Ф. Пол Уилсън

Лица

Планирах да напиша за „Нощни видения 6“ три новели от по десет хиляди думи. Навих се да направя четири.

Бе някъде през ноември, когато изпратих на Пол Микол трийсетте хиляди думи нови истории, които му бях обещал. Той се обади няколко седмици по-късно, за да ми каже, че третият разказ „Морал“, като че ли е прекалено безгрижен и твърде много прилича на „Чувства“. Не мога ли да напиша някой друг вместо него? Незабавната ми реакция бе: Тоя е луд. Но казах, че ще си помисля. Върнах се към двата въпросни разказа и ги препрочетох от край до край.

Беше прав. Бях написал „Чувства“ и другия с интервал от няколко месеца помежду им и не бях забелязал, че си приличат.

Така че вече наближаваше декември и се нуждаех от десет хиляди думи в нова история. Реших да се изперча с разказ за сериен убиец (това беше през 1987, преди „Мълчанието на агнетата“ и наводняването на пазара с истории за серийни убийци), но който да е по-различен. Този щеше да е жена (те почти винаги са мъже), ужасно деформирана, но будеща съчувствие. Чувствах, че ако мога да ви разкажа за силите, които тласкаха Карли към тези убийства — детството й, потребностите й, емоционалния глад — може би ще я разберете. Може би дори ще намерите за нея някаква обич в себе си.

Резултатът бе „Лица“ (да, отново множествено число). Пол Микол направо се влюби в него. И не беше единственият. Това е най-преиздавания ми разказ. Досега е излизал в две антологии за най-добър разказ на годината и в някой други.

„Лица“ си остава един от любимите ми разкази. И той има тънка връзка с „Цикъла на противниците“. Ще се уверите, че Карли е зачената по същото време, по което Каръл Стивънс зачева детето си в „Прероден“.

* * *

Отхапа нейно лице.

Без болка. Тя вече мъртва. Уби я бързо като други. Не иска прави болка. Тя не виновна.

Приятел пъшка, но не мърда. Сега лице на земя. Дошло изотзад. Дошло бързо. Не видял. Може живее.

Момиче погледнало мен, след като приятел паднал. Ахнало първо. Когато видяло лице започнало крещи. Две нокти не срязали нейно гърло направо изтръгнали, преди звук твърде силен.

Неин отвратен-уплашен поглед точно както всички останали. Мрази този поглед. Мрази го ужасно.

Извинява, момиче. Не твоя вина.

Сдъвкало нейна кожа от лице. Сдъвкало цялата. Дъвкало бавно и глътнало. Топла мокра червеност кара чувства зле ама дъвкало и дъвкало. Трябва яде лице. Всички трябва ляга долу. Лежи долу.

Оставил очите.

Приятел пъшкал пак. Движил ръка. Трябва тръгва веднага. Гледа последно кръв и зъби и вторачени очи дето някога хубаво момиче-лице.

Извинява, момиче. Не твоя вина.

Трябва тръгва. Маха се бързо. Първо взема пари. Момиче пари. Взема приятел портфейл също даже. Винаги взема пари. Трябва пари.

Сега тръгва. Не много далеч. Изкачва стена съседна сграда. Намира тъмно място където може вижда и не може бъде видяно. Където може чака. Скоро детективът Харисън пристига.

Там долу може вижда приятел претъркулва. Застава на колене. Люлее. Вижда него гледа приятелка.

Приятел крещи ужасно. Лошо да чува. Прави толкова тъжно. Кара плаче.

Кевин Харисън чу гласът на Джакоби на другия край на телефонната линия и му се прииска да е болен.

— Не ми казвай — изпъшка.

— Съжалявам — каза Джакоби. — Още една.

— Къде?

— Уест, четирийсет и девет, точно до…

— Ще го намеря — трябваше само да потърси премигващите червени светлини.

— Нощта е пред нас, лейтенант — ясно долови недоизказания на глас укор — Ти си този, дето иска да живее на Лонг Айлънд.

На леглото до него, Марта измърмори от дълбините на възглавницата си, когато затвори:

— Пак ли?

— Да.

— О, Боже! Кога най-после ще спре?

— Когато го заловя.

Ръката й нежно докосна неговата.

— Зная, че цялата тази отговорност е тежка за теб. Винаги можеш да разчиташ на мен, ако ти потрябвам.

— Знам — Той се наведе и я целуна. — Благодаря.

Той напусна топлото легло и пропусна душа. Нямаше време за такива неща. Чиста риза, вчерашния измачкан костюм, натъпкана в джоба му вратовръзка и вече бе навън, в зимната нощ.

Когато сигурността на малката му къща тип ранчо остана зад него, Харисън се почувства гол и уязвим тук, навън, в тъмнината. Докато се отправяше на юг по Глен Коув Роуд към изхода за Лонг Айлънд, осъзна че децата и Марта са единственото, което го крепи през последните дни. Семейството му се бе превърнало в спокоен и разумен остров сред един полудял свят.

Всичко останало непрекъснато се менеше. Поради причини, които все още не си бе обяснил, доброволно се зае да оглави търсенето на този убиец. Сега цялата му бъдеща кариера в управлението висеше на успеха, който щеше да пожъне с разкриването му.

Вестниците бяха кръстили маниака „Козметичния хирург“. По-подходящо от това за целите на жълтата преса нямаше, но Харисън го ненавиждаше. Прякорът бе безчувствен, омаловажаващ обезобразяването, извършено спрямо жертвите. Но публиката го бе захапал и не го пускаше, особено като се има предвид колко мастило се изписа по случая.

Шест поредни убийства, по едно всяка седмица и осем милиона изпаднаха в паника. После почти две седмици градът се размина без ново убийство.

До нощес.

Стомахът на Хрисън се сви и се разбунтува при мисълта, че пак ще трябва да оглежда един от онези трупове.

— Достатъчно — каза Харисън, извръщайки поглед от нещото без лице.

Суровата, надълбана, кървава плът, изложените на показ мускули и кости бяха достатъчно неприятна гледка, но най-лошото бяха очите — тези оголени, лишени от клепачи, втренчени очи.

— С тази стават седем — каза стоящият отстрани Джакоби. Тантурест, тъмен, с изпъкнали челюсти, сержантът дъвчеше голямо парче дъвка — шумно, агресивно, като че ли й имаше зъб.

— Мога да броя. Нещо ново?

— Ъ-ъ. Същите улики, както винаги — разкъсано гърло, откраднати пари, отхапано лице.

Харисън потръпна. Бе се присъединил като главен следовател по делото след третото убийство на Козметичния хирург. Бе прегледал снимките от първите три. Бяха ужасни. Но нищо не можеше да се сравни с ефекта на истинското тяло под носа ти, все още топло и вонящо. Това бе четвъртата жертва, която бе видял на живо. Човек не можеше да свикне с подобен род обезобразяване, независимо колко е видял. Джакоби го раздаваше непукист, но Харисън усети отварщението на сержанта под маската, която си беше наложил.

И все пак…

Харисън усещаше нещо прикрито под целия този ужас. Тук се долавяше гняв, ненормален гняв и омраза от неподозирана висота. Но отвъд всичко това имаше нещо друго, нещо неподлежащо на определяне, което го бе привлякло към случая. Каквото и да беше това, бе го запленило и той все още се намираше под въздействието му.

