана на въпрос, хареса ми как се движиш. Джоуи изглеждаше като на забавен кадър в сравнение с теб. Всъщност, ти ми направи услуга. Показа ми колко ми е зле охраната.

— Наистина ли?

— Дааа. Някой като теб ми свършил работа. Какво ще кажеш да заместиш Джоуи?

— Имате предвид да ви стана бодигард? Не знам, господин Д’Амико.

— Помисли си. Ще поговорим, като се видим довечера. Къде ще се срещнем?

— Амиии, какво ще кажете за „Закусвалнята Хайуотър“. Тя е долу по…

— Знам къде е.

— Ами, значи, точно до нея има една стара изоставена сграда. Какво ще кажете да се срещнем там?

— Чудесно. Кога?

— В десет и трийсет.

— Това е доста скоро…

— Знам. Но така ще се чувствам в по-голяма безопасност.

— Ей, не се притеснявай! Когато Алдо Д’Амико ти даде думата си, можеш да отидеш и в банката с нея!

А аз ти обещавам, келеш такъв, че си вече мъртъв!

— Ами, значи, за всеки случай, ако се разминем нещо, аз ще съм със скиорска маска. Мисля, че не успяхте да ме огледате особено добре в пералнята, така че не държа да го направите сега.

— Твоя си работа. Ще се видим в десет и трийсет.

Той затвори и повика жена си.

— Мария! Свържи се с Джоуи. Кажи му да се довлече тук незабавно!

Алдо отиде до чекмеджето на бюрото си и извади малкия автоматичен „Дженингс 22“. Пртегли го в ръката си. Малък, лек и зареден със силно подвижни, от далекобойните. Вършеше работа при близки разстояния. А Алдо възнамеряваше да е наистина близо, когато реши да използва това чудо.

Малко преди десет, Джак се покачи на покрива на „Закусвалня Хайуотър“ и седна с лице към старата сграда на Бордън. Забеляза Райли и петима от хората му — цялата тайфа — да пристигат малко след това. Влязоха в сградата през задния вход. Двама от тях носеха големи найлонови торби. Изглежда се бяха въоръжили за лов на мечки. Не след дълго пристигна и Алдо с трима умници. Те заеха позиции отпред, в уличката отдолу, извън полезрението му в отдалечения край.

Явно никой не държеше да закъснее според модата.

Точно в десет и половина една самотна фигура с тъмно палто, дънки и нещо, което приличаше на плетена сигнална шапка се понесе по тротоара пред „Хайуотър“. Спря са момент, за да погледне през витрината. Джак се надяваше Джордж да се е покрил, както му бе наредил. Тъмната фигура продължи, Когато стигна фасадата на порутената сграда, се озърна, после продължи към нея. Докато прибижаваше зейналия вход, придърпа шапката пред лицето си. Джак не успя съвсем ясно да види изработката, но явно бе грубо копие на онази, която бе носил снощи. Просто бе използвал малко оранжева боя…

Наистина ли искаш тази вечер да си играеш на Майстор Джак, приятел?

В един кратък миг си поигра с идеята да стреля във въздуха и да провали засадата. Но после извика в съзнанието си мисли за това, как прекарва живота си в инвалидна количка, заради чувала с цемент, за липсващите пръсти на Левинсън, за куршуми, които пищят из апартамента на Джиа и Вики.

Запази мълчание.

Наблюдаваше как фигурата блъсва остатъците от входната врата и изчезва вътре. В уличката Алдо и Джоуи се надигнаха от скривалищата си и свиха рамене един срещу друг на лунната светлина. Джак знаеше какво си мисли Алдо: „Къде ми е колата?“

Но когато стрелбата започна и двамата скочиха в прикритие. Беше кратка шумотевица, но много гръмка и концентрирана. Джак различи отделни изстрели, изблици на пълнители от няколко бойни пистолета и най-малко две, може би три пушки, всичките бълващи олово в синхрон. Надали се видя нещо повече от едно дълго просветване от отвътре. После настъпи тишина.

Бавно, внимателно, Алдо и хората му излязоха от прикритието, като шепнеха и си разменяха объркани жестове. Един от тях носеше „Узи“, друг държеше рязана карабина. Джак ги видя да се промъкват вътре, чу викове, дори различи думата „кола“.

После адът се продъни.

