Ф. Пол Уилсън

Глим — глим

С Том Алън сме телефонни дружки от години. Имам цял куп такива. Хора, с които се виждам рядко — или, като Ед Горман, никога — но с които редовно водим разговори за това, което пишем, четем, за политика, за семействата си, изобщо за живота. Нашето телефонно приятелство с Том започна една февруарска вечер през 1987-ма, когато бях останал до късно в кабинета си. Том бе редактор в „Лоурел Ентъртейнмънт“, компанията на Джордж Ромеро. Предишните ми контакти с Том се свеждаха до кратки разговори по повод годишните сбирки за редактори-издатели, които организирах за Световната асоциация по научна фантастика, когато веднъж поканих хората от „Лоурел“ да се отбият за по едно.

Тази вечер Том ми се оабди, защото тъкмо бе прочел „Докосването“ и искаше да ми каже, колко много му е харесала. Очевидно ставаше въпрос за човек с вкус и подход към литературата.

През поледвалите месеци проведохме многобройни петъчни телефонни разговори за книги и автори, които харесваме или не харесваме (въпреки че Том, като че ли успяваше да открие по нещо цено във всеки един), обсъждахме кого величаят и кого подценяват издателите. Все повече и повече се удивлявах на мащабите на неговото познание в областите научна фантастика/фентъзи/хорър и на неподправената му любов към тях. Като редактор на „Разкази от тъмната страна“, част от работата му се състоеше в претърсването на стари списания и антологии за разкази, подходящи за адаптация. Само дето той беше изчел всичко.

През пролетта на 1988-ма ме помоли да се отбия в офис сградата на „Лоурел“ на „Бродуей“, за да се срещнем. Тогава най-после видях собственика на гласа, който познавах от телефонните ни разговори и открих, че Том Алън изглежда почти същия, както си го бях представял — едър, приветлив тип с дружелюбна усмивка. Поводът за срещата бе, че Том и останалите от „Лоурел“ искаха да напиша нещо за „Чудовища“, новото половинчасово съвместно шоу, което подготвяха за есенния сезон. Условията бяха прости, но стриктни: един или двама главни герои, от един до три второстепенни, едно чудовище; един или два интериора, без екстериори; три сцени с промеждутък 5-8-8 минути.

Казах на Том, че ще опитам. Предизвикателството, което всичките тези ограничения поставяха пред мен, ме заинтригува. Искаше ми се да повярвам, че мога да пиша при всякакви обстоятелства, че никакви предварителни условия не могат да ме спрат да разкажа дадена история. Проблемът се състоеше в това, че в нито един от предишните ми разкази нямаше чудовища, като изключим „Лица“, а то бе малко прекалено за телевизионно шоу. Така че явно трябваше да измисля нещо ново. От години насам в главата ми се въртеше идеята за сай-фай разказ с чудовище, но никога досега не бях получавал стимул, за да я пренеса на белия лист. А сега вече го получих. Четвъртък вечерта седнах, написах толкова, колкото да се запълни една страница и изпратих резюмето за „Глим-Глим“ на „Лоурел“ в петък сутринта.

Том се обади след една седмица: бяха го харесали. Имаше няколко предложения за някои логистични и структурни промени, така че историята да се доближи още малко до изискванията — не беше нещо, което да промени самата история, нито пък, с което да не мога да се примиря. Само че, на седми март, преди да успеем да направим сделката обществено достояние, Асоциацията на американските писатели обяви стачка.

Чувствата ми спрямо ААП определено бяха противоречиви. Тя бе наследила слабостите и злоупотребите от най-репресивната форма на сдружение — това на затворената гилдия — ако не си член на ААП, не можеш да продадеш пукнат сценарии. Само че, за да бъдем честни, тя сложи край на много от грозните злоупотреби, които вършеха филмовите магнати и техните преки подчинени с писателите по онова време. В момента членувам в нея (трябваше да се запиша, ако исках да видя „Глим-Глим“ на екрана), но това, което най-много ме вбеси тогава, бе фактът, че Том не бива да обсъжда нищо с мен, докато трае стачката. Нищичко. Не бях член на ААП, но някакси и аз стачкувах. Цели пет месеца.

Само дет никой не можеше да ми забрани да пиша. Нямах договор, но знаех, че от „Лоурел“ искат този сценарий. За да се подсили ефекта на историята, „Глим-Глим“ трябваше да се излъчи през декември, а вече беше юли. Разсъдих, че ще е най-добре да е готова за работа, веднага щом стачката прилючи.

Започнах да пиша в четвъртък и свърших на следващата неделя вечер. В началото на август стачката бе приключила. Скоро след това сключих договор и изнудвах „Лоурел“ за третия декор. Исках последната сцена да се развива на парадното стълбище на библиотеката, на фона на кротък снеговалеж.

Те ми казаха: „Никакви екстериори“

Обясних им, че всичко, от което се нуждая е една тухлена стена, една врата, няколко стъпала и някой да ръси снежинки от платформата.

„Но това прави три декора“, казаха те. „Отпуснати са ти само два. Бюджетът не позволява повече.“

Чувствах се все едно, че си блъскам главата в тухлената стена, която исках да ми построят. Така че преместих сцената вътре в библиотеката.

Въпреки всичко не мога да се оплача от взаимоотношенията си с „Лоурел“. Мога да кажа дори, че бяха отлични. Техните продуценти наистина четат книги и се отнасят с уважение към писателите и техните творби. Режисьорът обсъждаше с мен всяка промяна, която искаше да направи в диалога или във фокусирането върху дадена сцена — на светлинни години от това, което изживях с филмирането на „Стражата“.

Поради стачката „Глим-Глим“ не се излъчи през декември, както бе планирано първоначално. Премиерата му в ефир бе в седмицата на 30-ти януари 1989-та.

Единственото, за което съжалявам е, че Том Алън така и не видя „Глим-Глим“. Той почина внезапно на 30-ти септември 1988-ма. Липсва ми топлотата и мъдростта му, а също и ненатрапливата му интелигентност. Липсват ми разговорите с него в петък вечер.

Така че, ето го сценарият на „Глим-Глим“ така, както го исках аз, използвайки двукратно забранения трети декор.