Ако можеше да го индентифицира, може би щеше да успее да разреши случая и да го закрие. И да си спаси задника.

Ако бе писано да се справи, явно трябваше да разчита единствено на себе си. Защото Джакоби не му помагаше особено, а повереният му персонал — още по-малко. Знаеше какво си мислят всички — че е поел случая от кариеризъм, като трамплин към върховете. Със сигурност и те искаха всичко да приключи успешно, но не проливаха крокодилски сълзи заради помията, с която го заливаха от пресата и телевизията,че и от Кметството.

Тяхното становище бе ясно: Щом искаш светлините на прожекторите, Харисън, ще си носиш последствията сам.

Те разбира се бяха прави. Можеше да се заеме с по-незначителен случай, като например къде изчезват всички пияници. Вместо това, той избра този. Но не го правеше за слава, по дяволите! Бе заради самия случай — имаше нещо в него!

Внезапно разбра, че около него няма жива душа. Тялото бе откарано, Джакоби се бе замотал обратно към колата. Бе останал да стои съвсем сам в далечния край на уличката.

И все пак не беше съвсем сам.

Някой го наблюдаваше. Можеше да го почувства. Осъзнаването на този факт извика хлад — без никаква връзка със студения февруарски вятър — който полази надолу по гърба му. Един бърз оглед наоколо показа, че никой не му обръща и капка внимание. Погледна нагоре.

Ето там!

Някъде в тъмнината над главата му, някой го наблюдаваше. Най-вероятно от покрива. Можеше да почувства пронизващия щателен оглед и това го накара да изпита известна слабост. Това не беше някой ненормален воайор от квартала, там горе. Това бе Козметичния хирург.

Трябваше да се добере до Джакоби, да го накара да запечатат сградата. Но не биваше да се държи като подплашен заек. Трябваше да действа хладнокръвно, небрежно.

Вижда очите на детективът Харисън. Вижда от горе от тъмно. Дълъг-слаб. Коса кафява. Хубави очи. Топли кафяви очи. Не жестоки, като много-много очи. Гледа тук. Дори оттук вижда очи да правят широки. Него разбрал това аз.

Гледа детективът Харисън обръща бавно. Върви бавно. Отвътре казва иска бяга. Трябва маха се оттук. Маха се бързо.

Навежда се ниско. Тича по покрив. Скача на следващ. И следващ. Отново, докато много блокове далеч. После надолу по стена. Увива шал около глава. Крие лош-лице. Прегърбва се в голям-голям палто. Върви през осветени места.

Мрази светлина. Мрази тълпи. Това театри. Филми и пиеси. Харесва тях. Някоя нощ вмъква вътре и гледа. Гледа онзи с човека с маска. Виси на стена зад големи пердета. Кара плаче.

Иска маска и за мен.

Следва улица надолу към река. Вижда много светлини през река. Там далеч място където расъл. Никога не иска връща пак там. Никога.

Виси отзад на камион. Кара вкъщи.

Вкъщи. Ярък крушка виси таван. Няма грижа. Старото Джеси чака. Джесито приятел. Единствен приятел. Очи на Джеси не виждат. Никога. Когато Джесито гледа мен, нейно лице не покрито отвратен-уплашен поглед. Мрази този поглед.

Влиза прозорец на кухня. Лицето на Джеси набръчкано-черно. Усмихва, когато чува мене идва. Телевизор включен. Винаги. Джесито не може гледа. Казва той компания за нея.

— Много закъсня тази нощ.

— Много работа. Взе пари нощес.

Чувства зле. Иска плаче. Мрази убива. Иска спре.

— Браво на теб. Мислиш ли да ги сложиш в чекмеджето?

— Правя това.

Изпразва портфейл. Слага пари в преградки. Един в първа преградка. Петаци във втора. После десет и двайсет. Така че Джесито може плаща, когато момче носи храна. Понякога яде крадени храни. Най-вече Джесито грижи за храна.

Старо Джеси едвам ходи. Добре. Не иска нея излиза. Лоши хора наоколо. Много. Наранят някой, който не вижда. Един лош човек опитал нарани Джеси веднъж. Разбил врата. Мислел само една сляпа Джеси живее тук.

Късмет Джесито не сама този ден.

Не късмет лош човек. Ударил Джесито. Смял се жестоко. После погледнал мен. Добил отвратен-уплашен поглед. Мрази този поглед. Убило него бързо. Сложило във вана. Там кървял. Скоро дошъл приятел лош човек. Убило него също. Късно през нощта изнесло двама лоши мъже вън. Минало през прозорец. Пренесло надолу по стена. Хвърлило в река.

Никакви лоши хора не дошли пак. Никога.

— Чакам цяла нощ да се изкъпя. Мислиш ли, че можеш да ми помогнеш малко?

Винаги помага. Но старо Джеси винаги пита. Джесито много учтива.

Сапунисва гръб на старо Джеси във вана. Плакне коса. Мисли за детектив Харисън. Негови добри очи. Трябва говори с него. Иска спре това. Спре сега. Може би разбере. Разбере. Може почувства.

Седем жестоки убийства за осем седмици.

Кевин Харисън разучаваше снимка на последната жертва, направена преди да бъде обезобразена. Прекрасна снимка, гланцирана, осем на десет, предоставена от нейния агент. Истинска красавица. Танцьорка, мечтаеща за Бродуей.

Той захвърли снимката настрани и придърпа купчината папки към себе си. В тази купчина бяха останките от шест живота. Отговорът трябваше да се намира някъде сред тях, нишката, която свързваше всеки един с Пластичния хирург.

Ами ако не съществува свързващо звено? Ами ако всичките убийства бяха извършени напосоки, свързани единствено поради това, че са били хубавици? Седем смъртни случая, пръснати из целия град. И всичките с отхапани лица. Отхапани.

Той прехвърли жертвите една по една и огледа снимките им. Започваше да се чувства, все едно, че познава лично всяка от тях:

Мери Детрик, двайсет, първи курс в Нюйоркския университет, убита в Уошингтън Скуеър Парк на пети януари. Тя бе първата.

Миа Чандлър, двайсет и пет, секретарка в Мерил Линч, убита на тринайсти януари в Бетъри Парк.

Елън Бийзли, двайсет и две, помощник-фотограф, убита в една уличка в Челси на двайсет и втори януари.

Хейзъл Хоуг, трийсет, агент по произведения на изкуството, убита в галерия в Сохо на двайсет и седми януари.

Елизабет Пейн, двайсет и осем, домакиня, убита на втори февруари, докато тичала за здраве късно вечерта в Сентръл Парк.

Джоан Перин, двайсет и пет, модел от Бруклин, издърпана от колата си, докато спирала на червено на Ъпър Ийст Сайд на осми февруари.

Бе спипал осмата пак около десет часа. И последната: Лайза Лий, двайсет и една, танцьорка. Живеела е през реката, в Джърси Сити. Мушнала се в една уличка с приятеля си, да свършат това-онова, снощи вечерта и повече не излязла.

Три блондинки, три брюнетки, една червенокоса. Някои напомпани, други — плоски. Всичките — caucs, с изключение на Перин. Всичките хубавици. Но освен тези неща, как по дяволите е възможно тези жени да са свързани помежду си? Те бяха от различни части на града. Какво би могло…

— Е, със сигурност нацели десятката с този покрив! — каза Джакоби, като нахлу в кабинета.

Харисън се поизправи в стола:

— Какво откри?

