Фредерик Форсайт

Парламентьорът

Действащи лица

Американците

Джон Кормак, Президент на САЩ

Майкъл Одел, Вицепрезидент на САЩ

Джеймс Доналдсън, Държавен секретар

Мортън Станърд, министър на отбраната

Бил Уолтърс, министър на правосъдието

Хюбърт Рийд, министър на финансите

Брад Джонсън, съветник по националната сигурност

Дон Едмъндс, директор на ФБР

Филип Кели, директор на Отдела по криминални разследвания на ФБР

Кевин Браун, заместник-директор на Отдела по криминални разследвания на ФБР

Лий Алегзандър, директор на ЦРУ

Дейвид Вайнтрауб, заместник-директор (оперативен), ЦРУ

Куин, Парламентьорът

Дънкан МакКрей, полеви агент от ЦРУ

Ървинг Мос, бивш служител на ЦРУ

Сам Самървил, полеви агент от ЦРУ

Патрик Сеймър, съветник, от Посолството на САЩ във Великобритания

Лу Колинс, офицер за свръзка, ЦРУ

Сайръс Милър, петролен магнат

Мелвил Сканлън, корабен магнат

Питър Коб, оръжеен индустриалец

Бен Салкинд, оръжеен индустриалец

Лайънъл Мойр, оръжеен индустриалец

Крайтън Бърбанк, директор от Тайните служби

Робърт Истърхаус, консултант по сигурността, експерт за Саудитска Арабия

Стийв Пайл, Генерален мениджър, Инвестиционна банка на Саудитска Арабия

Анди Ланг, банков служител, Инвестиционна банка на Саудитска Арабия

Саймън, американски студент в Бейлиъл Колидж, Оксфорд

Британците

Лейди Маргарет Тачър, Министър-председател

Сър Хари Мариот, министър на вътрешните работи

Сър Питър Имбърт, комисар от Столичната полиция

Найджъл Крамър, заместник-комисар от Специалния отдел на столичната полиция

Питър Уилямс, следовател от Специалния отдел на столичната полиция

Джулиън Хеймън, президент на фирма за охрана

Руснаците

Михаил Горбачов, Генерален секретар на КПСС

Владимир Крючков, Председател на КГБ

Майор Керкорян, резидент на КГБ в Белград

Вадим Кирпиченко, първи заместник-началник в Първо главно управление на КГБ

Иван Козлов, Маршал на СССР, началник на Генералния щаб на въоръжените сили на СССР

Генерал-майор Земсков, главен плановик от Генералния щаб на СССР

Андрей, полеви агент от КГБ

Европейците

Де Кайпер, белгийски побойник

Ван Айк, директор на увеселителен парк във Валибу, Белгия

Дитер Луц, журналист от Хамбург

Ханс Мориц, пивовар от Дортмунд

Хорст Ленцлингер, търговец на оръжие

Вернер Бернхардт, бивш наемник в Конго

Папа де Гроот, холандски полицейски началник от провинцията

Главен инспектор Дикстра, холандски провинциален детектив

Пролог

Сънят изплува отново, точно преди да завали. Той не чу дъжда. Беше се унесъл дълбоко.

Ето го отново сечището, сред гората в Сицилия, високо над Таормина. Той излезе от гората и бавно тръгна към средата на полянката, както се бяха уговорили. В дясната ръка държеше дипломатическо куфарче. В центъра на сечището спря, постави куфарчето на земята, отстъпи назад шест крачки и падна на колене. Както се бяха уговорили. В куфарчето имаше един милиард лири.

Шест седмици бяха необходими, за да се доведат до успешен край преговорите за освобождаването на детето — кратък срок в сравнение с повечето предишни случаи. Понякога имаше преговори, които се влачеха с месеци. Шест седмици подред той седя до експерта от страна на карабинерите — още един сицилианец, но от добрите — и помагаше при съставянето на тактиката. Офицерът от карабинерите говореше през цялото време. Най-сетне освобождаването на дъщерята на миланския бижутер, отвлечена от семейната лятна къща близо до плажа Чефало, бе уредено. Близо един милион щатски долара, след първоначално искане за пет пъти по-голяма сума, но накрая Мафията бе приела тяхното предложение.

От другата страна на сечището се появи един небръснат и грубоват на външен вид мъж, който носеше маска и бе провесил ловджийска пушка с рязана цев през рамо. С едната си ръка той държеше десетгодишното момиченце. То беше босо, изплашено и бледо, но изглеждаше невредимо. Физически, поне. Двамата тръгнаха към него; той виждаше очите на бандита, следящи го зорко през маската, после нещо пробягна в гората зад него.

Мафиотът спря при куфарчето и изръмжа на момичето да не мърда. То се подчини, но погледна към своя спасител с огромни черни очи. Още малко, детенце. Идвам при теб, малката.

Бандитът прерови с ръка пачките с банкноти, за да се увери, че не са го измамили. Високият мъж и момичето се спогледаха. Той й смигна. Тя му отвърна с лека усмивка, пробягала като полъх по лицето й. Бандитът затвори куфарчето и започна да отстъпва към срещуположния край на сечището с лице обърнато към тях. Той бе почти стигнал до дърветата, когато то се случи.

Това не бе карабинерът от Рим, а някой луд от местната полиция. Чуха се пушечни изстрели, бандитът с куфарчето се препъна и падна. Приятелите му, разбира се, бяха заели позиция, скрити в тревата между боровете зад него. Те отвърнаха на стрелбата. За миг в сечището настана ожесточена престрелка. Той изкрещя на италиански „Долу“, но тя или не го чу, или изпадна в паника и понечи да се втурне към него. Както бе коленичил, той скочи на крака и се хвърли напред, за да преодолее двадесетте метра, които ги разделяха. Почти успя. Вече я виждаше близо до себе си, с върха на пръстите си след миг щеше да я докосне, силната му десница, с която щеше да я сграбчи и повали на земята, за да я скрие във високата трева, бе на сантиметри от него. Той виждаше уплахата в огромните й очи, малките бели зъби в устата й викаха за помощ… и след това ярко алената роза, която разцъфна отпред на тънката й памучна рокля. Тя падна на земята сякаш бе ударена с юмрук в гърба. Той си спомни как се бе хвърлил върху нея, за да я покрие с тялото си, докато престрелката утихне и мафиотите избягат през гората. Спомни си как седеше, прегърнал момичето, и люлееше малкото безжизнено телце в ръцете си с лице, обляно в сълзи, и как крещеше на обърканата местна полиция, която поднесе извиненията си твърде късно: „Не, не, Боже Господи, не пак…“

1.