А „Глим-Глим“ беше, е, и винаги ще бъде посветен на човека, който ме подтикна да го напиша.

Това е за теб, Том.

* * *

ГЕРОИ

ЕЙМИ — изпреварила развитието си деветгодишна, с плитки и големи очила, която открай време е нещо като начинаещ астроном.

EЛИЪТ — бащата на Ейми; малко над трийсетте; учител по математика в колежа; среден на ръст, очила с рогови рамки; облечен с бяла риза, панталон плетен на две куки и вълнен пуловер; малко нервен и плашлив, но готов на всичко, за да защити дъщеря си.

КАРЛ — млад уличник; деветнайсетгодишен, висок, с широки рамене облечен с фланелена блуза и носи ловджийски нож, затъкнат в колана му; мъжкарското му държание не е само фасада — той наистина е корав пич.

ГЛИМ-ГЛИМ — високо седем фута зелено извънземно с телепатични способности, с конична форма, основата му е с диаметър четири фута. На височина две трети от тялото му се намират четири пипала, разположени в кръг. Мълчаливата му уста е вертикална цепка, която никога не се отваря. Няма очи — поне не човешки — а по-скоро пръстен от опалесцентни копчета около върха на конуса. Основата му никога не бива показана отблизо, но по краищата е покрита с безброй тънки, подобни на четка крачета.

ПЪРВИ ДЕКОР

МАЗЕТО НА БИБЛИОТЕКАТА

Сива стая с голи, облицовани със сгуриени блокчета стени. По-скоро хранилище, осветено от голи електрически крушки, висящи от недоизмазания таван. Върху бетонния под са скупчени дървени ЩАЙГИ, КОШЧЕТА за боклук и метални КАСИ. Тук хората от персонала на библиотеката пият кафе през почивките и обядват.

Има и една рахитична МАСА, заобиколена от четири различни СТОЛА. На масата има КАРТОНЕНИ ЧИНИИ, ЗАХАРНИЦА и бурканче СУХА СМЕТАНА. Вляво се намира нещо подобно на ХЛАДИЛНИК, върху който е кацнал ГОСПОДИН КАФЕ и няколо ЛЪЖИЦИ. Вдясно има раздрънкан телевизор. По стените са разлепени няколко изостанали БИБЛИОТЕЧНИ ПЛАКАТА („Четенето е ФУНдаментално“[1] и „Вече сте гледали филма — защо не прочетете и книгата?“ и така нататък) с цел поне малко да се разведри атмосферата. На стената виси календар, който показва „декември“.

На заден план, вдясно, има прозорец на нивото на тротоара, близо до тавана на мазето, който е покрит с одеало. В центъра на задния план е ПОЖАРНИЯТ ИЗХОД, който се отваря навътре; препречен е с метални каси. Вдясно на преден план има вентилационна шахта, отворена в долната си част, която продължава нагоре и се губи от погледа.

ВТОРИ ДЕКОР

ПЪРВИЯ ЕТАЖ НА БИБЛИОТЕКАТА

Типична за малък град библиотека с единично помещение, разделено на две — преден отдел вдясно, заден — вляво. Помежду си са изолирани със стена и ЛЮЛЕЕЩИ СЕ ВРАТИ.

ПРЕДНИЯ ОТДЕЛ: Тук се помещават детските книги и чиновете. На видно място е поставено БЮРОТО ЗА ЗАПИСВАНЕ, близо до вратата, която е вдясно от него; книгите са навсякъде. До бюрото за записване са поставени две малки, кръгли детски масички, така че библиотекарят да може да ги държи под око. Един голям КАЛЕНДАР ни уведомява, че е месец декември. (Все пак трябва да сме коректни спрямо зрителите, нали?) В дъното на декора, зад бюрото за записване, има врата, която води към стълбите за мазето.

ЗАДЕН ОТДЕЛ: От другата страна на стената и вратата са ГОЛЕМИТЕ РАФТОВЕ и няколко обемисти тежки, дъбови МАСИ ЗА ЧЕТЕНЕ.

ТРЕТИ ДЕКОР

СТЪЛБИТЕ ПРЕД ВХОДА НА БИБЛИОТЕКАТА

Непретенциозен декор. Просто тухлена стена с бетонни стъпала, които водят към двойни врати. Прозорци на релси от двете страни на вратите; малко прозорче ниско вдясно на нивото на тротоара.

ПЪРВА СЦЕНА

КАДЪРЪТ ПРОСВЕТЛЯВА:

ИНТ (интериор): Мазето на библиотеката — здрач

Докато ЗАГЛАВИЕТО НА ФИЛМА тече на фона на снимания под широк ъгъл ПОГЛЕД към мазето, чуваме ГЛАСЪТ на ГЛИМ-ГЛИМ (пронизително чуруликане, все едно, че глас на пуйка е записан на 33 и е пуснат на 79 оборота), който звучи приглушено някъде отзад. КАМЕРАТА СПИРА върху прозорчето и виждаме как КАРЛ, ЕЛИЪТ И ЕЙМИ се промъкват през него с краката напред и тупват на пода. Карл носи чувал. Явно бързат, но още по-явно се опитват да вдигат колкото се може по-малко шум. Явно им е студено, защото са се сгушили и потриват ръцете си една в друга.

ЕЛИЪТ (Духа в дланите си): Топлина! Единственото топло място в града!

КАРЛ вади от чувала хляб, фъстъчено масло и сода в кутийки.

КАРЛ: Само дето онова нещо беше горе! Този път малко остана да ни забележи! (Кимвайки към Ейми) Помислих си, че тая празноглавата ще му каже „здрасти“!

ЕЙМИ се преструва, че не е чула забележката. КАМЕРАТА Я СЛЕДВА, докато тя се придвижва към отворената вентилационна шахта. ГЛАСЪТ НА ГЛИМ-ГЛИМ се усилва.

ЕЙМИ: Глим-Глим пак проговори.

КАРЛ и ЕЛИЪТ се приближават към нея.

КАРЛ (Към Елиът, с досада): Много ти е шантаво хлапето, човече. Искам да кажа, откъде изобщо го измисли това галено име за подобно чудовише? Заради това нещо майка й…

ЕЛИЪТ (В погледа му се чете закана) Карл! (Към Ейми) Миличко, защо не отидеш до прозореца, да видиш дали Венера не е изгряла.