Изглеждаше, като че ли някакъв много малък, но много бурен ураган се е заклещил на първия етаж на старата постройка на Бордън. Трясъкът бе оглушителен, проблясъците през лишените от стъкла прозорци бяха като половин дузина strobe lights, които наведнъж. Това продължи с пълна сила, както на Джак му се стори, около двайсет минути, въпреки че часовникът му отброи едва пет. После постепенно отслабна и замря. Най-после… тишина. Нищо не помръдваше.

Не. Ами това. Някой изпълзя през един от страничните прозорци и падна в уличката. Джак отиде да провери.

Райли. Кървеше през устата, носа и корема. И го болеше.

— Повикай ми линейка, човече! — изгрухтя, докато Джак се прокрадваше към него. Гласът му едва се чуваше.

— Веднага, Мат — каза Джак.

Райли вдигна поглед. Очите му се разшириха.

— Да не би вече да съм умрял? Искам да кажа… добре те опукахме там вътре.

— Опукали сте не когото трябва, Райли.

— На кой му дреме… взимай си територията… Аз съм вън от играта … просто ми повикай една шибана линейка! Става ли?

Джак го изгледа втренчено.

— Готово бе — каза той.

Постави ръце под мишниците на Райли и го вдигна. Раненият само дето не предаде богу дух от болката, която изпита заради това, че го местят. Но бе достатъчно в съзнание, за да усети, че Джак не го носи към улицата.

— Ей… къде ме водиш?

— Там отзад.

Джак можеше да чуе сирените, които се приближаваха. Ускори ход към дъното на уличката.

— Имам нужда от доктор… имам нужда от линейка.

— Не се притеснявай — каза Джак. — Една идва точно насам.

Той пусна Райли в най-забутаната част на уличката зад сградата на Бордън и го остави там.

— Чакай тук за линейка — му каза. — Същата е, дето я повика за хлапето на Волански, когато го прегази миналия месец.

После Джак се отправи към „Закусвалня Хайуотър“, за да се обади на Трам и да каже на Джордж, че повече нямат нужда от него.

----------------------------------------------------------------------------

Внесе я вътре и я пусна на пода. Заключи зад себе си, докато тя се пипкаше с целофана.

— Джак! — каза тя с притихнал от удивление глас. — Ама те всичките са от „Джетс“! Всичките са от „Джетс“! О, толкова е изискано!

В този момент в дневната влезе Джия.

— Единственото осемгодишно хлапе в Ню Йорк, което използва думата „изискано“. Чудя се откъде ли я е прихванала?

Тя го целуна леко и Джак обви ръка около кръста й, придърпвайки я по-близо до себе си. Беше със сини очи и широка усмивка като дъщеря си, но нейната коса беше руса. Според Джак, тя огряваше цялата стая.

— Не знам за теб — каза той, — но според мен е доста изискано да ти се паднат пет — пет — члена на любимия ти отбор в едно-единствено пакетче дъвки. Не знам на някой друг да му се случвало подобно нещо.

Джак бе разпечатал десетина пакетчета, преди да събере тези пет карти, след което ги бе пъхнал в отделна опаковка и бе залепил картончето на мястото му. Вики се бе вманиачила по „Джетс“ просто защото й харесваха техните зелено-бели екипи. Което си бе добра причина да харесваш „Джетс“, преди да паднат така позорно от „Парсълс“.

— Започнахте ли да вечеряте? — попита Джак.

Джия поклати отрицателно глава.

— Тъкмо я приготвях. Защо?

— Ще се наложи да я пропусна. Нощес имам да свърша туй-онуй.

Тя се намръщи.

— Надявам се, че не е нещо опасно.

— Ааа, не.

— Винаги така казваш.

— Добре де, да. Искам да кажа, че щом оцелях след случката със сините злобари миналата година, всичко останал е лесно като фасул.

— Не ми напомняй! — Джия потръпна и го прегърна. — Обещай, че ще ми звъннеш, като се прибереш у вас!

— Добре, мамо.

— Не се шегувам. Притеснявам се за теб.

— Ти си ми душичка.

Тя се измъкна от прегръдката му и взе една плоска кутия от дивана, в единия край на която пишеше „Лендс енд“

— Поръчката ти пристигна днес.

— Изискано — Той извади отвътре ярко червено яке с морскосиня подплата. Съблече изстрадалото от гърба си и изпробва новото. — Идеално. Как изглеждам?

— Като всеки трети в Манхатън — каза Джия.

— Чудесно!