Ноември, 1989 година

Тази година зимата дойде рано. Още към края на месеца първите предвестници, носени от мразовития вятър на североизточните степи, се завихриха над московските покриви, като че ли за да изпробват здравината им.

На улица „Фрунзе“ 19 се намира сградата на Генералния щаб на Съветската армия — мрачна каменна постройка от 30-те години, срещу която, от другата страна на улицата, се издига нейното съвременно осеметажно допълнение. Началникът на Генералния щаб на Съветските въоръжени сили се беше изправил до прозореца на последния етаж на старото здание и настроението му напълно съответстваше на ледената вихрушка вън.

Маршал Иван К.Козлов беше на шестдесет и седем години, прехвърлил с две години задължителната пенсионна възраст, но в Съветския съюз, както и навсякъде по света, на хората, които създаваха законите, и през ум не им минаваше, че същите тези закони биха могли да се отнасят и до тях. В началото на годината той, изненадващо за повечето военни от висшия ешелон, беше заел поста на ветерана маршал Ахромеев. Разликата между двамата мъже беше огромна. Докато Ахромеев беше дребен, хилав интелектуалец, Козлов беше едър, грубоват здравеняк с побелели коси, потомствен войник, син, внук и племенник на войници. Преди повишението си той беше едва трети заместник, но успя да прескочи двамата си колеги, които стояха преди него в служебната йерархия и те тихо и кротко излязоха в пенсия. Причините за повишението му не бяха тайна за никого. В периода от 1987 до 1989 година той майсторски и без да вдига много шум беше ръководил изтеглянето на съветските войски от Афганистан, една изключително сложна задача, която изпълни без обществен скандал, без по-сериозно поражение, както и (което беше най-важно) без да допусне компрометиращо раздухване на всичко това в средствата за информация, макар силите на местната съпротива да ги бяха следвали по петите чак до прохода Саланг. Тази операция му спечели доверието на Москва и лично Генералният секретар го удостои с вниманието си.

Но докато беше изпълнявал тази задача, която заслужено му донесе маршалския жезъл, той се беше заклел пред себе си, че никога повече няма да поведе любимата си Съветска армия в отстъпление, защото, независимо от енергичната външна и вътрешна пропагандна кампания, Афганистан си беше едно истинско поражение. Причината за мрачното му настроение, докато се взираше във вихрушката от ледени късчета, които потракваха по стъклото, беше мисълта за надвисващото ново поражение.

Непосредствената причина за тежките му предчувствия беше докладът върху неговото бюро. Беше възложил изготвянето на този доклад на едно от своите протежета, блестящ млад човек, генерал-майор, когото беше взел в Генералния щаб след мисията в Кабул. Камински беше академик, човек на умствения труд, но притежаваше и несъмнен организаторски талант. Заради тези негови качества маршалът го беше издигнал много бързо във военната йерархия. Като всеки опитен воин Козлов чудесно знаеше, че битките не се печелят със смелост или саможертва, нито дори от умни главнокомандващи. Победата идва, когато разполагаш с необходимата материална част на необходимото място и в необходимия момент, при това с колкото се може повече от нея.

Той все още си спомняше с горчивина за осемнадесетгодишния боец, видял как блицвойната на превъзходно оборудваните германски войски прегазва отбраната на Родината, докато Червената армия, обезкървена от Сталиновите чистки през 1938 и въоръжена с остаряла бойна техника, се опитваше да спре тази мощна лавина. Собственият му баща беше загинал, опитвайки се да задържи една обречена позиция при Смоленск, противопоставяйки на настъпващите бронетанкови полкове на Гудериан единствено винтовките на своите бойци. Тогава се закле, че следващия път ще разполагат с най-съвременното въоръжение и то в достатъчно голямо количество. Беше посветил кариерата си на това свое убеждение и в момента оглавяваше петте военни юмрука на Съветския съюз — пехотата, военноморските сили, военновъздушните сили, стратегическите ракетни войски и противовъздушната отбрана. И над всички тях бе надвиснала заплахата от поражение заради този доклад от 300 страници, който лежеше на бюрото му.

Беше го чел два пъти — през нощта в спартанското си жилище на Кутузовски проспект и отново тази сутрин в кабинета си, където пристигна още в седем часа и веднага изключи телефона. Извърна се от прозореца, пристъпи към огромното писалище, което стоеше в началото на Т-образната заседателна маса и разгърна последните няколко страници от доклада.

РЕЗЮМЕ:

Проблемът следователно не е в прогнозата, че след двадесет или тридесет години на планетата ни би се почувствал недостиг на нефт. Проблемът съвсем определено се състои в това, че след седем-осем години Съветският съюз ще изчерпи нефтените си находища. Ключът за разбиране на този проблем е в таблицата за Доказаните запаси, която е приложена в доклада, и по-точно в изброените цифрови показатели, означени като съотношение З/П. Съотношението Запаси/Продукция се получава като се вземе годишното производство на определена държава с нефтена промишленост и цифрата се раздели на известните запаси на същата тази държава, като резултатът обикновено се изразява в милиарди барели.

Използваните цифрови показатели към края на 1985 година — боя се, че са взети от западни източници, тъй като, за съжаление, ние все още разчитаме на информация от Запада, за да разберем какво точно става в Сибир, независимо от тесните ми контакти с нашата нефтена промишленост — сочат, че през годината, за която говорим, ние сме произвели 4,4 милиарда барела суров нефт, което съответно представлява запаси за. 14 години, ако приемем, че добивът на нефт ще продължава с настоящите темпове. Но тази цифра е твърде оптимистична, като се има предвид; че от 1985 година насам се наложи да се повишат темповете на добив, което пък намали запасите. В настоящия момент ние разполагаме със запаси за период от седем до осем години.