ЕЙМИ: Ама то има облаци.

ЕЛИЪТ: Може да са се разнесли. Върви да видиш.

ЕЛИЪТ я гледа бащински, докато тя изтичва до близката стена, покатерва се на една щайга и поглежда през четириъгълното прозорче до тавана. На стената до прозореца е закачена ЗВЕЗДНА КАРТА.

ЕЙМИ: Тате! Започна да вали сняг!

ЕЛИЪТ: (С пресилен ентусиазъм): Чудесно, скъпа!

ПРЕКЪСВАНЕ:

ИНТ: Среден план. В кадъра са двамата.

ЕЛИЪТ и КАРЛ са се спречкали. Очевидно е, че се различават не само във възрастта. По отношение на интелекта и темперамента те са пълни противоположности. Събрала ги е случайността и те се опитват да се нагодят един към друг. Само че не им е никак лесно.

ЕЛИЪТ (Мрачно, с приглушен глас): Тя все още не знае за майка си. И освен това ти казах…

КАРЛ (Избухва гневно): Знам, че си ми казал Господин Колежански Учител! Само дето майка й е мъртва! Както и баща ми! Така че най-добре да свикне с тази мисъл!

ЕЛИЪТ: Много си печен, браво.

КАРЛ: Да, така съм възпитаван. Баща ми… (Гласът му секва — почти изхлипва) Уф, няма смисъл!

ЧУРУЛИКАНЕТО НА ГЛИМ-ГЛИМ се усилва. КАРЛ се взира с омраза в шахтата на климатика.

КАРЛ: Проклето същество! Ще си платиш за това!

ЕЛИЪТ: Може пък да е било нещастно стечение на обстоятелствата. То по-скоро се разби, отколкото се приземи.

КАРЛ: Нещастен случай — друг път! Какви още доказателства са ти необходими? Смаза целия град като мравуняк, после зарази всички ни с някакво пдобие на чума и ни наблюдаваше спокойно как измираме! Всички, които познавам, измряха за един уийкенд и аз не можах да сторя нищо, за да го предотвратя!

ЕЛИЪТ се завърта към шахтата, тъй като ЧУРУЛИКАНЕТО СЕ УСИЛВА.

ЕЛИЪТ: Де да можехме да разберем какво казва.

КАРЛ: Да бе! Като че ли ще се промени нещо. В скоро време ще останата само кучетата да го слушат какво казва.

Камерата СЕ ПРИБЛИЖАВА към шахтата. ГЛАСЪТ на ГЛИМ-ГЛИМ става все по-силен…

КАРТИНАТА СЕ РАЗМИВА В:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — предния отдел — здрач

Освтлениет е мъждиво и унило. Светлината идва от една настолна лампа на бюрото за записване (което в началото е извън кадър), която хвърля разкривени сенки наоколо. ЧУРУЛИКАНЕТО на ГЛИМ-ГЛИМ е много силно. Докато камерата НАПРЕДВА САНТИМЕТЪР ПО САНТИМЕТЪР по безбройните разпилени книги, които покриват пода и детските маси в предната част на библиотеката, се появява ЕДИН ГЛАС, КОЙТО ПРЕВЕЖДА чуруликането на Глим-Глим. Пред погледа ни минават анатомични атласи, учебници по биохимия, по медицина, Домашен справочник по медицина, хумористични сборици, Шекспир и тъй нататък. Камерата ПРОДЪЛЖАВА ДА СЕ ДВИЖИ по бюрото за записване под ъгъл, който надзърта над рамото на ГЛИМ-ГЛИМ (въпреки, че той няма рамо) по посока на бюрото, което е осветено от настолната лампа. По него също са разпилени книги. Виждаме едно пипало, увито около кристален куб, който излъчва пулсираща светлина. КАМЕРАТА СЕ ПРИБЛИЖАВА към куба.

ГЛИМ-ГЛИМ (Глас зад кадър с ехо): Продължение на корабния дневник на Скаут 4-2-6-куб-3. Четвърти местен цикъл откакто съм кацнал. Научавам много неща за тези примитивни чуждопланетни същества от техните книги и от аутопсиите на техните мъртъвци. Мислех си, че всички в този район са изтребени, но наскоро забелязах един или двама оцелели. Те се крият и няма да е лесно да се добера до тях. Но трябва да ги намеря. Трябва да разбера защо…

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

(ЗАБЕЛЕЖКА: Тук е нужа бърза смяна на кадъра, така че последнатя дума на Глим-Глим да се застъпва с първата на Карл — двете „защо“.)

ИНТ: Мазето на библиотеката — здрач

КАРЛ: Защо ние? Защо ние не се разболяхме?

ЕЛИЪТ (Свива рамене): Не знам. Нещо в нашите организми е успяло да устои на заразата. Само че дали сме единствените оцелели?

КАРЛ: Нали видя града. Знаеш…

ЕЛИЪТ: (Закрива очи с ръка): Да! Навсякъде само трупове!

КАРЛ (Ядно, решително): Следащия път като излезем за храна, ще се постарая да набавя огнева мощ! Имаме сметки за уреждане.

ЕЛИЪТ: Не мисля че това е…

КАРЛ: Не ми се слуша повече това „Може да е било нещастно стечение на обстоятелствата“. Няма да се вържа.

ЕЛИЪТ: Тогава помисли над това: ако извънземното умре, докато това силово поле е все още включено, е твърде възможно да останем завинаги запечатани в този град, заедно със седем хиляди трупа!

КАРЛ го поглежда сърдито и отмества поглед.