— Кръв.

— Чия?

— На жертвата.

— Никакви отпечатъци? Никакви косми? Никакви влакна?

— Работим по въпроса. Но как се сети да провериш покрива?

— Налучках.

Харисън не искаше да дава на Джакоби още зърно за мелницата за клюки на отдела, като му спомене за чувството, че е бил наблюдаван отгоре.

Но убиецът наистина го гледаше, нали?

— Някакви предварителни резултати от патолозите?

Джакоби сви рамене и напъха три пакетчета дъвка в устата си. Чак тогава се опита да проговори.

— Както всеки път. Парите ги няма, гърлото разпорено с чифт заострени инструменти, но не ножове, следите от ухапвания по лицето са същите: зъбите, които са ги оставили не са човешки, но слюнката е.

Това с „нечовешките“ зъби — повече, по-големи и по-остри, отколкото в която и да е човешка уста — ги обърка още в самото начало. По онова време някой си спомни за някакъв роман или филм на ужасите, където убиецът използвал някакви изродски фалшиви зъби, за да хапе жертвите си. Това ги прати да гонят вятъра по всички зъботехнически лаборатории, да търсят из архивите странни зъбни протези. Калъч. Никой не беше виждал, нито пък чувал за зъби, дето могат да отхапят нечие лице.

Харисън потръпна. Какво можеше да бъде обяснението за подобни рани? С какво си имаха работа?

Дразнещото пукане на балони, мляскане и скърцане на дъвката на Джакоби изпълни кабинета.

— По- ми харесваше, когато пушеше.

Джакоби тъкмо се канеше да отговори, когато звънна телефонът. Сержантът го вдигна.

— Кабинетът на детектив Харисън! — каза той, слуша още миг-два, после, закривайки мембраната с ръка, подаде слушалката на Харисън.

— Някакъв педи ишка да говори ш теб — каза със злобно подсмихване.

— Педи?

— Ей — каза сержантът, докато се изправяше и се насочваше към вратата. — Нямам нищо против тях. Аз съм либерален, нал’ разбираш?

Харисън поклати глава с отвращение. Джакоби ставаше все по-непоносим, с всеки изминал ден.

— Здравейте. Харисън слуша.

— Ижвинява бежпокои ваш, детектив Харишън.

Гласът беше с меко произношение, на тембър нещо средно между женски и мъжки и звучеше, като че ли на говорещия половината му уста е пълна със слюнка. Харисън никога не беше чувал нещо подобно. Кой би могъл…?

И тогава му просветна: беше три следобед. Само шепа хора знаеха, че е тук.

— Познавам ли ви?

— Не. Гледал ваш ноштес. Вие пошти видял мен в тъмно.

Същият хлад от предишната нощ отново пропълзя по гръбнака на Харисън.

— Вие… вие ли сте този, за когото си мисля?

Тишина, последвана от една меко произнесена, по-скоро изхлипана дума:

— Да.

Ако отговорът бе наперен, нещо от рода на: „И кой по дяволите си мислиш, че съм?“, Харисън щеше да попита за ново потвърждение. Но тази единствена дума и сърцераздирателния тон, който я съпровождаше, прогониха всякакво съмнение.

Боже мой! Той се огледа отчаяно. Никой не се мяркаше наоколо. Къде на майната си бе Джакоби, точно когато имаше нужда от него? Това беше Пластичния хирург! Трябваше да се проследи обаждането!

Трябва да го задържи на телефона!

— Трябва да те попитам нещо, за да съм сигурен, че си онзи, за когото се представяш.

— Да?

— Взимаш ли нещо от своите жертви — имам предвид освен лицата?

— Пари. Вжима пари.

Това бе той! Управлението бе скрило това за парите от весниците. Само истинският Пластичен хирург можеше да знае това!

— Може ли да те питам още нещо?

— Да.

Харисън проявяваше личен интерес:

— Какво правиш с лицата?

Трябваше да разбере. Този въпрос го подлудяваше нощем. Сънуваше тези лица. Дали убиецът ги окачаше по стените или ги притискаше с някоя тежка книга като листа за хербарий, или ги замръзяваше, или се разкарваше у дома с тях като оня Ледърфейс[1] от филма с електрическия трион?

На другия край на линията внезапно усети вълнение и паника:

— Не! Не мога кажа! Не мога!

— Добре, добре. Успокой се.

— Вие помогнете шпре?

— О, да! О, Господи, да! Ще ти помогна да спреш! — Молеше се да наближава момента, в който ще се изпълни искреното му, съкровено желание това да спре. — Ще ти помогна с каквото мога!

Последва дълго мълчание, след което:

— Ти мражиш? Мражиш мен?

Харисън не можеше да се довери на инстинкта си как да отговори на това веднага. Той прерови чувствата си бързо, но внимателно.

— Не — каза накрая. — Мисля, че си сторил някои ужасни, чудовишни неща, но колкото и да е странно, не те мразя.

И това бе истината. Защо не мразеше този маниакален убиец? Уф, искаше да го спре повече от всичко друго на света и нямаше да се поколебае да го застреля, ако ситуацията го изискаше, но не изпитваше лична омраза спрямо Пластичния хирург.

„Какво е това в теб, което така ме вълнува?“, питаше се той.

— Благодаря — каза гласът, готвещ се отново да изхлипа.

И после убиецът затвори.

Харисън изкрещя в празната слушалка, трясна я по бюрото, но линията бе прекъснала.

— Какво ти става, по дяволите? — попита Джакоби от вратата на кабинета.

— Този, така наречен педи, на телефона бе Пластичния хирург, идиот такъв! Ако ми беше под ръка, можеше да проследим разгвора!

— Глупости!

— Знаеше за взетите пари!

— Добре де, защо ще говори по този начин? Това е тъп начин да си преправиш гласа.

И изведнъж на Харисън му проблясна като светкавица в тиха нощ. Той преглътна едва-едва и каза:

— Джакоби, как мислиш ще звучи твоя глас, ако устата ти е пълна с много по-дълги и по-остри зъби от тези, които обичайно се намират в човешката уста, а?

На Харисън му достави искрено удоволствие начина, по който лицето на Джакоби бавно избледня до жълтеникаво-бяло.

На следващата вечер отново не се прибра вкъщи преди седем. Всички от управлението бяха на крак през целия ден. Това бе първият пробив, от началото на случая. Не беше много, но контактът бе осъществен. Това бе най-важната част. И въпреки че Харисън не бе направил нищо, с което да спечели такова доверие, бе приел похвалите и окуражителните слова на комисаря по телефона, малко преди да си тръгне от кабинета.

Но това, което бе най-важно за него, бе доказателството, получено по телефона — Проклятие! искаше му се да бе записано на касета — че убиецът иска да спре. Не разполагаха с нито една улика повече от вчера, но обаждането пробуди надежда, че скоро ужасът може би ще приключи.

Марта бе готова с вечерята и го чакаше. Хлапетата бяха изкъпани и облечени с пижами, и чакаха своята целувка за лека нощ. Той даде по една прегръдка на всяко от тях и си наля силен скоч, докато Марта ги слагаше да спят.

— Толкова ли си уморен, колкото изглеждаш? — попита тя, когато се върна от крилото със спалните.

Бе едра жена със светлосини очи и природно тъмноруса коса. Харисън й отправи наздравица с чашата си.