Причината за повишеното търсене на нефт откриваме в две основни области. Първата е увеличаването на производството, най-вече в областта на потребителските стоки, в духа на насоките на Политбюро след въвеждане на новите икономически реформи. Другата причина се корени в неефикасното усвояване на нефтените продукти от производствените ни мощности, не само при тези, съществуващи от години, но и при новоизградените. Като цяло нашата промишленост е твърде енергоемка, а и в много области използването на остарял машинен парк причинява неимоверни загуби. Например една руска кола тежи три пъти повече, отколкото една американска и причината за това не е, както се обяснява в пресата, суровата руска зима, а просто защото нашите металургични заводи не са в състояние да произведат по-тънка ламарина. Оттук следва, че за производството на една кола се изразходва много повече енергия, отколкото при западното производство; освен това колата изразходва и много повече гориво.

АЛТЕРНАТИВИ:

Атомните реактори осигуряваха 11% от електроенергията на Съветския съюз, а плановиците ни разчитаха до 2000-та година това количество да стигне и дори да надхвърли 20%. Така беше до събитията в Чернобил. За нещастие 40% от атомните ни реактори са конструирани по същия модел като тези в Чернобил. Оттогава голяма част от тях бяха спрени за „реконструкция“ — на практика е малко вероятно те отново да бъдат пуснати в действие, а други, чието изграждане беше планирано, са отпаднали от производствените ни разчети. В резултат делът на атомната енергия, разгледана в процентно съотношение, вместо да се изразява с двуцифрени числа, е спаднал на 7 и по-малко процента.

Разполагаме с най-големите залежи на природен газ в света, но проблемът е, че те са предимно в най-отдалечените краища на Сибир, така че въпросът не стои в добива. Нуждаем се от една огромна инфраструктура от тръбопроводи — с каквито не разполагаме — за да доставим природния газ от сибирските находища до нашите градове, заводи и електроцентрали.

Може би си спомняте, че когато в началото на седемдесетте години, след военните действия при Йом Кипур, цените на нефта скочиха неимоверно, предложихме да снабдяваме Западна Европа с природен газ посредством тръбопроводи. Това щеше да ни даде възможност да изградим необходимата снабдителна мрежа, защото западноевропейците бяха готови да финансират авансово този проект. Той обаче пропадна, тъй като американците нямаха полза от нас. В настоящия момент, след така нареченото „размразяване“, тази идея вероятно би била политически приемлива, но цените на нефта на западния пазар са ниски и никой не се нуждае от нашия природен газ. А когато изчерпването на нефта в глобален мащаб отново повиши цените до такава степен, че Западът да прояви предишния интерес към нашия природен газ, за Съветския съюз ще бъде вече твърде късно.

Следователно нито една от приемливите за нас алтернативи не е приложима на практика. Природният газ и атомната енергия не ни спасяват. Преобладаващото мнозинство от нашите производства и тези на партньорите ни, които разчитат изключително на нас за снабдяване с енергия, са неразривно обвързани с необходимостта от горива и суровини на базата на суровия нефт.

СЪЮЗНИЦИ:

Кратка справка за нашите съюзници в Централна Европа, които западната пропаганда нарича „сателити“ на Съветския съюз: независимо, че общата им продукция, основно от малките залежи край Плоещ, Румъния, възлиза на 2 милиарда барела годишно, това е само капка в морето в сравнение с техните нужди. Останалото количество доставяме ние и това е една от връзките, с които ги държим в нашия лагер. Наистина ние одобрихме някои техни бартерни сделки с Близкия изток, за да се облекчим в известна степен от техните искания. Но ако те някога достигнат пълна зависимост от нас по отношение на петролните доставки, ставайки по този начин зависими от Запада, ще бъде само въпрос на време, при това на много кратък период от време, преди Източна Германия, Полша, Чехословакия, Унгария и дори Румъния да преминат в капиталистическия лагер.

ЗАКЛЮЧЕНИЕ…

Маршал Козлов вдигна поглед към часовника на стената. Единадесет часът. Още малко и церемонията на летището щеше да започне. Той беше предпочел да не присъства. Нямаше никакво намерение да ухажва американците. Протегна се, стана и се върна до прозореца, без да изпуска доклада на Камински от ръцете си. На папката имаше гриф „Строго секретно“ и на Козлов вече му беше ясно, че документът трябва да остане такъв. Засягаше твърде парливи въпроси, за да позволи да се подмята из Генералния щаб.

До неотдавна всеки щабен офицер, който си позволеше такава откровеност като Камински, щеше да измерва кариерата си единствено в микрони, но Иван Козлов, макар и да беше заклет консерватор в почти всяка една област, никога не беше наказвал откровеността. Това май беше единственото нещо, което уважаваше у Генералния секретар. Макар да не одобряваше странните му идеи да се дават телевизори на селяните и перални на домакините, трябваше да признае, че пред Михаил Горбачов можеш спокойно да изразиш мнението си, без да получиш еднопосочен билет за Якутия.

Докладът на Камински се беше стоварил като гръм върху него. И преди знаеше, че положението с икономиката не се е подобрило след въвеждането на перестройката, но тъй като беше войник, той беше прекарал целия си живот в рамките на военната йерархия, а военните винаги имаха приоритетен достъп до ресурсите, материалите и технологиите, като това от своя страна даваше възможност на тяхното затворено общество да бъде единствената област в живота на Съветите, където упражняването на контрол върху качеството да не е само голи приказки. Фактът, че сешоарите на цивилните граждани се развалят бързо, или че обувките им пропускат вода, не беше негов проблем. А сега бяха изправени пред криза, която дори военните не можеха да избегнат. Знаеше, че най-лошото от целия доклад предстои като заключение. Все още изправен до прозореца, той продължи да чете.

ЗАКЛЮЧЕНИЕ:

Перспективите, пред които сме изправени, са само четири и всички те са твърде мрачни:

1. Можем да продължим да добиваме нефт с настоящите темпове, което абсолютно сигурно означава, че ще изчерпим запасите си най-много за осем години, след което ще излезем на световния пазар като купувачи, а това ще се случи във възможно най-лошия момент, точно когато световните цени на петрола ще започнат своето неумолимо и неизбежно покачване до непосилно равнище. Да купуваме при тези условия, за да задоволим дори част от нуждите си, ще означава да изразходваме изцяло резервите си от твърда валута, от сибирско злато и добива от диамантените мини, след което няма да ни остане нищо за закупуване на необходимите зърнени храни или за вноса на съвременни технологии, който е в основата на стремежа на Политбюро за модернизация на производството.