ЕЛИЪТ: Добре. Значи трябва да се държим. Може би ще изпратят помощ. Можеше и да е по-зле. Токът е спрян из целия град, но не и тук. Ако не бяхме намерили това място, досега да сме се вкочанили. (Поглежда нагоре) Само ако можех да напаравя нещо за да…

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

(ЗАБЕЛЕЖКА: Както при предишното прехвърляне, последните думи на Елиът се застъпват с първите две на Глим-Глим)

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — предния отдел — здрач

ГЛИМ-ГЛИМ все още седи на бюрото, силуета му се откроява на светлината на лампата. Насложено над чуруликането му се чува:

ГЛИМ-ГЛИМ (Глас зад кадър с ехо):… направя с тях, когато ги открия. Въпрос на веме е, но времето не стига. Техните армии могат да успеят да проникнат през полето, преди да съм свършил. За щастие оцелелите не могат да напуснат градчето. Добре, че спуснах силовото поле навреме, за да задържа всички обитатели на това конкретно селища. Трябва да продължа с търсенето. Трябва да остана в тази библиотека…

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

(ЗАБЕЛЕЖКА: Както в предишните два епизода, последните и първите думи се застъпват.)

ИНТ: Мазето на библиотеката — здрач

КАРЛ:… библиотеката от всички останали възможни места! Никога не съм влизал в нея, а сега живея тук! А онова проклето чудовище всеки ден е там горе и краде информация!

ЕЛИЪТ: Поне е топло и светло и можем от време на време да се измъкваме навън за храна.

КАРЛ: Да бе! На топло и добре хранени! Като лабораторни мишки! Щом ни докопа, със сигурност ще иска да разбере, защо заразата ни е подминала! (Ухилва се с горчивина) Или може би просто иска да ни изяде.

ЕЙМИ (Глас зад кадър): Тате! Тате!

ПРЕХВЪРЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Среден план на Ейми, която е на прозорчето.

ЕЙМИ поглежда през рамо към камерата.

ЕЙМИ: Ела да видиш снега!

Отново се обръща към прозореца.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Среден план. Двама в кадър.

КАМЕРАТА СЛЕДВА ЕЛИЪТ и КАРЛ до прозореца, през който те поглеждат навън.

ЕЛИЪТ: Много е красиво, но е време да хапнем нещо за вечеря.

КАДЪРЪТ СЕ РАЗМИВА В:

ИНТ: Мазето — нощ

КАМЕРАТА минава над КАРЛ и ЕЛИЪТ, които спят върху походни легла, и когато стига до ЕЙМИ, виждаме, че тя е напълно будна. Изведнъж отдалеч се разнася чуруликането на ГЛИМ-ГЛИМ и изражението й се прояснява. Тя става от леглото и изтичва до една щайга, поставена до шахтата. Покачва се върху нея и мушка главата и раменете си в отвора.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — преден отдел — здрач

БЛИЗЪК ПЛАН на вентилационната шахта, на НИВОТО НА ПОДА. През решетката се забелязва любопитното лице на ЕЙМИ, което тъкмо влиза в кадър.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — гледната точка на ЕЙМИ.

През решетката от нивото на пода виждаме ГЛИМ-ГЛИМ, който седи на бюрото и прелиства някаква книга. За първи път успяваме да огледаме добре извънземното.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

Промяна в ъгъла на камерата.

През решетката виждаме как очите на Ейми се ококорват от удивение.

ЕЙМИ (Прошепва): Глим-Глим!

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — предния отдел — здрач

ГЛИМ-ГЛИМ замръзва на мястото си, след което започва да се плъзга към решетката с ШУМОЛЯЩ звук.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — гледната точка на ЕЙМИ.

През решетката виждаме как ГЛИМ-ГЛИМ се приближава. ШУМОЛЯЩИЯТ звук става много силен, с наближаването на извънземното.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: От високо към решетката на климатика — гледната точка на Глим-Глим.

ЕЙМИ поглежда нагоре с почуда и страхопочитание.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

Камерата се завърта — гледната точка на Ейми

ГЛИМ-ГЛИМ запълва екрана. ТЪТРУЗЕНЕТО СПИРА. Горната половина на тялото му се навежда, за да види по-добре.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

Камерата се завърта — гледната точка на Глим-Глим

Решетките хвърлят сенки по лицето на Ейми, докато тя се взира нагоре към Глим-Глим. Усмихвайки се срамежливо, тя подава два от пръстите си през отворите и ги размахва във въздуха.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Среден план. Поглед отдолу към Глим-Глим

Извънземното се навежда още по-близо към камерата.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Решетката на климатика — близък план

Виждаме двата помахващи пръста на ЕЙМИ. След това едно ПИПАЛО влиза през решетката и нежно погалва пръстчетата. Докато камерата се ПРИБЛИЖАВА в много близък план към контакта между детето и извънземното…

ЕКРАНЪТ ПОТЪМНЯВА

ВТОРА СЦЕНА

ЕКРАНЪТ ИЗСВЕТЛЯВА:

ИНТ: Мазето на библиотеката — утрин

Близък план на ЗВЕЗДНАТА КАРТА НА ЕЙМИ. Пръстът на ЕЙМИ се движи между звездите, ЪГЪЛЪТ на камерата се РАЗШИРЯВА, за да покаже МОМИЧЕНЦЕТО.

ЕЙМИ: Тате? Как смяташ, дали е възможно Глим-Глим да е дошъл от Плеядите? („плий-Я-дити“)

ЪГЪЛЪТ се РАЗШИРЯВА, за да покаже ЕЛИЪТ и КАРЛ, които стоят наблизо.

ЕЛИЪТ (Нежно, но разсеяно): Ще се опитаме да разберем по-късно, нали, мило? (Към Карл) Сигурен ли си, че се е махнало?

КАРЛ: Чух, че излиза, а не го чух да се връща. Какво повече да ти кажа?

ЕЛИЪТ (Загрижено): Това може да се окаже опасно.

КАРЛ: Трябва да разберем какви ги върши там горе. Навън-навътре, навън-навътре, ден след ден. Явно преследва някаква цел. Искам да знам каква!

ЕЛИЪТ: (Към Ейми): Добре, Ейми. Излизаме за още храна, но първо ще се промъкнем горе в библиотеката да хвърлим едно око. Нали знаеш какво се иска от теб?

ЕЙМИ (Кима и върти очи, защото всичко е толкова просто): Да бе. Веднага щом забележа Глим-Глим да се връща, да изтичам горе и да ви предупредя.

ЕЛИЪТ (С бащинска усмивка): Браво!

КАРЛ: Само че наистина трябва да си отваряш очите на четири. Не искаме онова чудовище да ни спипа горе. Не искаме да бъдем следващото му хапване!