— Изразът „смъртно уморен“ придоби за мен ново значение.

Тя го целуна, после седнаха да вечерят.

Бе говорил с Марта няколко пъти, след като напусна къщата преди двайсет часа. Тя знаеше за телефонното обаждане на Пластичния хирург, за надеждите в управлението относно случая, но Харисън се зарадва, че тя не повдигна темата наново. Бе му писнало да говори за това. Вместо това, той седна пред изстиващото печено и се бореше с картините, които улавяше в ъглите на съзнанието си цял ден.

— Какво си се отплеснал? — попита Марта.

Бе да се замисля, Харисън отвърна:

— За Ани.

— Коя Ани?

— Сестра ми.

Марта остави вилицата.

— Сестра ти? Кевин, ти нямаш сестра.

— Вече не. Но едно време имах.

Сега тя бе нащрек.

— Кевин, добре ли си? Познавам семейството ти от десет години. Майка ти нито веднъж не е споменавала…

— Ние не говорим за Ани, Мар. Опитваме се дори да не мислим за нея. Тя почина, когато бе петгодишна.

— О, съжалявам.

— Недей. Ани беше… с деформации. Ужасни деформации. Нямаше никакви шансове.

Отваря багажник от отвътре. Излиза. Къщата на детектив Харисън тук. Студена нощ. Студено хубаво. Въздух в багажник кара чувства гадно, замаяно.

Тук светло. Бързо минава отстрани на къща.

Тук по-тъмно. Никой не види. Гледа в прозорец. Тъмно, ама вижда добре. Две малки вътре. Спят. Маха оттук. Не иска те плачат.

Върви още отстрани. Детективът Харисън и лейди. Седят маса до прозорец. Сигурно съпруга. Хубава, ама не ох-каква-красавица. Няма лице на мама. Не като тези, които умират.

Гледа зад дърво. Гладен. Те не ядат храна. Говорят-говорят-говорят. Не може чуе.

Детективът Харисън говори повечето. Добро лице. Добри очи. Ужасно тъжен там. Крие. Разбира него. Чул глас в телефон. Разбира. Той онзи, който може спре убийства.

Прекарал ден гледа кола на детектив Харисън. Цял ден гледа полицейска къща. Видял го идва-отива много пъти. Скоро тъмно, отворил багажник с нокти. Пътувал с него. Пътувал дълго. Чудно кой град този?

Детективът Харисън гледа насам. Взира като снощи. Не трябва види мен! Не трябва!

Харисън спря по средата на изречението и се загледа през прозореца, а кожата му настръхна.

Отново това чувство че накой го наблюдава.

Същото като снощи. Нещо в задния двор ги наблюдаваше. Напрегна се да види в тъмнината под дърветата, но видя единствено сенки сред сенките.

Но там имаше нещо! Можеше да го почувства!

Стана и включи външното осветление, надявайки се, молейки се задния двор да е празен.

Така си беше.

Усмихна се, за да прикрие облекчението си и погледна към Марта.

— Помислих си, че онзи енот се е върнал.

Остави лампите светнати и се настани обратно на масата. Но мислите, които препускаха през главата му, правеха храненето немислимо.

Ами ако маниакът го бе проследил до тук? Ами ако обаждането бе само за отвличане на вниманието, така че Пластичния хирург да може да стори на Марта това, което бе направил с останалите жени?

Боже Господи…

Първата му работа утре сутрин ще бъде да повика местната служба по сигурността да сложат охранителна система. Колкото и да струва, трябва да го направи. Незабавно!

А колкото до нощес…

Нощес трийсет и осми калибър ще стои под възглавницата.

Бяга далеч. Бяга ниско и бързо. В храсти преди да дойде светлина. Трябва стои надалеч. Не връща обратно.

Детективът Харисън чувства мен. Знае кога е гледан. Той е човекът, това сигурно.

Върви в тъмно, в гори. Вижда отзад много къщи. Идва парк. Чувства особено. Виждал парк преди. Не може бъде…

Те знаят.

Монро! Това Монро! Роден тук! Живял тук! Мрази Монро! Монро лошо място, лоши хора! Къща, дом, старо вкъщи тук близо! Там! Пресича парк! Старо вкъщи! Нов цвят, ама съща къща.

Мрази къща!

Сяда на замръзнала трева в парк. Плаче. Защо Монро? Не иска бъде в Монро. Мамито отишла. Сисито отишла. Джимито много отишло. Къща тук.

Сухи сълзи. Гледа стар дом дълго, докато светлини загаснали. Чака още. Отива до прозорец. Вижда нови хора вътре. Мамито взела Сисито и отишла. Къде? Не знае.

Отива отзад. Бута прозорец на мазе. Пълзи вътре. Вижда добре в тъмно. Нови хора направили хубаво мазе. Дърво по стени. Килим на пода. Няма верига.

Седи на под. Спомня…

Спомня виси на стена. Гледа малък прозорец близо таван. Гледа деца играят през улица в парк. Иска отиде с деца. Иска играе там с деца. Иска има приятели.

Но Мамито няма разреши. Никога не напуска мазе. Прекалено силно. Чупи всичко. Имало телевизор. Счупило го. Имало играчки. Счупило ги. Стои в мазе. Верига около кръста държи в център. Не може напуска.

Помни случват ужасни неща.

Бяга. Бяга далеч от Монро. Никога не връща.

До сега.

Сега върнало. Все още мрази къща! Иска нарани къща. Вижда цигари. С кибрит. Пали всички. Гори сега!

Гледа килим гори. Стол гори. Толкова топло. Бяга обратно в студен парк. Гледа къща гори. Гледа нови хора бягат. Идват камиони, хвърлят вода. Къща гори и гори.

Радостно, но сълзи все пак идват.

Мрази къща. Сега къща няма. Мрази Монро.

Чудно къде Мамито и Сисито живеят сега.

Оставя Монро и към ново вкъщи и старото Джеси.

Второто обаждане се получи на следващия ден. Само че този път бяха подготвени. Магнетофоните бяха включени, компютрите чакаха да стартират процедурата за проследяване. Веднага щом разпозна гласа, Харисън подаде сигнала. От отсрещната страна на бюрото Джакоби надяна чифт слушалки на главата си и разни хора започнаха да търчат насам-натам. Надбягването започва.

— Радвам се, че се обади — каза Харисън. — Мислех си за теб.

— Ти ражбрал? — каза гласът с меко произношение.

— Не съм сигурен.

— Трябва помогне шпре.

— Ще ти помогна! Ще ти помогна! Кажи ми как!

— Не жнае.

Последва мълчание. Харисън не бе сигурен какво трябва да каже. Не искаше да го притиска, но трябваше да го задържи на телефона,

— Нарани ли… някого снощи?

— Не. Видял къщи. Твоя къща. Твоя жена.

Кръвта на Харисън се смрази. Снощи — в задния двор. Онова в мрака е бил Пластичния хирург. Вдигна поглед и съзря искренна загриженост в погледа на Джакоби. Насили се да заговори.

— Бил си в къщата ми. Защо не поговори с мен?

— Не-не! Не трябва вижда! Ижбягал от твоя къща. Отишъл в моя!

— Твоя? Живееш в Монро?

— Не! Мражи Монро! Някога живял. Отишъл отдавна! Ижгорил штара къшта. Никога не връща обратно!

Това можеше да се окаже от значение. Харисън внимателно формулира следващия си въпрос.