— Трябва ти само една тениск с надпис „Хард Рок Кафе“ и картинката ще е пълна.

Джак се стараеше по всякакъв начин да бъде съвсем обикновен, неразличим от останалите, просто още едно лице в тълпата. Затова трябваше да е в крак с това, което се носи от тълпата. И тъй като нямаше кредитна карта, Джия бе поръчала якето на нейно име.

— Най-добре да отида да изключа фурната — каза тя.

— Утре вечер аз черпя. Китайска храна. Обещавам.

— Да бе — каза Джия. — Докато не видя, не вярвам.

Джак си стоеше насред дневната, гледаше как Вики си подрежда картите с футболисти, слушаше как Джия се мотае в кухнята на фона на бръмченето на „Новини по очевидци“, наслаждаваше се на трополенето и шумотевицата, и спокойствето на дома. Уюта, който лъхаше от този малък апартамент — желаеше го от все сърце. Но му изглеждаше толкова недостижим. Можеше да се отбива от време на време, да поседи край семейното огнище и да се постопли, но не можеше да остане. Колкото и да му се искаше, не можеше да грабне всичко това и да го отнесе със себе си.

Проблемът се състоеше в професията му. Никога не бе питал Джия дали би се омъжила за него, защото знаеше, че отговорът ще бъде „не“. Заради начина, по който си изкарваше хляба. Поради същата причина самият той не би я попитал. Заради начина, по който си изкарваше хляба. Женитбата щеше да го направи уязвим. Не можеше да подлага Джиия и Вики на подобен риск. Първо трябва да се пенсионира. Само дето още не бе навършил и четирийсет. Освен да полудее, какво друго би могъл да прави през следващите трийсет или четирийсет години?

Да стане съвестен гражданин? Да си намери легална работа? Как би могъл? Как ще обясни, защо досега няма никакви сведения за съществуването му? Никаква предишна длъжност, никаква социална осигуровка, никакво досие 1040. Данъчните щяха да се заинтересуват дали не е нелегален емигрант или политически беглец от Гулаг. И ако се окаже, че не е, щяха да задават много въпроси, на които той нямаше желание да отговаря.

Започваше да се пита дали не е започнал нещо, от което отърване няма.

И тогава се улови, че гледа през миниатюрния прозорец на Джия към покрива на отсрещния блок и си спомня за куршумите, които свистяха през хотелската стая, преди по-малко от двадесет и четири часа. Засърбя го кожата. Тук се чувстваше уязвим. И което бе още по-лошо, излагаше на опасност Джия и Вики. Набързо се извини и си взе довиждане, целуна и двете и се втурна навън.

Застана пред блока и започна бавно да се разхожда напред-назад пред входа.

Хайде, кучи сине! Знаеш ли че съм тук? Стреляй де! Дай ми знак!

Никой не стреля. Нищо не падна от покрива.

Джак разпъна пръстите си, които чак се бяха схванали, толкова сило бе стискал юмруци. Беше си представил, че някое кръвожадно копеле като Кирлът е разбрало за Джия и Вики и ги заплашва, може би дори ги измъчва… това почти го извади от равновесие.

Запъти се към собственото си жилище. Движеше се бързо по тротоара, след което започна да тича, опитвайки се да преодолее гнева си, заедно със засилващото се разочарование.

Трябваше да сложи край на всичко това. И ще го направи. Още тази нощ, ако всичко зависеше изцяло от него.

Джак спря при един уличен телефон и се обади на Трам. Виетнамецът му каза, че Алдо и бодигардът му изкуцукали навън и си викнали такси, като се кълняли, че ще отмъстят на хулигана, който ги е прецакал. Трам се притесняваше да не би Алдо да излее гнева си върху него, като не успее да открие Джак. Това притесняваше и самия Джак. Той провери телефонния си секретар, но нямаше нищо интересно.

Докато затваряше, си спомни нещо: за Кирлът и телефоните. Да. Това бе начинът, по който изнудвачът забиваше куките в своите жертви. Този тип бе истински специалист по подслушването.

Джак се прибра на бърз ход. Но вместо да се качи в апартамента си, той се мушна в сервизното помещение. Отвори кутията за телефоните и веднага забеляза „бръмбъра“: няколко изолирани проводника, прикрепени към миниатюрен високочестотен предавател. Вероятно Кирлът бе скрил гласово активираща се записваща апаратура недалеч оттук.