Не бихме облекчили положението си и чрез бартерни сделки. Повече от 55% от световните нефтени запаси се намират на територията на пет държави от Близкия Изток, чиито вътрешни нужди са нищожни в сравнение със запасите им и много скоро въпросните пет държави отново ще завладеят напълно пазара. За съжаление, с изключение на оръжие и някои суровини, останалите продукти на Съветския съюз не представляват интерес за Близкия Изток, така че сме изправени пред невъзможността да си осигуряваме нефт посредством бартерни сделки. Ще се наложи да плащаме в твърда валута, а ние не разполагаме с такава.

И не на последно място съществува стратегическата опасност да изпаднем в зависимост по отношение на нефта, което може да се окаже нещо много по-сериозно, особено като се има предвид характерът и историческото поведение на споменатите пет държави от Близкия Изток.

2. Бихме могли да възстановим и модернизираме нашите съществуващи нефтодобивни съоръжения с цел да постигнем по-висока ефективност, а оттам и да успеем да понижим нивото на консумация, без това да се отрази на печалбите ни.

Нефтодобивните ни съоръжения са остарели, в лошо техническо състояние и възстановителният ни потенциал от основни запаси непрекъснато се влошава поради прекомерно разхищение. (Например при днешните цени ние изразходваме в най-добрите си находища по три щатски долара, за да избегнем загуба на продукция от един щатски долар. Нашите рафинерии консумират приблизително три пъти повече енергия, за да произведат един тон краен продукт в сравнение с рафинериите на САЩ.) Трябва да реконструираме всичките си нефтодобивни съоръжения, рафинерии и тръбопроводи, за да си подсигурим собствен нефт за един срок от още десет години. Подобна реконструкция трябва да започне незабавно, а средствата, които ще са ни необходими, се измерват с астрономически цифри.

3. Можем да насочим усилията си към модернизиране и усъвършенстване на технологиите за крайбрежните проучвателни дейности. Арктическо море е най-обещаващата зона за откриване на нови нефтени залежи, но проблемите по извличането му са още по-обезсърчаващи отколкото тези в Сибир. Там изобщо не съществува система от тръбопроводи, които да свързват източника с потребителя, а и програмата за изследователска дейност вече е изостанала с пет години от планирания график. И отново средствата, които ще ни бъдат необходими, са просто огромни.

4. Бихме могли да се върнем към природния газ, от който, както вече подчертах, имаме най-големите запаси в света — на практика те са неизчерпаеми. Само че трябва да вложим огромни инвестиции за добива, за технологии, за квалифицирана работна ръка, за създаване на система от тръбопроводи и за конверсията на стотици хиляди заводи към използването на природен газ.

И накрая трябва да си зададем въпроса откъде ще дойдат средствата, за които става дума в точки 2, 3 и 4? Като се вземе под внимание необходимостта да използваме чуждата си валута за внос на зърнени храни и решимостта на Политбюро да използва останалата част от този капитал за внос на съвременни технологии, става пределно ясно, че възможностите трябва да се търсят вътре в страната. Като вземем под внимание и по-нататъшната решимост на Политбюро да модернизира производството, отново стигаме до извода, че не е невъзможно управляващите да сметнат идеята за ограничаване на военния бюджет за напълно приемлива.

Имам честта, другарю маршал,

Пьотр В. Камински (генерал-майор)

Маршал Козлов затвори папката и отправи поглед към улицата. Ледената вихрушка беше спряла, но вятърът продължаваше да фучи. От прозореца си на осмия етаж той виждаше дребните фигури на пешеходците, нахлупили дълбоко ушанките си, които подтичваха по улица „Фрунзе“ с наведени глави.

Бяха минали почти четиридесет и пет години, откакто двадесет и две годишният лейтенант от мотострелковите войски беше участвал в щурма срещу Берлин под командването на Чуйков и се беше изкатерил на покрива на хитлеристкото канцлерство, за да свали оттам последното знаме с пречупен кръст. Дори бяха поместили снимка в няколко книги по история. Оттогава той беше започнал да изкачва стъпало по стъпало стръмната стълба на военната йерархия — беше служил в Унгария по време на въстанието през 1956 година, беше на река Усурийска на границата с Китай, на гарнизонна служба в Източна Германия, след това отново в Далекоизточното командване в Хабаровск, в Южното върховно командване в Баку и накрая в Генералния щаб. Беше изпълнявал дълга си, беше зъзнал през дългите нощи като страж при подстъпите на империята, беше се развел с една съпруга, която не пожела да го последва и беше погребал друга в Далечния Изток. Дъщеря му се омъжи за минен инженер, вместо за войник, както се беше надявал; синът му отказа да поеме по неговия път в армията. Беше прекарал всичките тези четиридесет и пет години, наблюдавайки как Съветската армия укрепва пред очите му и се превръща в това, което той твърдо вярваше, че е най-съвършената бойна сила на планетата, посветена на защитата на Родината и унищожението на нейните врагове.

Той, както и болшинството от консерваторите, вярваше, че ще дойде денят, в който всичките тези оръжия, създадени от работниците за него и за неговите хора, ще бъдат използвани, и да бъде проклет, ако допуснеше някакво стечение на обстоятелства или чужда воля да омаломощи любимата му армия. Той беше изключително предан на Партията — иначе не би бил на това място, — но ако някой, пък бил той и измежду тези, които в момента ръководеха Партията, смяташе, че може да съкращава военния бюджет с милиарди рубли, тогава той би могъл да преразгледа лоялността си към тези хора.

Колкото повече разсъждаваше върху последните страници на документа, толкова повече се убеждаваше, че Камински, въпреки несъмнения си интелект, не беше успял да предвиди още една, пета възможност. Ако Съветският съюз успееше да наложи политически контрол върху някой достатъчно голям и вече разработен източник на нефт на чужда територия, ако получеше изключителните права за внос на нефт на достъпни цени, т.е. такива, каквито самият той щеше да определи… и то много преди собствените му запаси да са се изчерпали…

Той остави доклада на заседателната маса и се изправи пред картата на света, която покриваше половината стена срещу прозорците. Минутите се изнизваха и вече наближаваше обяд, а той все още замислено се взираше в картата. През цялото време погледът му непрекъснато се връщаше към една точка. Най-сетне се откъсна от картата, прекоси стаята до бюрото си, включи телефона и се свърза с личния си адютант.