— Изгорил си старата си къща? Кога е било това?

Ако можеше само да се докопа до някоя дата, година…

— Снощи.

„Снощи?“, Харисън си спомни, че чу сирените и пожарните коли в ранния утринен здрач.

— Да! Мражи къща!

И тогава линията прекъсна.

Той погледна Джакоби, който бе вдигнал другия телефон.

— Имаме ли следа?

— Чакам да разбера. Исусе, говори като умствено изостанал, нали?

Умствено изостанал. Терминът предизвика раздвижване в мозъчните му вълни. Нечовешки зъби… Монро… умствено изостанал… в утаяващата се мътилката на мислите му бе започнала да се оформя картина, която чувстваше, че трябва да избягва.

— Може и да е.

— Не мислиш, че това е причината да…

Джакоби млъкна, заслуша се в гласът по телефона, после отвратен поклати глава..

— Какво?

— Проследили са го до Лоуър Ийст Сайд. Вероятно се е обадил от някоя от строителните зони. Още само трийсет секунди и…

— Разполагаме с нещо по-добро от това да проследяваме някакъв смотан уличен телефон — каза Харисън. — Имаме стария му адрес! — Той грабна сакото си и се запъти към вратата.

— Къде отиваме?

— Не „ние“. Аз. Отивам в Монро.

След като пристигна, на Харисън му трябваше по-малко от час, за да се добере до фамилията на Пластичния хирург.

Първо се обади в пожарната на Монро, за да вземе адреса на пожара от миналата нощ. После отиде до тухлената фасада с надпис „Кметство“ и откри номера на парцела и сградата. След това не бе трудно да прегледа списъка със собствеността. Господин и госпожа Елууд Скот бяха настоящите собственици на земята и овъглената черупка на едно ранчо с три спални, която се намираше на нея.

Преди това бе имало само още едни собственици: господин и госпожа Томас Бейкър. Бе прекарал по-голямата част от живота си в Монро, но не помнеше нищо за семейство Бейкър. Обаче знаеше, откъде може да разбере: капитан Джереми Хол, шеф на полицията в Обединено селище Монро.

Капитан Хол не се бе променил много с годините. Все още бе с голямо шкембе, дълги бакенбарди и много ниско подстригана отстрани коса. В днешно време това беше модно сред хората от „занаята“, въпреки че Хол носеше такава прическа от поне трийсет години. Ако не беше акцентът му на кореняк от Бронкс, можеше спокойно да изпълнява ролята на червеноврат шериф в някой от онези филми за ченгета-южняци.

След като си размениха обичайните шегички и закачки за „местното момче напуска родния дом да стане голямо градско ченге и сега идва да разпитва малкото градско ченге“, се заловиха за работа.

— Бейкърсови от Норт Парк Драйв? — попита Хол, след като шумно изсърба каймака от димящото си кафе. — Кой може да ги забрави? Бяха майка, която предполагам, че бе разведена и три деца — две момичета и момчето.

Харисън си извади бележник.

— Името на момчето — как беше?

— Мисля, че Томи. Да — Томи. Сигурен съм.

— Него търся.

Очите на Хал се присвиха.

— Той е, нали? Работиш по делото с Пластичния хирург, нали?

— Правилно.

— И мислиш,че Томи Бейкър може би е твоя човек?

— Просто една възможност. Какво знаеш за него?

— Знам, че е мъртъв.

Харисън замръзна на място.

— Мъртъв? Не може да бъде!

— Със сигурност може! — без да се надига от стола, той изкрещя през вратата на кабинета — Мърф! Измъкни оная старата папка по делото Бейкър! Мисля, че беше от деветнайсти, осемдесет и четвърта!

— Осемдесет и четвърта? — попита Харисън. — По онова време той и Марта живееха в Куинс. Още не бяха се преместили обратно в Монро.

— Точно така. Наистина гадна история. Томи Бейкър бе на тринайсет, когато си го получи. А той беше този, който си го получи. Повярвай ми, получи си го!

Харисън стоеше мълчалив и начумерен, виждайки как цялата му теория се изпарява яко дим.

Старо Джеси спи. Стои до огледало до вана. Единствено огледало. Не обича тях. Джесито не трябва.

Взира в лице. Лошо лице. Зъби, зъби, зъби. И косми. Ръце прекалено тънки, прекалено дълги. Нокти. Никой няма мои нокти. Никой няма мое лице.

Лице не по-добре. Изял доста хубави лица, но лице същото. Все още причинява отвратен-уплашен поглед. Точно като у дома.

Помни у дома. Не иска, но мисли не тръгват.

Лица.

Сисито взело Мамито-лице. Хугаво лице. Томито взело Татито-лице. Не видял Татито. Никога не идва вече в къщи. Кого мое лице? Никога не видял къде дошло. Къде дошло мое лице? Мои ръце дошли?

Помни мазе вкъщи. Мрази вкъщи! Мрази мазе повече! Сложена верига около кръст. Дърпа и дърпа. Иска навън. Иска играе. Моля. Никой не дава.

Един ден, когато Мамито и Сисито навън, Томито води приятели. Дошъл долу мазе. Тълпа на стълби. Зяпат. Първи път вижда отвратен-уплашен поглед. Не разбира.

Приятели! Игра! Хвърля тях топка. Те бягат. Връщат с камъни и пръчки. Още отвратен-уплашен поглед. Хвърлят мен, удрят мен.

Правят плаче. Правят Томито смях.

Когато Мамито и Сисито навън, Томито идва с момчета и пръчки. Мушка и удря. Боли. Малко боли на кожа. Много боли вътре. Отвратен-уплашен поглед боли най-много. Мрази поглед. Мрази боли. Мрази тях.

Най-много мрази Томито.

Една нощ верига къса. Чака до стена за Томито. Наранява него. Наранява Томито отвън. Наранява Томито отвътре. Знае, защото дърпа отвътре навън. Томито тих. Тих, мокър, червен. Мамито и Сисито имат отвратен-уплашен поглед и пищят.

Мрази този поглед. Бяга. Крие. Никога не връща. До онази нощ.

Плаче още сега. Плаче тихо. Във вана. Така Джесито не чуе.

Харисън прелисти тънката папка с убийството на Томи Бейкър.

— Това ли е?

— Нямаше нужда да събираме тонове хартия — каза капитан Хол. — Имам предвид, че майката и сестрата бяха свидетели. Има няколко снимки в плътния плик отзад.

Харисън го отвори и отвътре изпаднаха няколко големи от черно-белите. Стомахът му веднага се сви спазматично.

— Боже мой!

— Да, беше на кайма. Изкормен от по-голямата си сестра.

— Неговата сестра?

— Мда. Изглежда е била някакъв урод.

Харисън усети, че подът се накланя под краката му и столът му се изплъзва.

— Урод ли? — каза, като се надяваше, че Хол няма да забележи трепереното на гласа му. — Как е изглеждала?

— Никога не съм я виждал. Избяга, след като уби брат си. Никой не е получил ни вест, ни кост от нея оттогава. Но тук има снимка на останалите от семейството.

Харисън се разрови из папката, докато не попадна на голям цветна семеен портрет. Вдигна го пред очите си. Четирима: двама възрастни, седнали в кресла, момче и момиче, на около десет и осем, коленичили на пода пред тях. Едно съвършено нормално американско семейство. Четири усмихнати лица.