Нещата започваха да придобиват нов смисъл. Кирлът бе научил от Левинсън, че Джак се среща с клиентите си при Джулио. Висял е отпред, докато не е забелязал Джак, после го е проследил до тук.

Джак се укори мислено. Бе започнал да остарява и да става небрежен.

Веднага след това, Кирлът се е появил, вероятно предрешен като телефонен техник, прикачил е устройството, след което се е настанил удобно и е започнал да го подслушва. От този телефон Джак си бе резервирал стая в „Щастливия хотел“ … и се бе обадил на Джулио тази сутрин, за да му каже, че ще намине към десет и половина. Всичко съвпадаше.

Джак затвори телефонната кутия, като остави „бръмбъра“ на мястото му.

Тази игра можеха да я играят и двама.

Джак се разположи сред хаоса от викторианска дъбова и друга мебел, която изпълваше хола на апартамента му и се обади на Джордж в закусвалнята. Това бе второто му обаждане за изминалия половин час, само дето първото бе от един обществен телефон. Беше казал на Джордж да се подготви за това и го бе инструктирал какво да каже.

— Здрасти, Джордж — каза той, когато гъркът отговори на позвъняването. — Събра ли поредната такса от търговската асоциация?

— Да бе. Тук е. В брой, както обикновено.

— Браво на теб. Ще намина към полунощ да я взема.

— Тук съм — каза Джордж.

Джак затвори и се замисли. Примамката бе заложена. Ако Кирлът бе подслушал разговора, имаше големи шансове да се опита да организира нова засада някъде в района на закусвалнята „Хайуотър“ около полунощ. Само че Джак възнамеряваше да пристигне там първи и да се опита да хване Кирлът по долни гащи. И тогава щяха да си уредят сметките. Завинаги. Джак нямаше да позволи на никой да души по следите му до Вики и Джия, особено някой, който бе отрязъл няколко пръста на един от бившите му клиенти.

На път за центъра, след около час, Джак се обади за пореден път на телефонния си секретар. Имаше съобщение от Джордж, който го молеше да се обади незабавно. Когато изпълни молбата му, чу доста странна история.

— Какво съм ти казал? — попита Джак.

— Да те чакам в съседната сграда, оная старата, на Бордън. Каза, че имало промяна в плана и може би щяло да бъде по-безопасно, ако не се мяркаш много-много в закусвалнята. Така че се разбрахме да те чакам там в десет и половина и да ти дам парите.

Джак не успя да сдържи усмивката си. Този Кирлът щеше да излезе по-хитър, отколкото си мислеше.

— Гласът приличаше ли на моя?

— Трудно е да се каже. Връзката беше лоша.

— Ти какво каза.

— Съгласих се, но се усъмних, че е клопка, тъй като се бяхме разбрали друго преди това. И защото каза, че ще носиш скиорска маска, като снощи. Което също ме усъмни.

— Браво, човече. Оценявам това, че се обади. Звънни ми пак, ако се чуеш с някой, който се представя за мен.

— Готово.

Джак затвори. Вместо да си повика такси, се мушна в една кръчма наблизо и си поръча амстердамско пиво.

Ставаше все по-любопитно.

Кирлът явно бе по-заинтересован да го издъни, отколкото да го убие — поне тази нощ. Пак се върна към думите на Том Левинсън: „Ще те превърне в боклук, преди да те убие“.

Значи така. Още едно парче от пъзела си дойде на мястото. Чувалът с цемент не го бе улучил. Това добре — никой не може да се надява на голяма точност с тежък обемист обект като този срещу подвижна мишена. Само че онзи снайперист на покрива беше с телескопичен мерник. А Джак стоеше неподвижно. Нямаше начин да не улучи.

Освен ако някой не го е инструктирал да не улучи. Така трябва да е. Кирлът се опитваше да му играе хитри номера, да го извади от равновесие, докато не му се отдаде добра възможност да го унижи, да го изложи, да го направи на глупак. Искаше да си върне тъпкано, преди да го убие.

А какъв по-добър начин от това, да го издъни с парите му.

Гневът на Джак се примеси с нотки на забавление.

Опитва се да играе собствената ми игра срещу мен.

Но няма да е задълго. Тук старото куче беше Джак. Това бе неговата игра. Той я бе измислил и проклет да бъде, ако позволи на Кирлът да го надиграе. Най-лесно бе да влезе в открит сблъсък с него в онази стара съборетина и да приключи нещата дотук. Просто, директно, ефективно, но лишено от финес. Искаше да приложи нещо по-изискано за случая. Един майсторски удар, може би?