— Извикайте генерал-майор Земсков при мен — кратко нареди, той.

След това се отпусна на високия стол зад бюрото си, взе дистанционното управление и включи телевизора, който се намираше на поставка встрани от бюрото. Пред очите му изплува картина от Първа програма — обещаното предаване на живо от летище „Внуково“.

Самолет № 1 на Военновъздушните сили на САЩ беше зареден с гориво и готов за излитане. Това беше новият Боинг 747, който в началото на годината бе заменил вече остарелия модел 707. Новият Боинг 747 можеше да прелети разстоянието от Москва до Вашингтон без междинно кацане — нещо, което не беше по силите на 707. Служещите в 89-та въздушнопреносима част, които се грижеха за охраната и техническото обслужване на президентското летателно звено, разположено във военновъздушната база „Андрюс“, бяха обградили самолета като предохранителна мярка, в случай, че някой прекалено ентусиазиран руснак реши да се приближи дотолкова, че да постави нещо по корпуса или просто да надникне вътре. Но по време на тридневното посещение на президента в Съветския съюз руснаците се бяха държали като истински джентълмени.

На няколко метра от крилото на Боинга беше поставен подиум, в центъра на който се издигаше трибуна. Пред трибуната беше застанал Михаил Сергеевич Горбачов, Генералният секретар на Комунистическата партия на Съветския съюз, който приключваше прощалното си слово. До него беше застанал гологлав мъж, чиято стоманеносива коса беше разрошена от студения вятър — Джон Дж. Кормак, Президентът на САЩ. От двете страни на тези мъже бяха наредени дванадесетте члена на съветското Политбюро.

Пред подиума бяха строени два почетни караула — от служители на Министерството на вътрешните работи и от представители на Граничните войски на КГБ. Хората от четвъртата страна на карето — инженери, техници и служители на летището, — бяха допуснати на мястото на събитието, за да му придадат по-обикновен, граждански вид. Но ораторът беше съсредоточил вниманието си основно върху многобройните телевизионни камери, фоторепортери и журналисти, скупчени между двете редици на шпалира. Събитието беше с огромно значение.

Малко след встъпването си в длъжност миналия януари Джон Кормак, неочакваният победител в изборите за президент през ноември предната годината, беше обявил желанието си да се срещне със съветския президент. Дори беше изразил готовност да отлети за Москва за тази среща. Михаил Горбачов не закъсня да даде съгласието си и през изтеклите три дни със задоволство откри, че този висок, строг на вид, но в същината си добродушен американски академик беше човек, с когото, както би се изразила мисис Тачър, „може да се върши работа“.

Генералният секретар беше поел определен риск въпреки несъгласието на своите идеологически съветници, както и на тези по безопасността — той отстъпи пред личната молба на американския президент да му се разреши да направи обръщението си към Съветския съюз на живо по телевизията, без предварително текстът да бъде представен за одобрение. На практика в съветската телевизия не съществуват предавания „на живо“. Почти всичко, което се излъчва се редактира внимателно, после преминава за одобрение от съответна комисия преди да се появи на екрана за масова консумация.

Преди да даде съгласието си на необичайната молба на Кормак, Михаил Горбачов се беше консултирал с експерти от телевизията. Те бяха не по-малко учудени от него, но отбелязаха, че първо — само една незначителна част от съветските граждани ще бъдат в състояние да разберат речта на американеца без превод (а на превода естествено щеше да се придаде по-приемлив вид, ако се наложеше) и второ — щяха да осъществят един „цикъл на изчакване“, което означаваше, че звукът и картината щяха да бъдат излъчвани със закъснение от осем до десет секунди, а и винаги можеха да прекъснат предаването, ако американецът отидеше прекалено далече. Накрая се уточниха, че ако Генералният секретар вземе решение за прекъсване на предаването, трябва само да потърка брадичката си с показалец, а техниците щяха да се погрижат за останалото. Естествено не можеха да прекъснат предаванията на трите телевизионни екипа, пристигнали от САЩ за събитието, нито на екипа на ВВС от Англия, но това нямаше никакво значение, тъй като и без това руснаците никога нямаше да видят техните материали.

Михаил Горбачов приключи тържественото си слово, като изрази добрата воля на руснаците за сътрудничество между двата народа и надеждите си за мир между САЩ и Съветския съюз, след което се обърна към своя гост. Джон Кормак се изправи. Руснакът му посочи любезно катедрата и микрофона и се настани на едно от страничните места. Президентът на САЩ застана пред микрофона. Не се виждаха никакви бележки. Той вдигна глава, устреми поглед към обективите на съветските телевизионни камери и заговори.

— Мъже, жени и деца на Съветския съюз, чуйте ме.

Маршал Козлов подскочи в креслото си и втренчи смаян поглед в екрана. Веждите на Михаил Горбачов потрепнаха учудено преди да успее да възвърне самообладанието си. В една от кабините зад съветските камери млад мъж, който спокойно можеше да мине за харвардски възпитаник, закри микрофона си с ръка и шепнешком попита нещо по-старшия служител зад себе си, който само поклати глава. Защото Джон Кормак съвсем не говореше на английски — от устата му се лееше гладка руска реч.

Въпреки че не говореше руски език, преди посещението си в Съветския съюз, уединен в собствената си спалня в Белия дом, той беше наизустил петстотинте руски думи на своята реч. Беше я репетирал, записана на магнетофонна лента, докато се научи да я произнася гладко и без акцент, макар да не разбираше нито дума от нея. Това беше забележително постижение дори за един бивш преподавател от Харвард и Йейл.

— Преди петдесет години вашата страна, вашата любима родина, беше въвлечена във война. Вашите мъже се биеха и умираха като войници или живееха като вълци в собствените си гори. Вашите жени и деца живееха в землянки и се хранеха с отпадъци. Загинаха милиони. Земята ви беше опустошена. И макар че моята страна не е минала през това изпитание, аз ви уверявам, че разбирам колко много трябва да ненавиждате войната и да се страхувате от нея. Цели четиридесет и пет години ние, американци и руснаци, издигахме стени помежду си, като сами си вярвахме, че другата страна ще е следващият агресор. И успяхме да натрупаме планини от стомана — оръжия, танкове, военни кораби, самолети и бомби. А планините от лъжи се издигаха дори още по-високо, за да оправдаят планините от стомана. Има такива хора, които продължават да твърдят, че се нуждаем от тези оръжия за деня, в който ще започнем взаимно да се унищожаваме. Но я скажу, мы пойдем другим путьом.