Но къде е най-голямото ви дете? Къде е голямата ви сестра? Къде сте скрили това пето лице, докато позирате пред фотоапарата?

— Как й е било името? На тази, дето не е тук?

— Не съм сигурен. Май беше Карла? Погледни на първата страница под „Заподозрян.“

Харисън погледна.

— Карла Бейкър — галено „Карли“ — каза.

Хол се хилеше.

— Да бе. Карли. Не е лошо за някой, дето му предстои пенсиониране.

Харисън не отговори. Изпълни го недоловима тъга, докато се взираше в непълния семеен портрет.

Карли Бейкър… бедната Карли… къде все пак те криеха? В мазето? Заключена на тавана? Как се държеше брат ти? Достатъчно гадно ли, че да заслужава да бъде убит?

Вероятно.

— Предполагам, че няма снимки на Карли.

— Нито една.

То се знае.

— А някакво описание?

— Майката ни даде едно, но звучеше толкова откачено, че го хвърлихме. Искам да кажа, звучеше така, все едно, че момичето е наполовина паяк или нещо подобно! — Той изпразни чашата си. — По-късно проведох разговор по въпроса с доктор Албъртс. Каза ми, че по времето, когато хлапето се е родило, е извършвал раждания. Казва, че за около две седмици се били пръкнали цяла тумба чудовища едно след друго.

Стаята отново започна да се накланя под краката на Харисън.

— Случайно да не е било в началото на декември, 1968?

— Ами да! Ти откъде знаеш!

Почувства, че му прилошава.

— Налучках.

— Ъхъ. Както и да е. Доктор Албъртс каза, че си тарели, докато търсели причината, но тази групичка уроди — той ги наричаше „клъстър“ — си я имаше. Предполагаха, че определен брой майки са били изложени на някакво външно въздействие преди девет месеца, но каквото и да е било, отдавна е отминало. Оттогава няма чудовища. Разбрах, че повечето от тях и без това са починали скоро след раждането.

— Не всичките.

— Не това е важното — каза Хол, докато ставаше да си налее още една чаша от джазвето. — Някой ден, някой ще открие скелета й някъде в блатата на Хаскинс.

— Може би — Но не бих си заложил главата. Той вдигна папката. — Мога ли да получа ксерокопие от това?

— Искаш да кажеш, че Пластичния хирург е двайсетгодишно момиче?

Лицето на Марта ясно показваше недоверието й.

— Не просто някакво момиче. А урод. Някой, който е дотолкова деформиран, че всъщност не прилича на човек. Напълно необразован и вероятно умствено изостанал до дъно.

Харисън не се върна в Манхатън. Вместо това, се отправи право в къщи, на по-малко от миля от Кметството. Знаеше, че децата са на училище и че Марта ще бъде там сама. Ето това му трябваше. Имаше нужда да поговори с някой, който е много по-чувствителен от Джакоби.

Освен това, нещата, които бе научил от капитан Хол и делото Бейкър, бяха извадили наяве най-болезнените спомени на живота му.

— Чудовище — каза Марта.

— Мда. На външен вид — по рождение, а отвътре — създадено. Но има едно друго дете-чудовище, за което искам да поговорим. Не Карли Бейкър. Ани… Ан Харисън.

Марта си пое дълбоко въздух:

— Сестрата, за която ми разказа снощи?

Харисън кимна. Знаеше, че ще е болезнено, но трябваше да го направи, да го излее навън. Щеше да избухне под формата на хиляди гърчещи се парченца, ако не го направи.

— Бях на девет, когато тя се роди. Втори декември, 1968 — една седмица след Карли Бейкър. Седем паунда и четири унции[2] ужас. Приличаше повече на риба, отколкото на човек.

Образът на сестра му се бе запечатал в дъното на мозъка му. И то след като с часове бе изучавал отврвтителното й лице. Само очите изглеждаха човешки. Останалото бе ужасно. Уста без устни, плосък нос, ниско чело, пръстите на ръцете и краката бяха разперени, така че повече приличаха на плавници, отколкото на човешки крайници, тялото бе издуто и покрито с бляскава кожа, която бе тъмо сиво-синя. Лекарите казваха, че цветът се дължи на порок на сърцето, дефект, поради който червената и синята кръв се смесват.

Отвратеният деветгодишен Кевин Харисън я бе кръстил Рибата тон — но никога не се изпускаше пред техните.

— Не й даваха много живот. Няколко месеца, така казваха, и ще умре. Но тя не умря. Ани живееше ли, живееше. Година. Две. Баща ми и лекарите се опитаха да навият майка ми и да я остави на грижите на някаква институция, но мама не искаше и да чуе. Тя държеше Ани в третата спалня, говореше й, гукаше й и й бършеше задника и през цялото време висеше при нея. През цялото време, Марта!

Марта стисна ръката му и кимна да продължава нататък.

— След известно време се получи така, че в живота на Мама не съществуваше нищо друго. Не искаше да изостави Ани. Семейните пътувания станаха част от миналото. Исусе, ако те с татко отидеха на кино, аз трябваше да се грижа за Ани. Никоя бавачка не беше достатъчно надеждна. Цялото ни съществуване като че се въртеше около онзи урод в спалнята отзад. А аз? Аз бях забравен.

Мина време и започнах да мразя сестра си.

— Кевин, не е нужно да…

— Напротив! Трябва да ти разкажа всичко! Когато станах на четиринайсет — точно на възрастта на Томи Бейкър, когато си го е получил — си мислех, че ще полудея. Получавах само петици в училище, но на кой му дремеше? На никой, по дяволите! „Ани почти се претърколи днес. Не е ли чудесно!“ Голяма работа! Та тя бе на пет години, за бога! Бях започнал да играя защита в университетския младежки баскетболен отбор на колежа, въпреки че бях проклет начинаещ, ама дойде ли някой на моите мачове? Не, по дяволите!

— Казвам ти, Марта, след пет години, изкарани в грижи за Ани, къщата ни се беше превърнала в буре с барут. Като се връщам назад, сега разбирам, че вината е била на майка ми, задето е била толкова обсебена. Но когато бях на четиринайсет, за всичко винях Ани. Наистина я мразех, задето се е родила урод.

Той замълча, преди да продължи. Това бе най-трудната част.

— Една нощ, когато баща ми успя да завлече майка ми навън за някакъв банкет на компанията, на който трябваше да присъства, бях оставен сам да се грижа за Ани. В редките случаи като този, майка ми винаги ми заръчваше да не оставям Ани сама — нали знаеш, да й чета приказки и други такива. Но аз никога не изпълнявах. Оставях я да лежи там отзад при стария черно-бял телевизор, докато аз се настанявах в дневната и зяпах новия. Този път обаче, влязох в стаята й.

Спомни си я как изглеждаше, завита до половината на дебелото си, малко рибе тяло със завивки, които може и да бяха с дължина повече от ярд[3].

Беше зима, като сега и майка му я бе облякла във фланелена нощница. Твърдата коса, която израстваше отзад на главата й бе сплетена на две плитки, захванати с две розови панделки.

— Очите на Ани светнаха, когато влязох в стаята. Тя никога не бе проговаряла. Явно не можеше. Лицето й фактически не можеше да придобие никакво изражение и подобните й на плавници ръце също не ставаха за почти нищо. Трябваше да четеш по очите й, а това не беше лесно. Никой не знаеше докъде се простират умствените й способности или доколко е наясно какво става около нея. Майка ми казваше, че била умна, но мисля че мама леко се бе чалнала по въпросите, отнасящи се до Ани.