ЕЙМИ (С лъчезарна усмивка): О, не се бойте. Глим-Глим няма да ви стори нищо лошо.

КАРЛ вдига ръце с отвращение и се извръща настрани.

КАРЛ: Предавам се!

ЕЛИЪТ (С конспиративен шепот): Просто си отваряй очите, миличко.

ЕЙМИ: Обещавам, тате!

ЪГЪЛЪТ СЕ РАЗШИРЯВА, докато КАРЛ и ЕЛИЪТ се покачват на една щайга и се промушват през прозореца навън. Около тях се разхвърчава СНЯГ.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — предния отдел — утрин

КАРЛ и ЕЛИЪТ влизат предпазливо през вратата на първия етаж. Бюрото за записване, детските масички за четене, всички свободни повърхности, включително пода, са покрити с отворени книги.

КАРЛ: Боже! Все едно е минал циклон! (Сбръчква нос) И как вони само!

ЕЛИЪТ бързо обикаля от маса на маса, преглеждайки заглавията на отворените книги.

ЕЛИЪТ: История! Философия! Физиология! Ораторско майсторство! Митология! Антропология! То чете всичко, което свари в библиотеката!

КАРЛ: Мдаа. Иска да знае всичко за нас, залагам си главата, че е така. Търси по-добри начини, за да ни унищожи. Ама каква е тази воня?

ЕЛИЪТ (Нервно): Не съм сигурен, че искам да разбера. Май е най-добре да се махаме, преди да се е върнало.

КАРЛ: Не бързай толкова. То е научило ужасно много за нас. Нека да видим, не можем ли да научим и ние едно-две неща за него. Татко винаги казваше, че опитният ловец познава добре дивеча.

КАМЕРАТА СЛЕДИ двамата мъже, които предпазливо си проправят път през разпилените книги към големите рафтове в дъното.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Първия етаж на библиотката — заден отдел — утро

КАРЛ и ЕЛИЪТ нахлуват през вратата. ЕЛИЪТ спира при рафтовете, докато КАРЛ излиза от кадър.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

Камерата снима от друг ъгъл

ЦЕНТРИРАНАТА ВЪРХУ ЕЛИЪТ КАМЕРА бавно РАЗШИРЯВА ъгъла, за да покаже ТИЛА на някой, който се взира към него. Като че ли усетил погледа му, ЕЛИЪТ се завърта към камерата и реагира с неприкрит ужас.

ЕЛИЪТ: О, Боже! Карл! Карл!

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

Камерата снима от друг ъгъл

СРЕДЕН ПЛАН, ПОГЛЕД към ужасения ЕЛИЪТ докато КАРЛ се втурва в кадър.

КАРЛ: Какво…?

ЕЛИЪТ (Сочи нещо, мъчи се да не повърни): Виж!

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Отрязана глава — близък план

Една отрязана глава се взира в камерата с изцъклени очи, кървавия чукан на шията е положен на една лавица.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Среден план. Двамата са в кадър.

ЕЛИЪТ: О, Боже, та аз го познавам! Това е Док Спрюил!

КАРЛ сграбчва ръката на ЕЛИЪТ и започва да го дърпа към задната част на библиотеката.

КАРЛ: Там става е още по-лошо.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Библиотеката — задния отдел — утрин

БЪРЗ ПОГЛЕД към една от големите дъбови маси за четене, който разкрива един обезглавен, кървав, разчленен труп — достатъчно, за да създаде ужасяващ ефект, без да задълбава в подробности. Масата е почервеняла от кръвта, гръдният кош и коремът са отворени, виждат се червата. Гледката се прекъсва както следва:

БЪРЗА СМЯНА КЪМ:

ИНТ: Лицето на Елиът — много близък план.

ЕЛИЪТ е ужасен и отвратен и се обръща настрана.

БЪРЗА СМЯНА КЪМ:

ИНТ: Гледката продължава

БЪРЗА СМЯНА КЪМ:

ИНТ: Лицето на Карл — много близък план

Изражението на КАРЛ е мрачно и по-сдържано. Случвало му се е да изкормва своите собствени жертви, така че не му е за първи път да се сблъсква с подобни гледки.

БЪРЗА СМЯНА КЪМ:

ИНТ: Последен детайл от гледката

БЪРЗА СМЯНА КЪМ:

ИНТ: Среден план. Двамата са в кадър

ЕЛИЪТ се е извърнал настрани, но КАРЛ все още се взира в масата.

КАРЛ (Със страхопочитание): Прилича на нашия гараж, след като с татко сме работили цял ден.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Камерата снима под друг ъгъл

Внезапно пред тях изскача ГЛИМ-ГЛИМ, който размахва пипала и излъчва СИЛЕН ЧУРУЛИКАЩ звук. Изглежда страшен и заплашителен.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Среден план. В кадър са Елиът и Карл.

И двамата са изплашени. Обръщат се и се затичват към предната част на библиотеката.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Библиотеката — предния отдел — утро

КАРЛ и ЕЛИЪТ се втурват през люлеещите се врати и претичват покрай бюрото за записване и навън. Зад тях, ГЛИМ-ГЛИМ бавно се ЗАТЪТРЯ до бюрото. Вдига запаметяващия куб.

ГЛИМ-ГЛИМ (Глас зад кадър с ехо): Продължение на корабния дневник на Скаут 4-2-6-куб-3. Пет местни цикъла след като кораба се разби. Индентифицирах леталния патоген[2]

Става дума за вирус 6-квадрат-9, сапрофитен за нашия храносмилателен тракт, но очевидно изключително смъртоносен за тези нещастни чуждопланетни същества. (Гласът се разчувства) Това е истинска трагедия. Вината е изцяло моя. Още по-зле. Скоро силовото поле ще угасне, защото батериите почти се изтощиха. И тогава вирусът ще зарази цялата планета. (Успява да се овладее) Забележка: През последния цикъл осъществих контакт с един оцелял местен — млада женска, която не се страхува от мен. Трябва да продължа този контакт. Но не мога да снижа гласа си до такова ниво, че да ме разбира. Трябва да опитам по друг начин.