Сред присъстващите на летище „Внуково“ се разнесе почти доловимо ахване. Президентът Кормак беше заимствал една фраза на Ленин, позната на всеки ученик в Съветския съюз. След това изречение той продължи словесната игра с думата „път“.

— Аз имам предвид пътя на постепенното разоръжаване и на мира. Ние живеем на една планета и тази планета е много красива. Можем или да живеем заедно на нея, или да умрем заедно.

Някой тихо отвори и затвори вратата на кабинета на маршал Козлов. Вперил поглед в екрана, в ъгъла мълчаливо беше застанал около петдесетинагодишен офицер, още един от любимците на маршала, големият ас на отдела по планиране. Американският президент вече привършваше речта си.

— Пътят няма да бъде лек. По него ще има много препятствия. Но в края на този път ни очакват мир и сигурност за всеки един от нас. Защото ако нашите две държави разполагат с достатъчно оръжия за отбрана, но недостатъчно за нападение срещу другата страна, й ако ние го знаем и сме сигурни в това, то тогава ще можем да завещаем на нашите деца и внуци един свят, който ще е наистина свободен и който няма да познава ужасния страх, в който живяхме през изминалите петдесет години. Ако вие тръгнете по този път, то и аз, заявявам го от името на американския народ, ще тръгна с вас. Михаил Сергеевич, подавам ви ръката си, за да ви уверя, че няма да изменя на думите си.

Президентът Кормак се обърна към Генералния секретар Горбачов и подаде дясната си ръка. Като човек умеещ добре да се държи на публични места, руснакът нямаше друг избор, освен да протегне своята. След това, широко усмихнат, той преметна лявата си ръка през рамото на американеца и го прегърна.

Руснаците са необикновени хора и макар да не са особено радушни към чужденците, те са способни на дълбока емоционалност. Летищните работници първи нарушиха тишината. Последва взрив от ръкопляскания и радостни възгласи и след няколко секунди във въздуха се разхвърчаха кожените ушанки, когато обикновените хора, по принцип привикнати на желязна дисциплина, преодоляха задръжките си. След малко и милиционерите се присъединиха към приветствията на гражданите. Стиснали автоматите с лява ръка в положение „свободно“, те размахаха своите сиви фуражки с червени околожки.

Отрядите на КГБ отправиха въпросителен поглед към своя главнокомандващ, председателя на КГБ, генерал Владимир Крючков, който също беше на подиума. Без да е съвсем сигурен как да постъпи в тази ситуация той се изправи заедно с останалите членове на Политбюро и започна да ръкопляска. Служителите от Граничните войски приеха това като знак (по-късно това се отчете като грешка) и се присъединиха към милиционерите. Същото правеха и осемдесет милиона съветски мъже и жени по протежение на пет часови зони.

— Черт возьми… — маршал Козлов се присегна за дистанционното и изключи телевизора.

— Нашият любим Генерален секретар — измърмори генерал-майор Земсков.

Маршалът мрачно поклати глава. Първо зловещите предвиждания в доклада на Камински, а сега и това. Той се изправи, заобиколи писалището и взе доклада от масата.

— Вземете това и го прочетете — каза той. — Материалът е свръхсекретен и трябва да остане такъв. Съществуват само два екземпляра и единият остава при мен. Обърнете особено внимание какво пише Камински в заключението.

Земсков кимна. От мрачното изражение на маршала той разбра, че става дума за нещо повече от обикновено прочитане на въпросния доклад. Само допреди две години Земсков беше обикновен полковник, докато маршал Козлов не го забеляза по време на учение в една от източногерманските военни бази.

Учението включваше маневри между Групировката на съветските военни сили в Източна Германия и Източногерманската народна армия. Германците играеха ролята на атакуващи американски войници и в предишни учения правеха на пух и прах съветските си братя по оръжие. Този път обаче претърпяха пълен разгром от руснаците, а заслугата за планирането на бойните действия беше на Земсков. Когато маршал Козлов пое поста си на улица „Фрунзе“, той изиска преместването на талантливия стратег и го взе на служба в щаба си. Маршалът поведе по-младия мъж към картата на стената.

— След като го прочетете, искам да изготвите Специален план за действие при извънредни обстоятелства. В действителност това ще бъде един изключително подробен план, който трябва да включва всички детайли, до последния човек, до последната пушка и куршум и чиято цел ще бъде военно нападение и окупация на чужда държава. Възможно е да са необходими дванадесет месеца за изготвянето му.

Генерал-майор Земсков повдигна учудено вежди.

— Бих казал по-малко, другарю маршал. Имам на разположение…

— Имате на разположение единствено собствените си очи, ръце и мозък. Няма да правите справки или да се консултирате с когото и да било. Ще се наложи да хитрувате, за да получите информацията, която ви е необходима. Ще работите съвсем сам, без никаква външна помощ. Тази работа ще ви отнеме месеци и накрая планът трябва да бъде само в един екземпляр.

— Ясно. А държавата…?

Маршалът почука с пръст по картата.

— Ето тук. Един ден тази земя трябва да бъде наша.

Хюстън, столицата на американската петролна индустрия, а според някои — и на световния петролен бизнес, е необикновен град най-малкото защото вместо един има два градски центъра. На изток се издига Даунтаун — търговски, банков и индустриален център. Погледнат отдалеч, той представлява множество проблясващи небостъргачи, извисени към бледата синева на небето насред скучния пейзаж на югозападната тексаска равнина. Най-големият в света покрит шопинг-център „Галерия“ е дал името си на другото пазарно и развлекателно ядро на града, над който хвърлят сенки кулите на Поуст Оук, Уестин и Транско.

Двете туптящи от живот сърца на града се взират едно в друго през шест-седем километра от едноетажни предградия и паркинги като двама бойци, готови всеки момент да встъпят в бой, за да докажат надмощието си.

В архитектурен план най-забележителна е Тексас Комърс, седемдесет и пет етажна сграда, облицована със сивкави мраморни плочи и тъмносиво стъкло, чиито 32 метра я правят най-високата постройка на запад от Мисисипи. Следваща по височина е Алайд Банк Тауър, шестдесет и пет етажна игла от зелено огледално стъкло. Около тях се извисяват множество други небостъргачи, изпълнени в най-разнообразни архитектурни стилове — неоготически постройки с вид на сватбени торти, изострени нагоре моливи от стъкло й какви ли не други налудничави приумици.