Както и да е, бях застанал до креватчето й и започнах да й крещя. Тя потръпна от звуците. Наричах я с всички мръсни думи, за които можеш да се сетиш. И всеки път, когато я обиждах, я бодвах с пръсти — не толкова силно, че да остане синина, но достатъчно, за да излея част от насилието, насъбрало се в мен. Наричах я гадна риба тон с крака. Казах й колко я мразя и как ми се иска никога да не се бе раждала. Казах и, че всички я мразят и че единственото, за което става е за експонат в музей с уроди. И тогава й казах: „Иска ми се да си мъртва! Защо не умреш? Трябваше да умреш още преди години! Защо не направиш на всички ни тази услуга и да умреш още сега!“

Когато останах без дъх, тя ме погледна с тези големи нейни очи, можех да видя сълзите в тях и знаех, че е разбрала, какво съм казал. После се претъркули с лице към стената. А аз избягах от стаята.

Онази нощ плаках, докато накрая не заспах. Мислех си, че ще се почувствам добре, като си го изкарам на нея, но единственото, което се въртеше пред очите ми бе, как един четиринайсетгодишен хулиган крещи на едно безпомощно петгодишно. Чувствах се ужасно. Обещах си, че при първа възможност на следващия ден, като остана насаме с нея, ще се извиня, ще й кажа, че всъщност не съм искал да кажа тези гадни неща, ще й обещая, че ще й чета и ще й бъда най-добрия приятел, само и само да поправя стореното.

На другата сутрин се събудих от писъците на майка ми. Ани беше мъртва.

— О, Боже мой! — каза Марта, забивайки пръсти в ръката му.

— Естествено обвинявах себе си!

— Но ти каза, че е имала порок на сърцето!

— Да. Знам. И аутопсията показа, че това е причината за смъртта й — сърцето й в крайна сметка бе отказало да работи. Но така и не успях да си го избия от ума, че моите думи са причината сърцето й да спре. Знам, че звучи незряло и мелодраматично, но винаги съм имал чувството, че животът й просто е висял на косъм и аз съм я изтласкал отвъд ръба.

— Кевин, не бива да мъкнеш в себе си този товар! Никой не заслужава това!

Старата скръб и вина подобно на балон бавно се издуваха в гърдите му. Започваше да се задушава.

— Когато съм в най-спокойните си, най-хладнокръвни и безчувствени състояния, се опитвам сам да убедя себе си, че това е било просто ужасно съвпадение, че така и така е щяла да умре онази нощ и че нямам нищо общо с това.

— Най-вероятно е така, тъй че…

— Но това не променя факта, че последният спомен в живота й е бил този, как големия й брат — онзи, дето го е приемала за най-готиното хлапе на света, който може да тича и да играе баскетбол, едно от трите същества, които представляват за нея целия свят, който би трябвало да е нейния шампион, нейния защитник срещу един свят, който би я посрещнал единствено с отвращение и би я отхвърлил — стои над креватчето й, казвайки й колко я мрази и как му се иска тя да е мъртва!

Почувства как риданията се надигат в гърдите му. Не беше плакал отпреди дузина години и сега нямаше намерение да си го позволява, но явно нямаше как да спре по никой начин. Бе като спускане надолу по хълма на пълна скорост — ако се опита да спре, преди да е стигнал долу, ще се преметне през глава и ще си счупи врата.

— Кевин, ти си бил само на четиринайсет — каза Марта успокояващо.

— Да, зная. Но ако можех да се върна назад във времето само за няколко секунди, щях да се върна в онази нощ и да цапна онзи ужасен омразен четиринайсетгодишен в устата, преди да успее да каже и думичка. Но не мога. Дори не мога да кажа на Ани, че съжалявам! Нямах тази възможност, да си върна думите обратно! Нямах възможността да поправя нещата!

И тогава се разциври като истински ревльо, оставяйки да изскочи насъбраната за половин живот скръб и вина, а ръцете на Марта го бяха прегърнали и тя му казваше, че всичко ще се оправи, ще се оправи, ще се оправи…

Детективът Харисън разбира. Може обзаложи. Иска отиде убие друго лице сега. Не трябва. Детективът Харисън не хареса. Трябва спре. Детективът Харисън помогне спре.

Спре за добро.

Най-добър начин. Само един начин спре за добро. Не затвор. Не вериги, не малък прозорец. Никога вече. Никога!

Само един начин спре за добро. Детективът Харисън ще знае. Ще разбере. Ще направи.

Трябва обади. Обади сега. Преди тъмно. Преди хубави лица излязат в нощ.

Харисън успя да се вземе в ръце, преди децата да се върнат от училище. Чувстваше се необичайно лек, като че ли се бе пречистил по някакъв начин. Може би всичките онези психиатри бяха прави: да споделиш старата мъка помага.

Поигра си малко с децата, после отиде в кухнята, да види дали Марта има нужда от помощ за рязането и беленето. Чувстваше я по-близка от когато и да било.

— Как е? — попита тя с усмивка.

— Добре.

Тъкмо бе започнала да реже една червена чушка за салатата. Той я отмени.

— Реши ли какво ще правиш? — попита го тя.

Бе помислил доста върху нещата и бе решил.

Ами, трябва да информирам управлението за Карли Бейкър, но ще се постарая да я скрия от вестникарите за известно време.

— Защо? Мисля, че ако наистина изглежда толкова странно, публичността може да изкара наяве някой, който я е виждал.

— Вероятно ще се стигне до там. Но случаят е сензационен и без таблоиди като Пост и Дъ Лайт да го превръщат в цирк. Освен това се страхувам, че ако настъпи паника, някой беден невинен с деформации може да бъде линчуван. Мисля, че мога да я накарам да се предаде. Тя иска да се предаде.

— Сигурен ли си?

— Доколкото разбрах от нея. Освен това, мога да го почувствам — видя, че Марта му отправи поглед, изпълнен със съмнение. — Говоря сериозно. По някакъв начин сме свързани, като че ли между нас протича невидим кабел. Може би се дължи и на това, че тя и останалите деца са деформирани от това, което е деформирало Ани. А Ани ми беше сестра. Може би затова доброволно се заех с този случай, на първо място.

Той приключи с рязането на чушката и се прехвърли на гъбите.

— И след като се предаде, ще открия майка й и ще полюбопитствам какво се е случило в Монро през февруари и март шейсет и осма, за да причини този, така наречен, „клъстър“ от уроди, девет месеца по-късно.

Щеше да го направи заради Ани. Това щеше да е неговият начин да каже „сбогом и съжалявам“ на сестра си.

— Но защо взима лицата им? — попита Марта.

— Не знам. Може би защото техните са красиви, а нейното без съмнение — ужасно.

— Но какво прави с тях?

— Кой знае? Не съм съвсем сигурен, че искам да знам. Но точно сега…

Телефонът иззвъня. Още преди да вдигне, нещо му загатна кой може да бъде. Първата съскаща сричка не остави съмнение по въпроса.

— Тожи на телефона детективът Харишън ли е?

— Да.

Харисън опъна навития кабел през вратата между кунхята и дневната, така че Марта да не го чува.

— Ште ме шпреш ли довечера?

— Искаш да се предадеш ли?

— Да. Моля, да.