КАДЪРЪТ СЕ РАЗМИВА ДО:

ИНТ: Мазето на библиотеката — ден

ЕЙМИ е прегърнала покрития със сняг ЕЛИЪТ. Зад тях през прозореца се вмъква КАРЛ.

ЕЙМИ: Защо се забавихте толкова много?

ЕЛИЪТ: Наложи се да изчакаме отвън. Извънземното тъкмо си тръгваше. Не искахме да ни забележи.

Близо до тях, КАРЛ поставя торбите с храна на една маса, след което разкопчава якето си и вади два автоматични 45-ти калибър и кутия с патрони.

ЕЛИЪТ: Откъде ги взе?

КАРЛ: (С очевидно самодоволство): Докато търсеше отварячка за консерви, реших да се отбия до оръжейния магазин на Мърфи. За последен път бягам от онова чудовище!

Докато ухиленияТ КАРЛ изтегля предпазителя на пистолета, КАМЕРАТА СЕ ПРЕМЕСТВА върху разтревоженото лице на ЕЙМИ.

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — предния отдел — нощ

ГЛИМ-ГЛИМ е застанал на бюрото като библиотекар, в еднотоси пипало държи пулсиращия куб. На фона на ЧУРУЛИКАНЕТО му се чува:

ГЛИМ-ГЛИМ: (Глас зад кадър, с ехо); Продължение на корабния дневник на Скаут 4-2-6-куб-3. Нощ на пети местен цикъл след като корабът се разби. Опитвам се да преодолея омразата и страха на оцелелите.

Докато звучат думите на Глим-Глим, камерата се ДВИЖИ над разхвърляното бюро, забавя, когато достига една КНИГА по КРАСНОПИС (и по-точно тази с методите на Палмър),където урокът показва няколко последователни свързващи се помежду сизаврънкулки. Малко по-нататък, в БЛИЗЪК ПЛАН спираме на едно пипало, стиснало молив, което се опитва да имитира урока — и изобщо не успява.

ГЛИМ-ГЛИМ: (Гласът продължава): От най-голямо значение е те да започнат да ми вярват. Кръвоносната система на тримата е успяла да създаде антитела срещу вирус 6-квадрат-9. Ако ми дадат малко от своята кръв, мога да пресъздам техния имунитет и да спася тяхната раса. Ако ли не…

Миливът се чупи в пипалото на Глим-Глим с ТРЯСЪК. Докато пипалото се свива и разпуска ядно, ЪГЪЛЪТ се РАЗШИРЯВА. Стиснал записващия куб в пипалото си, ГЛИМ-ГЛИМ се отдалечава от бюрото (с ШУМОЛЯЩ звук), отправя се към прозореца на библиотеката и поглежда навън. На фона на ЧУРУЛИКАНЕТО му се чува:

ГЛИМ-ГЛИМ (Глас зад кадър с ехо): Лична забележка: Местната луна изгрява и отново вали сняг. Напомня ми за дома. Отдавна не съм бил при своите малки, само че се опасявам, че никога повече не ще ги видя. Опитвам се да възпроизведа местната писменост, но почти безуспешно. Трябва да измисля друг начин — да открия някакъв символ, който да им покаже, че не им мисля злото. Трябва! Как ще понеса вината от загиването на цял един биологичен вид? Ще трябва да се самоунищожа!

КАДЪРЪТ СЕ РАЗМИВА ДО:

ИНТ: Мазето — нощ

Всичко е тихо. ЕЙМИ спи в леглото си. Когато от горния етаж се разнася слабо ЧУРУЛИКАНЕ, очите й се ококорват. Камерата я проследява как става и се мушва във вентилационната шахта.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — решетката — нощ

Лицето на ЕЙМИ се появява зад решетката. Тя поглежда нагоре.

ЕЙМИ: Здрасти!

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

Камерата снима под различен ъгъл — гледната точка на Ейми

ГЛИМ-ГЛИМ се придвижва с шумолене до решетката и държи в протегнатото си пипало лист хартия, а в едно от останалите три — учебника по краснопис. Листът е изписан с неразбираеми драскулки.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

Камерата снима под различен ъгъл — гледната точка на Глим-Глим

ЕЙМИ поглежда листа, после него през решетката.

ЕЙМИ: И ти наричаш това почерк?

ПИПАЛОТО НА ГЛИМ-ГЛИМ откача решетката и тя увисва на пантите си. Момиченцето изпълзява навън.

ЕЙМИ: Ела. Ще ти покажа. Имам само шестици по краснопис.

КАДЪРЪТ СЕ РАЗМИВА ДО:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — предния отдел — нощ

ЕЙМИ и ГЛИМ-ГЛИМ са седнали един до друг на бюрото

ЕЙМИ: Получава се страхотно! Ти ми посочваш и аз пиша.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Близък план на Ейми

ЕЙМИ: Дотук сме написали, че си от района на Оирон, заразата е била нещастна случайност и се нуждаеш от нашата помощ, за да направиш лекарство и да спасиш всички останали. Окей. Какво можем да направим за теб?

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Бюрото

Пипалото на ГЛИМ-ГЛИМ сочи буквите в учебника по краснопис.

ЕЙМИ: (Глас зад кадър): К… Р… Ъ…

Тя спира да чете, когато пипалото спира на В.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Близък план на Ейми

ЕЙМИ: Имаш нужда от кръв? Колко? (Поглежда към бюрото) М… А… Л… К…

(Пак вдига поглед) Малко. Добре. Аз…мисля, че мога да ти помогна, но ще е нужно страшно много време за да убедя Карл и татко да дойдат тук. (Пак поглежда надолу към бюрото) Кажи… им… приятел. (Пак вдига поглед) Не. Няма да ти повярват. Трябва да им покажеш! Но как?

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Среден план. В кадър — Глим-Глим

ГЛИМ-ГЛИМ чурулика.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Близък план на ЕЙМИ

ЕЙМИ (Развълнувано): Ей! Сетих се! Сетих се! Как можах да забравя! Чакай тук и ще ти донеса снимка, за да ти покажа!

Докато ЕЙМИ изскача навън, КАМЕРАТА се ПЛЪЗГА по смълчания ГЛИМ-ГЛИМ.