И тогава, надигайки чашата, за да я изпразни до дъно, той откри начина.

Райли си чакаше реда до билярдната маса. Нещо не му се играеше. Рийс и Джери бяха мъртви и всички бяха подтиснати и кисели. От снощи до сега единственото, за което говореха, бе как да намерят оня тип с маската. Смяха се единствено, когато научиха, че истинското име на Рийс било Морийс.

Точно тогава Гюс се провикна иззад бара. Държеше слушалката на телефона в ръката си.

— Йо! Райли! За теб!

— Така ли? Кой?

— Каза да ти предам, че е Тиквената глава.

Райли замалко да се спъне в щеката, в бързината си да отиде на телефона.Чийкс и останалите го следваха по петите.

— Ще те пипнем, шибаняк такъв! — каза веднага, щом грабна слушалката.

— Не се и съмнявам — каза гласът отсреща. — Защото възнамерявам да ви кажа къде съм. Трябва да се срещнем. Тази нощ. Последния път като се счепкахме, вие загубихте двама от вашите, а на мен ми се размина на косъм. Какво ще кажеш да сключим примирие? Може пък да успеем да си поделим района, така че и двамата да останем доволни.

Райли запази мълчание, докато се опитваше да се овладее. Тоя шибаняк сигурно е луд? Примирие? След случилото се снощи?

— Добре — успя да каже. — Може да поговорим.

— Хубаво. Само ти и аз.

— Окей — „Даааа бе.“ — Къде?

— В порутената сграда, където бяхме снощи — до „Хайуотър“ Десет и половина добре ли е?

Райли си погледна часовника. Това му оставяше на разположение час и половина. Напълно достатъчно.

— Става.

— Добре. И помни, Райли: идваш сам, иначе отменям примирието.

— Да бе.

Той затвори и се обърна към потрошената си банда. Не ги биваше много, Рейф, Тони и Чийкс бяха целите овързани с бинтове, а ръката на Чийкс беше гипсирана. Не беше за вярване, че един човек е способен на това. Само дето тоя беше гаден тип, пълен с изненади. Този път нямаше да рискуват. Без празни приказки. Никакви сделки. Без колебание. Без отлагане. Тази нощ щяха да се хвърлят срещу него с цялата си огнева мощ.

— Той ли беше наистина? — попита Чийкс.

— Мдааа — каза Райли с усмивка. — И довечера ще си приготвим малко тиквен пай!

— Алдо, човекът настоява да говори с теб!

Алдо Д’Амико се вторачи в жена си и отмести торбичката с лед от лицето си. Имаше жестоко главоболие от охлузванията и шевовете по скалпа. Носът му направо щеше да го довърши. Бе счупен на две места. Бе толкова оттекъл, че гласът му звучеше все едно, че е настинал.

За стотен път се чудеше кой може да е оня хулиган от пералнята. Дали жълтурът им бе направил клопка. На Алдо му се искаше да е така, но просто не се връзваше. Ако бе решил да му прави капан, щеше да събере цяла жълтурска армия, а не да повика някакъв си бял, при това сам. Ама как само се движеше оня! Бърз бе, като втечнена светкавица. Един десен, после един ритник и Джоуи бе на пода, а после се нахвърли на Алдо, направо бе побеснял. Не. Не беше нагласено. Просто някакъв надрусан хулиган. Само че от това не му ставаше по-леко.

— Казах ти, Мария, никакви обаждания!

Не стига, че целият град му се смееше задето е такъв гавоне, да позволи на Господин Никой да го прецака и да му отмъкне колата, пък и още по-лошо, неговите топки щяха да се въртят на бавен огън заради липсващите пари и наркотика, ами и Мария не можеше да следва едни прости инструкции. Изобщо не трябваше да се прибира вкъщи. По-добре да бе отишъл при Франи на „Грийн Стрийт“. Франи правеше каквото й наредят. Беше хиляда пъти по-добра. Той й плащаше наема.

— Но той каза, че има информация относно колата ти.

Алдо рязко протегна ръка.

— Дай ми това! Ало!

— Господин Амико, сър — каза един много почтителен глас. — Много съжалявам за това, което се случи днес в пералнята. Ако знаех, че става дума за вас, нямаше да правя проблеми. Но не знаех, нали разбирате, а пък съм много избухлив, така че съжалявам…

— Къде е колата? — каза Алдо много тихо.