— Да се срешнем пред супермркета?

— Не!

— Добре! Добре! — Боже, точно сега не му се искаше да я подплаши. — Къде тогава? Където кажеш.

— Шамо ти.

— Добре.

— Полуношт. Мяшто където вжела пошледно личе. Донеши пиштолет, но беж повече ченгета.

Автоматично се съгласяваше с всичко. По-късно щеше да отработи подробностите.

— Ти ражбираш, детектив Харишън?

— О, Карли, Карли, разбирам повече, отколкото можеш да си представиш!

Последва рязко вдишване и после тишина откъм другия край на връзката. Най-накрая:

— Ти жнаеш Карли?

— Да, Карли. Познавам те — Тъгата отново започна да се надига и той едва удържа гласа си да не се пречупи. — Някога имах сестра, която беше същата като теб. А ти… ти си имала брат, който е бил същия като мен.

— Да — каза меко, с шумно дишане гласът. — Ти ражбираш. Ела ноштес, детектив Харишън.

Линията прекъсна.

Чака в сенки. Детективът Харисън ще дойде. Ще доведе много ченгета. Винаги така по телевизия. Винаги води много. Пазят него. Много пистолети.

Няма нужда. Смо един пистолет. Пистолет на детектив Харисън. Негов стреля. Спре убийства. Спре завинаги.

Детективът Харисън трябва направи. Никой друг. Карлито не може. Трябва бъде детективът Харисън. Умен. Знае Карлито. Разбира.

След спира, няма повече грозно Карли. Няма повече отвратен-уплашен поглед. Лошо лице си отиде. Завинаги.

Харисън бе решил да отиде сам.

Е, не напълно. Разполагаше с един микробус, който го чакаше през кооперация и половина по Седмо авеню и с уоки-токи, закачено на колана му, но не беше казал на никой, с кого ще се срещне и защо. Знаеше, че ако го направи ще се юрнат из района и окончателно ще подплашат Карли. Затова бе казал на Джакоби, че ще се срещне с един информатор и микробусът е само предпазна мярка.

Стоеше тук сам и така му харесваше. Карли Бейкър искаше да се предаде пред него и той да е сам. Можеше да я разбере. То бе част от онази странна тънка нишка, която ги свързваше. Никой друг не би могъл да разбере. След като й постави белезниците, щеше да повика буса.

След това за известно време ще бъде герой. Не искаше да бъде герой. Всичко, което искаше, бе да сложи край на кошмара за града и за бедната Карли Бейкър. Тя щеше да получи квалифицирана помощ, а той щеше да се възползва от публичността, за да проведе разследване относно причината Ани и Карли, и останалите от техния „клъстър“ да бъдат такива, каквито са.

Всичко ще бъде както си му е реда, си каза, докато навлизаше в уличката.

Извървя я до половината и застана в мрака. Тухлените стени на сградите от двете му страни се извисяваха в нощта. Неуморното ръмжене на града ехтеше приглушено зад гърба му. Самата уличка беше тиха — никакви звуци, никакво движение. Извади фенерчето си и го включи.

— Карли?

Никакъв отговор.

— Карли Бейкър — тук ли си?

Още тишина, после отпред, вляво от него, се разнесе звук от тенекиена кутия, която стърже по каменната настилка на уличката. Той насочи лъча натам и ахна.

Една мержелееща се фигура стоеше на десетина крачки пред него. Можеше да бъде единствено на Карли Бейкър. Без проблеми се равняваше на неговия ръст — съвсем сносни шест фута и два инча — и изглеждаше като бездомник, една от онези омразни купчини парцали, които през зимата се скатават върху решетките на вентилационните шахти на метрото. Главата й бе увита в мръсен шал, от който се показваха само бляскавите й тъмни очи. Останалата част от тялото й бе омотана с огромен безформен балтон, торбести стари полиестерни панталони, с провлечени крачоли и окъсани гуменки.

— Къде пиштолетът на детектив Харишън? — попита гласът.

Устата на Харисън бе пресъхнала, но той успя да си раздвижи езика:

— В кобура.

— Ижвади го. Моля.

Харисън не искаше да спори. Усещането за тежкия „Чийф Спешъл“ в ръката му се отрази дяволски добре.

Фигурата разпери ръце: в гънките на балтона тези ръце като че ли не се сгъваха както си е нормално. А това дето се подаваше от маншетите на ръкавите, наистина ли бяха нокти?

Тя каза:

— Штреляй.

Харисън зяпна шокиран.

Детективът Харисън не стреля. Очи широки. Ръце с пистолет и светлина треперят.

Казва пак:

— Штреляй!

— Карли, не! Не съм тук, за да те убивам. Дойдох да се предадеш, точно както се разбрахме.

— Не!

Грешно! Детективът Харисън не разбрал! Трябва застреля Карлито! Убие Карлито!

— Не жатвор! Штреля! Шпре убийства! Шпре Карлито!

— Не! Мога да ти помогна, Карли. Наистина, мога! Ще отидеш на едно място, където никой няма да те нарани. Ще ти дадат лекарства, за да се почувстваш по-добре!

Мисли той разбере! Не разбрал! Приближава. Вади нокти. Той отдръпва. Назад към стена.

— Штреля! Убива! Шега!

— Не, Ани, моля те!

— Не Ани! Карли! Кали!

— Да. Карли! Не ме карай да го правя!

Сега само няколко инча. Все още не стреля. Други ченгета скрити не стрелят. Защо не защитава?

— Штреля! — Дърпа шал от лице. Сочи нокти към лице. — Край! Край! Моля!

Лице детективът Харисън става бяло. Уста увисва. Казва: „О, Боже мой!“

Добива отвратен-уплашен поглед. Мрази този поглед! Мисли той разбере! Казва той познава Карлито! Не! Спре гледа! Спре!

Не мисли. Нокти излизат. Изтръгва гърло детективът Харисън. Кръв хвърчи точо както на други.

Не-не-не! Не иска наранява!

Детективът Харисън клокочи. Изпуска пистолет и светлина. Пада. Гледа.

Чака други ченгета стрелят. Моля убие Карлито. Чака.

Не стрелят. Сега знае. Няма ченгета. Само беден детектив Харисън. Плаче за детективът Харисън. После бяга. Бяга и катери. Нагоре и надолу. Обратно в ново къщи със старо Джеси.

Джесито радва Карлито идва. Джесито опитва говори. Карли отива сяда вана. Затваря врата. Плаче за детективът Харисън. Плаче дълго. Чупи огледало милиони парчета. Не вижда лице никога. Никога вече. Никога.

Джесито казва: „Карли, какво става с моето къпане. Ще ми изтъркаш ли гърба?“

Спира плаче. Търка старо Джеси черен гръб. Реши коса на Джесито.

Чувства много тъжно. Никой не рясал коса на Карлито. Никога.

Информация за текста

© 1988 Ф. Пол Уилсън

© 2003 Константин Траев, превод от английски

F. Paul Wilson

Faces, 1988

Източник: [[http://sf.bgway.com|Библиотеката на Александър Минковски]]

Свалено от „Моята библиотека“ (http://chitanka.info/text/1763)

Последна редакция: 2006-08-10 20:36:48

1

Ледърфейс — коженото лице

2

1 унция = около 30 грама

3

1 ярд = почти 1 метър

Content

Ф. Пол Уилсън
Лица

Информация за текста

1