ЕКРАНЪТ ПОТЪМНЯВА

ТРЕТА СЦЕНА

ЕКРАНЪТ ПРОСВЕТЛЯВА:

ИНТ: Мазето — ден

КАРЛ почиства един от пистолетите, а ЕЛИЪТ се мъчи с едно късовълново радио. И двамата поглеждат към тавана, ослушвайки се при звука от ШУМОЛЕНЕТО на Глим-Глим.

КАРЛ: Какви според теб ги върши цял ден?

ЕЛИЪТ: (Свива рамене): Не знам, но сигурно е зает.

КАРЛ: Да бе. Вече излиза и влиза поне десетина пъти. Като че ли строи нещо.

ЕЛИЪТ (Потръпва): Нямам намерение да проверявам какво, това е сигурно!

КАРЛ се смее.

КАДЪРЪТ СЕ РАЗМИВА ДО:

ИНТ: Мазето — нощ

Бърз поглед към мазето показва, че КАРЛ и ЕЛИЪТ спят, но леглото на ЕЙМИ е празно.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Библиотеката — предния отдел — нощ

Камерата е в задния отдел, насочена през отворената врата към предния отдел. В рамката на вратата се открояват ГЛИМ-ГЛИМ и ЕЙМИ, които гледат към камерата.

ЕЙМИ: Страхотно! Няма начин да не разберат, че си приятел като видят това!

Не можем да видим това, което те наблюдават.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Библиотеката — предния отдел — камерата снима под друг ъгъл — нощ

Ейми затваря вратата, а ГЛИМ-ГЛИМ й предлага лист хартия. ЕЙМИ го взима и започва да чете.

ЕЙМИ: Ей, почеркът ти става все по-добър, но… (Гласът й затихва)

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Поглед иззад рамото на Ейми

Виждаме бележката. Големи разкривени букви оформят следните думи: „МОЛЯ ДАЙТЕ КРЪВТА СЕГА?“

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Близък план на лицето на Ейми

Усмивката й угасва и тя вдига поглед към Глим-Глим.

ЕЙМИ: Е, да де, нали обещах?

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Глим-Глим — гледната точка на Ейми

ГЛИМ-ГЛИМ чурулика.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Близък план на лицето на Ейми

ЕЙМИ: И това ще спаси целия свят, а?

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Глим-Глим — гледната точк на Ейми

ГЛИМ-ГЛИМ пак чурулика.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Среден план на Ейми

ЕЙМИ (Нервно, с изписана по лицето болка): Оооооо… добре. Но няма да ме боли, нали!

Едно пипало нежно я погалва по бузата.

КАДЪРЪТ СЕ РАЗМИВА ДО:

ИНТ: Мазето — леглото на Елиът — нощ

Разнася се слабо чуруликането на Глим-Глим и ЕЛИЪТ потръпва в съня си.

КАДЪРЪТ СЕ РАЗМИВА ДО:

ИНТ: Библиотеката — близък план на ръката на Ейми — нощ

Пипалото на ГЛИМ-ГЛИМ поставя една прозрачна, куха сфера, два инча в диаметър върху ръката на ЕЙМИ, в сгъвката на лакътя.

ЕЙМИ: Ауч!

БЪРЗО СЕ ПРЕХВЪРЛЯМЕ НА:

ИНТ: Мазето — Елиът в леглото си — нощ

Ейми (Глас зад кадър — отдалеч): Ауч!

Очите на ЕЛИЪТ рязко се отварят. Той сяда в леглото и започва да се озърта в тъмнината.

ЕЛИЪТ: Ейми?

Той става и с препъване се доближава до леглото на Ейми. Когато не я намира в него, придобива разтревожен вид.

ЕЛИЪТ: Ейми?

Внезапно се разнася далечното ЧУРУЛИКАНЕ на ГЛИМ-ГЛИМ и той се хвърля към шахтата.

ЕЛИЪТ (Вече по-силно): О, Боже! Ейми!

Той изтръгва предпазителя на шахтата от стената и се хвърля към откачената решетка.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Елиът при решетката — старничен поглед

ЕЛИЪТ протяга шия, за да погледне през решетката. Светлината от библиотеката се отразява в очите му.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Предната част на библиотеката — през решетката — гледната точка на Елиът — нощ

Виждаме ГЛИМ-ГЛИМ да се надвесва над ЕЙМИ, която е с гръб към нас. Сферата е прикрепена към ръката й. Сега тя е червена.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Ръката на Ейми — много близък план

Виждаме сферата, която е пълна до половината с кръв.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Елиът — през решетката — близък план

ЕЛИЪТ е изпълнен с безмълвен ужас

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Гледната точка на Глим-Глим

През решетката се вижда ужасеното лице на ЕЛИЪТ.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Предната част на библиотеката — двоен кадър

ГЛИМ-ГЛИМ вижда ЕЛИЪТ. Придвижвайки се с ЧУРУЛИКАНЕ, той се плъзва покрай ЕЙМИ към решетката. Докато вдига лист хартия от бюрото, пълната с кръв сфера се откача от ръката на ЕЙМИ и се разбива на пода.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Предната част на библиотеката — през решетката — гледната точка на Елиът

ГЛИМ-ГЛИМ приближава към решетката, ЧУРУЛИКА и размахва лист хартия, изпълва кадъра.

ИНТ: Мазето — нощ

Изпаднал в паника, Елиът сеобръща и се затичва към прозореца на мазето.

ЕЛИЪТ (Почти истерично): То я е хванало! Боже мили, хванало я е!

КАРЛ се събужда и се изправя с олюляване.

КАРЛ: Какво? Кой е хванал…?

ЕЛИЪТ (Бори се с резето на прозорчето): Онова Нещо! Онова чудовище! Хванало е Ейми!

КАРЛ дръпва ЕЛИЪТ настрани и го сграбчва за раменете.

КАРЛ: Можем да направим едно единствено нещо! Да изтрием грозното копеле от лицето на земята! Все още ли си на мнение, че е било нещастно стечение на обстоятелствата?

ЕЛИЪТ (Все така разтреперан): Вече не! Дай ми оръжие! Трябва да я спася!