Малко по-ниска от Алайд Банк е сградата на Пан-Глоубъл, чиито последни десет етажа се обитаваха от нейните притежатели — Петролна корпорация Пан-Глоубъл, компания, която по големина се нареждаше на двадесет и осмо място в Америка и на девето в Хюстън. Разполагаща с капитал от 3,25 милиарда долара, в Хюстън Пан-Глоубъл се нареждаше след Шел, Тенеко, Коноко, Енрон, Коустъл, Тексас Истърн, Транско и Пензойл. В едно отношение обаче тази компания се различаваше напълно от всички останали в петролния бизнес — тя все още беше собственост на нейния основател-ветеран и съответно единствено той можеше да упражнява контрол върху дейността й. Той, естествено, имаше акционери и Управителен съвет, но беше запазил контролните си функции и никой не ограничаваше властта му в рамките на неговата собствена корпорация.

Дванадесет часа след като маршал Козлов беше инструктирал своя специалист по планирането, на осем часови зони западно от Москва, Сайръс В.Милър стоеше до панорамната стена от стъкло в апартамента си на върха на собствената си сграда и се взираше замислено на запад. През леката мараня на късния ноемврийски следобед намиращият се на шест километра небостъргач на Транско отвръщаше на погледа му. Сайръс Милър остана още няколко минути до прозореца, след това прекоси стаята по дебелия мъхест килим, седна и отново се задълбочи в доклада, който лежеше на бюрото му.

Още преди четиридесет години, когато започваше да се замогва, Сайръс Милър бе разбрал, че информацията означава власт. Да знаеш какво става и, което беше дори по-важно, да знаеш какво предстои да стане — това даваше такава власт, каквато нито политическият пост, нито дори парите бяха в състояние да осигурят на един човек. Тогава той основа в собствената си разрастваща се корпорация изследователски и статистически отдел, а персоналът на този отдел подбираше измежду най-интелигентните и изявени аналитици, които излизаха от американските университети. С навлизането на компютрите той снабди отдела с най-съвременни бази данни, които съхраняваха изчерпателна информация както за петролната, така и за други индустрии, за търговското търсене, за дейността на националната икономика, за пазарните тенденции, за научни постижения и информация относно личности — стотици хиляди хора от най-различни клонове на човешката дейност, хора, които някой ден биха могли да му бъдат от полза.

Докладът, който лежеше пред него, беше изготвен от Диксън, млад мъж възпитаник на Тексаския щатски университет, който притежаваше изключителен интелект. Беше го взел на работа преди десет години и оттогава насам той доста бе напреднал в компанията. Загледан в доклада на бюрото, Милър мрачна размишляваше с ясното съзнание, че независимо от голямата си заплата аналитикът очевидно нямаше намерение да го успокоява с изводите си. Но това беше добре. За пети път той се върна на заключението на Диксън.

Основният извод, сър, е, че свободният свят изчерпва запасите си от нефт. В настоящия момент този факт остава неразбран от широките маси на американския народ поради целенасочените усилия на няколко поредни правителства да подхранват илюзията, че сегашното положение с „евтиния нефт“ може да продължи безкрайно дълго.

Доказателства за твърдението, че източниците на нефт се изчерпват, се намират в таблицата за световните запаси, включена по-горе в доклада. От всичките четиридесет и една държави-производителки на нефт само десет разполагат със запаси за повече от тридесет години. Дори и тази прогноза е твърде оптимистична, тъй като за тридесетгодишния срок изхождаме от схващането, че те ще продължават добива с настоящите темпове. Истината е, че независимо от всичко консумацията, а оттам и производството, непрекъснато се увеличават. И тъй като първи ще се изчерпят по-малките по обем източници, добивът от останалите неминуемо ще се повиши, за да се запълни създадената празнота. Като по-вероятен би трябвало да приемем срока от двадесет години, в рамките на който всички държави-производителки на нефт с изключение на гореспоменатите десет ще изчерпят напълно своите запаси.

За този срок е невъзможно създаването и въвеждането в експлоатация на алтернативен енергиен източник. През следващите тридесет години свободният свят ще трябва или да разчита на нефта, или да се изправи пред заплахата от икономическа смърт.

Положението на Америка катастрофално се влошава. По времето, когато държавите-членки на ОПЕК вдигнаха цените от 2 долара на 46 долара за барел, правителството на САЩ поощряваше всячески нашата нефтена индустрия за проучване, откриване, извличане и преработване на максимално количество нефт от местните запаси. След краха на политиката на ОПЕК и производителния бум на Саудитска Арабия през 1985 година, Вашингтон буквално започна да се къпе в евтин нефт от Близкия Изток, вследствие на което обрече родната нефтена индустрия на гибел. Резултатите от тази недалновидност ще бъдат ужасни.

Америка реагира на евтиния нефт с повишено търсене, увеличен обем на вноса на суров нефт и нефтопродукти и съответно със съкращаване на родното производство, тотално намаляване на разходите за изследователски програми, закриване на рафинерии и увеличаване на безработицата до ниво, надвишаващо това от 1932 година. Дори ако Америка започне още в този момент с една ударна кампания, огромни капиталовложения и мащабно стимулиране от страна на правителството, ще ни трябват десет години за възстановяване на фонда от квалифицирана работна ръка, за възстановяване и изграждане на необходимия машинен парк, за да изпълним такава работна програма, която да сведе цялостната ни зависимост от Близкия Изток до едно приемливо ниво. Към този момент Вашингтон с нищо не е показал, че възнамерява да даде зелена улица за възстановяването на американската национална нефтена индустрия.

За тази политика се изтъкват три причини, като и трите са напълно несъстоятелни:

(а) Цената на новодобития американски нефт ще бъде 20 долара за барел, докато производствената цена за един барел саудитски или кувейтски нефт е от 10 до 15 цента като ние го купуваме за 16 долара. Смята се, че това положение ще продължи вечно, което не е истина.