— Тук при мен е и искам да ви я върна, заедно с парите, които взех и, ъъъ, другото пране и, ъъъ, онова в багажника, ако следите мисълта ми, а мисля че сте наясно какво искам да кажа.

Този ситен боклук се бе уплашил. Добре. Беше се стреснал достатъчно, че да иска да върне всичко. Още по-добре. Алдо въздъхна с облекчение.

— Къде е?

— В момента съм вътре. Говоря по прикачения към нея телефона. Но мисля да я оставя някъде и да ви кажа откъде можете да си я вземете.

— Да не си посмял! — Побърза да каже Алдо.

Умът му препускаше. Да си върне колата бе първата му грижа, само дето искаше да спипа и тоя хулиган. Ако не изравнеше резултата, щеше да мине адски много време, преди да може да мине по улицата с вдигната глава.

— Недей я оставя никъде! Някой може да я гепи, преди да стигна дотам и тогава виновен ще си ти! Да се срещнем…

— Ааа, не! Не искам да ме надупчат!

„Напротив, ще те надупчат“ — си помисли Алдо, спомняйки си как тоя хулиган му навря магнумът на Джоуи в лицето.

— Ей, не се тревожи за това — каза кротко Алдо. — Вече се извини и ще върнеш колата. Беше случайно. Ще приемем, че сме наравно. Честно казано, хареса ми как се биеш. Пред теб Джои изглеждаше така, все едно, че се движи на бавен кадър. Всъщност ти ми направи услуга. Накара ме да разбера колко слаба е охраната ми.

— Верно?

— Да бе. Някой като теб ще ми свърши чудесна работа. Искаш ли да заемеш мястото на Джоуи?

— Имате предвид да ви стана бодигард? Не знам, господин Амико.

— Помисли си. Като се видим довечера, ще поговорим. Къде ще се срещнем?

— Ъъъъъъ, какво ще кажете за закусвалнята „Хайуотър“. Тя е надолу по…

— Знам я къде е.

— Да, ами, там има една изоставена сграда, точно до нея. Какво ще кажете да се срещнем там?

— Чудесно. Кога?

— В десет и трийсет.

— Това е след малко…

— Знам. Но така ще се чувствам по-сигурен.

— Ей, не се тревожи! Дадената от Алдо Д’Амико дума е като банков депозит!

А аз ти обещавам, хулиган такъв, че си мъртъв!

— Да, ами, ако някой от нас закъснее, да знаете, че ще съм със скиорска маска. Предполагам, че не сте успели да ме огледате подробно в пералнята и не ми се ще да можете да го направите сега.

— Както искаш. Ще се видим в десет и трийсет.

Той затвори и повика жена си.

— Мария! Обади се на Джоуи. Кажи му да дойде веднага!

Алдо отиде при чекмеджето на бюрото си и извади малкия „Дженингс“ 22-ри, автоматик. Претегли го в ръката си. Малък, лек и зареден с високо подвижни, от дългите. Вършеше работа при близка стрелба. А Алдо възнамеряваше да го използва от доста близо.

Малко преди десет, Джак се покачи на покрива на закусвалнята „Хайуотър“ и седна с лице към старата сграда на Бордън. Видя как Райли и петима от хората му — цялата шайка — пристигат малко след него. Влязоха в сградата през задния вход. Двама от тях носеха големи издути торби. Изглежда бяха тръгнали на лов за мечки. Не след дълго се довлече и Алдо с трима умници. Те заеха позиции встрани от уличката и се изгубиха от погледа му в отсрещния край.

Явно никой не държеше да закъснее според модата.

Точно в десет и половина, една самотна фигура с тъмно палто, дънки и нещо, което приличаше на плетена сигнална шапка, премина по тротоара пред „Хайуотър“. Спря за момент, за да погледне през витрината. Джак се надяваше Джордж да се е покрил, както му беше поръчал. Тъмната фигура продължи. Когато стигна фасадата на сградата на Бордън се озърна наоколо, после се насочи към нея. Докато приближаваше зейналия вход, смъкна маската над лицето си. Джак не можа да види съвсем ясно модела, но приличаше на грубо копие на тази, която бе носил предишната вечер. Просто бе използвал малко оранжева боя…

Наистина ли ти се иска да си играеш на Майстор Джак точно тази вечер, приятел?