КАРЛ взима един от автоматичните пистолети и го подава на ЕЛИЪТ.

КАРЛ: Ето. А сега ми помогни да преместим тези щайги и ще…

ЕЛИЪТ: Не! Няма време за това! То й прави нещо! О, Боже! (Обръща се) Хайде!

Започва да се катери през прозореца на мазето.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ЕКСТ (Екстериор): Парадния вход на библиотеката — нощ

ПОГЛЕД ОТ НИСКО, от гледната точка на двамата мъже, когато вратите се отварят и се появява ГЛИМ-ГЛИМ, ЧУРУЛИКАЙКИ, пипалата му се гърчат. В едно от тях има лист хартия.

ЕКСТ: Камерата снима под друг ъгъл — гледната точка на Глим-Глим

ПОГЛЕД ОТ ВИСОКО към ЕЛИЪТ и КАРЛ, които заемат позиция за стрелба.

ЕЛИЪТ (През сълзи, разгневен): Къде е Ейми? Какво си направил с нея?

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ЕКСТ: Камерата снима под друг ъгъл — гледната точка на Карл и Елиът

ПОГЛЕД от НИСКО към ГЛИМ-ГЛИМ. Едното пипало протяга листа ХАРТИЯ, докато останалите се мятат бясно, в недодялан опит да ги поканят вътре.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ЕКСТ: Елиът — отгоре, среден план

Изпаднал в яростен пристъп ЕЛИЪТ вдига пистолета и го насочва към камерата.

ЕЛИЪТ: Върни ми я!

Той стреля.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ЕКСТ: Камерата снима от друг ъгъл — Глим-Глим

Тялото на ГЛИМ-ГЛИМ отскача от удара на куршума.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ЕКСТ: Камерата снима под друг ъгъл — Елиът

ЕЛИЪТ стреля още два пъти.

ЕКСТ: Парадния вход на библиотеката — нощ

ГЛИМ-ГЛИМ отскача и залита горе на стълбите. Пипалата му увисват и той като че ли се свива в себе си, когато от десетина дупки започва да блика зеленикава течност. Най-накрая се срива на земята. КАМЕРАТА ПРОСЛЕДЯВА как се претъркулва по стълбите и пада бездиханен в краката на ЕЛИЪТ и КАРЛ. ЕЛИЪТ е ужасен. Той изпуска пистолета и поглежда към входа на библиотеката.

ЕЛИЪТ: Ейми!

Затичва се към стълбите. Поглеждайки за последен път мъртвото извънземно, КАРЛ тръгва след него.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — задния отдел — нощ

Светлината е мъждива, по затворените врати пробягват червени и зелени отблясъци. ЕЛИЪТ и КАРЛ нахлуват и заковават на място, а приглушените червени и зелени светлини проблясват по лицата им. По тях е изписано безмълвно страхопочитание.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Библиотеката — задния отдел — гледната точка на Елиът

Между два от рафтовете стои ярко осветено коледно дърво, обсипано с гирлянди и трепкащи светлинки. Пред него е застанала ЕЙМИ, притискайки едн кукла към гърдите си. Тя се обръща и грейва.

ЕЙМИ: Виж, тате!

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Елиът — среден план

ЕЛИЪТ (Шокиран, заекващ): Ейми! Добре ли си? Какво…?

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Задния отдел на първия етаж на библиотеката — гледната точка на Елиът.

ЕЙМИ се хили, докато стои пред елхата.

ЕЙМИ: Тъкмо я включих. Глим-Глим я направи, за да покаже, че ни е приятел.

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Елиът — среден план

ЕЛИЪТ преглъща конвулсивно и си поглежда чсовника, после пак поглежда елхата.

ЕЛИЪТ: Днес е 24-ти! Навечерието на Коледа! С всичко, което се случи, аз… ние…забравихме!

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Първия етаж на библиотеката — гледната точка на Елиът.

ЕЙМИ стои ухилена пред елхата.

ЕЙМИ: Глим-Глим не е забравил! Видяхте ли? Казах ви, че е приятел. (Проточва вратле, като че ли се опитва да надзърне зад тях) Къде е той, тате? Къде е моят приятел Глим-Глим?

ПРЕХВЪРЛЯМЕ СЕ НА:

ИНТ: Елиът & Карл — среден план на двамата — нощ

ЕЛИЪТ заравя лице в двете си ръце. КАРЛ се опитва да каже нещо, но все още е прекалено смаян.

ЕЙМИ (Глас зад кадър): Тате?

КАДЪРЪТ БАВНО СЕ РАЗМИВА В:

ЕКСТ: Първото стъпало към библиотеката

Камерата бавно СЕ ПРИБЛИЖАВА към неподвижните очертания на ГЛИМ-ГЛИМ, който лежи в локва тъмна зелена течност в дъното настълбищата. Зеленината му е започнала да посивява. Снегът се сипе отгоре му.

ЕЙМИ (Глас зад кадър): Къде е Глим-Глим?

За момент камерата се спира върху мъртвото извънземно, после СЕ ПРИБЛИЖАВА към ЛИСТА, откъснат от детска тетрадка, на който с разкривени букви е изписано: „ВЕСЕЛА КОЛЕДА“, след което…

КАДЪРЪТ ПРИТЪМНЯВА.

Информация за текста

© Ф. Пол Уилсън

© 2003 Константин Траев, превод от английски

F. Paul Wilson

Източник: [[http://sf.bgway.com|Библиотеката на Александър Минковски]]

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/1761]

Последна редакция: 2006-08-10 20:36:48

1

Игра на думи, на англ. FUNdamental (fun — забавление)

2

летален патоген — смъртоносен причинител

Content

Ф. Пол Уилсън
Глим — глим

ГЕРОИ

ПЪРВИ ДЕКОР МАЗЕТО НА БИБЛИОТЕКАТА

ВТОРИ ДЕКОР ПЪРВИЯ ЕТАЖ НА БИБЛИОТЕКАТА

ТРЕТИ ДЕКОР СТЪЛБИТЕ ПРЕД ВХОДА НА БИБЛИОТЕКАТА

ПЪРВА СЦЕНА

ВТОРА СЦЕНА

ТРЕТА СЦЕНА

Информация за текста

1