За един кратък миг пофлиртува с идеяата да извика и да развали цялата сценка. Но си представи как би живял в инвалидна количка, заради чувала с цемента, спомни си за липсващите пръсти на Левинсън, помисли си за куршуми, които хвърчат из апартамента на Вики и Джия.

Запази мълчание.

Видя как фигурата се промъква през останките от парадния вход и изчезва вътре. В уличката Алдо и Джоуи се надигнаха от скривалищата и споглеждайки се, вдигнаха рамене един срещу друг в лунната светлина. Джак знаеше какво си мисли Алдо: „Къде ми е колата?“

Но когато стрелбата започна и двамата залегнаха. Беше като кратко изръмжаване, но много шумно и концентрирано. Джак различи звука от няколко единични изстрела, избухването на няколко военни пистолета и поне две, да не бяха и три, пушки, всичките стреляха едновременно. Навън не се видя нищо повече от един продължителен проблясък. След което настъпи тишина.

Бавно, внимателно, Алдо и хората му излязоха от прикритията си, шепнеха, правеха объркани жестове. Един от тях носеше „Узи“, друг държеше рязана пушка. Джак ги наблюдаваше как се вмъкват, чу викове, дори успя да различи думата „кола“.

После адът се продъни.

Все едно някаквъв много малък, но много яростен ураган се бе заклещил на първия етаж на старата сграда на Бордън. Шумотевицата бе оглушителна, отблясъците през останалите без стъкла прозорци наподобяваха десетки мигащи светлини. Продължи с пълна сила около двайсет минути, както му се стори на Джак, а според часовника му бяха минали по-малко от пет. След което заглъхна и спря. Най-после… тишина. Нищо не помръдваше.

Не. Я виж това. Някой изпълзя през един от страничните прозорци и падна в уличката Джак отиде да провери.

Райли. Кървеше от устата, носа и корема. И доста го болеше.

— Повикай ми линейка, човече! — изпъшка той, когато Джак се наведе над него. Гласът му едвам се чуваше.

— Веднага, Мат — каза Джак.

Райли вдигна поглед към него. Очите му се ококориха. — Да не би вече да съм мъртъв? Искам да кажа… вътре добре те опукахме.

— Опукали сте не когото трябва, Райли.

— На кой му дреме… вземи района… аз съм вън от играта…само ми повикай някоя шибана линейка! Става ли?

Джак го гледа втренчено известно време.

— Става — каза той.

Джак мушна ръце под мишниците на Райли и го вдигна. Раненият за малко да сдаде багажа от болка, задето го местеха. Само че бе достатъчно в съзнание, за да забележи, че Джак не го влачи към улицата.

— Ей… къде ме водиш?

— Тук отзад.

Джак чу сирените, които приближаваха. Забързи ход.

— Имам нужда от лекар… имам нужда от линейка.

— Не се притеснявай — каза Джак. — Една тъкмо идва насам.

Той пусна Райли в най-забутаната част на уличката зад сградата на Бордън и го остави там.

— Тук ще дочакаш своята линейка — каза той на Райли. — Същата, която извика за хлапето на Волански, когато го прегази миналия месец.

След което Джак се отправи към закусвалнята „Хайуотър“, за да се обади на Трам и да каже на Джордж, че повече няма да имат нужда от него.

Информация за текста

© Ф. Пол Уилсън

© 2003 Константин Траев, превод от английски

F. Paul Wilson

A Day in the Life,

Източник: [[http://sf.bgway.com|Библиотеката на Александър Минковски]]

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/1759]

Последна редакция: 2006-08-10 20:36:48

1

Heloween — празника на Вси светии

2

мохикан — кърпа, която се връзва на главата

3

No sale — край на продажбите

4

Тук авторът прави каламбур с наименованието на тиквения фенер, което на английски е същото (jack-o-lantern)

5

1 гран = 0,0648 грама

6

Джо(н) е най-често срещаното име в САЩ, често се използва за анонимност

7

Болест на Алцхаймер — свързана е със загуба на паметовите функции

8

вероятно се има предвид някакъв вид дрога

9

големи — най-вероятно банкноти от по хиляда долара

10

каламбур на автора за жълтите страници, на които се намират телефоните с услугите

11

Ай — разбрано (воен.)

Content

Ф. Пол Уилсън
Един ден от живота

Информация за текста

1