(б) Смята се, че арабите и по-специално Саудитска Арабия ще продължават да купуват от нас оръжие, технологии, стоки и услуги в астрономически количества за техните отбранителни и социални инфраструктури и следователно ще продължава цикълът на обмяна на техните петродолари с нашата страна. Това схващане също е погрешно. На практика техните инфраструктури са напълно изградени и те вече дори не могат да се сетят за какво да си харчат доларите. Неотдавнашните им сделки (през 1986 и 1988 година), когато закупиха изтребители „Торнадо“ от Великобритания, ни изтикаха на второ място като техни доставчици на оръжие.

(в) Смята се, че кралствата и султаните на Близкия Изток са наши лоялни съюзници, които никога няма да се обърнат срещу нас и да повишат цените и второ, че сегашните им управници ще останат вечно на власт. Що се отнася до първото, то тяхното безочливо изнудване на Америка през периода от 1973 до 1985 година показва какви са истинските им интереси, а не трябва да се забравя, че в една толкова нестабилна зона като Близкия изток всеки един режим може да бъде свален от власт преди да е изтекла седмицата.

Сайръс Милър се загледа смръщено в листите. Прочетеното не му харесваше, но знаеше, че е истина. Като човек, който се занимава с добив и преработка на нефт, той беше пострадал жестоко (така виждаше нещата той) през изминалите четири години, и никакви усилия на лобито на американските петролопроизводители във Вашингтон не успяха да повлияят на Конгреса да определи концесии от зоната, защитена от закона за опазване на околната среда в Аляска — най-многообещаващото място за нови нефтени находища. Ненавиждаше Вашингтон и всичко свързано с него.

Погледна часовника си. Четири и половина. Натисна един бутон на писалището си и част от облицованата с тиково дърво отсрещна стена безшумно се плъзна встрани, за да открие големия екран на цветен телевизор. Избра канала с новините на CNN и успя да хване най-голямата сензация за дена.

Самолет № 1 на американските ВВС сякаш беше увиснал над пистата за кацане на военновъздушната база „Андрюс“ край Вашингтон, преди колесниците му внимателно да докоснат асфалта и да се плъзнат по американска земя. Докато самолетът постепенно забавяше ход и напускаше пистата за приземяване, завивайки по отсечката за рулиране към сградата на летището, на екрана се появи лицето на някакъв журналист, който задъхано заговори за кой ли път вече за речта на президента в Москва преди дванадесет часа.

Като че ли в подкрепа на този разказ екипът на CNN запълни десетте минути до окончателното спиране на Боинга с руските слова на президента, естествено със субтитри на английски, с радостните възгласи на летищните работници и милиционерите, със сцената, в която Михаил Горбачов прочувствено бе прегърнал американския президент. Мътносивите очи на Сайръс Милър не потрепнаха. Дори в личния си кабинет той не даваше външен израз на омразата си към патриция от Нова Англия, който съвсем неочаквано спечели изборите за президент преди дванадесет месеца и който си беше поставил за цел размразяване на отношенията с Русия в много по-голяма степен, отколкото Рейгън някога си бе позволявал. В момента, в който президентът Кормак се появи на изхода на самолета и гръмнаха звуците на приветствения марш Милър презрително изключи телевизора.

„Комунистически копелдак“ — изръмжа той и отново се зае с доклада на Диксън.

Всъщност този двадесетгодишен срок за изчерпване на запасите от нефт на четиридесет и едната страни-производителки, с изключение на споменатите десет не отговаря напълно на действителността. До десет години, а не е изключено и по-рано, ще започне покачването на цените. Неотдавна Харвардският университет излезе с доклад, в който предвижда до 1999 година покачване на цените до 30 долара за барел (има се предвид стойността на долара от 1989 година) спрямо сегашната цена от 16 долара за барел. На доклада не бе дадена гласност макар всъщност изводите му да бяха дори оптимистични. Перспективата от въздействието на тези цени върху американското общество е кошмарна. Какво ще стори обикновеният американец, когато му кажат, че ще трябва да плаща 2 долара за галон бензин? Как ще реагира фермерът, когато му кажат, че няма да е в състояние да храни свинете си или да жъне нивите си, че няма дори да може да отоплява дома си през тежките северни зими? Ще бъдем изправени пред социална революция.

Дори ако Вашингтон погледне благосклонно на едно повсеместно съживяване на нефтодобива в САЩ, пак ще разполагаме със запаси само за 5 години при сегашните темпове на консумация. Положението в Европа е още по-тежко; ако не броим малка Норвегия (една от десетте страни със запаси за повече от 30 години, но основаващи се изцяло на много малък добив от крайбрежната ивица), запасите на Европа ще се изчерпят за 3 години. Страните от Тихоокеанския басейн разчитат изцяло на вносен нефт и притежават огромни излишъци от валута. Какъв ще бъде резултатът? Като оставим настрана Мексико, Венецуела и Либия, ще трябва да разчитаме на същия източник на доставки: шестте страни-производителки от Близкия Изток.

Иран, Ирак, Абу Даби и Неутралната зона разполагат с нефт, но Саудитска Арабия и съседен Кувейт са с по-големи залежи от тези на останалите осем страни взети заедно и смятам, че точно Саудитска Арабия може да бъде ключът към ОПЕК. С годишна продукция от 170 милиарда барела, с 25% от световното производство, което ще се повиши до 50%, когато останалите страни-производителки започнат да излизат една по една от играта и със залежи за над сто години, Саудитска Арабия е страната, която ще контролира световните цени на нефта, което пък означава, че ще контролира и Америка.

При прогнозираното увеличение на цените до 1995 година Америка ще трябва да плаща ежедневно по 450 милиона долара на Саудитска Арабия и граничещия с нея Кувейт. На практика доставчиците от Близкия Изток ще притежават индустрията на САЩ, чиито енергийни нужди ще задоволяват. Америка, независимо от нейния напредък, високо технологично ниво, висок жизнен стандарт и военна мощ ще зависи изцяло в икономическо, финансово, стратегическо, а оттук и в политическо отношение от една изостанала, слабо населена, полуномадска, корумпирана и непредсказуема държава, върху която не може да се упражнява какъвто и да било контрол.

Сайръс Милър затвори доклада, облегна се назад и впери поглед в тавана. Ако някой проявеше достатъчно смелост и му заявеше в лицето, че политическите му убеждения са крайно десни, той би го отрекъл енергично. Макар и по традиция да гласуваше за Републиканците, интересите му в политиката бяха ограничени само дотолкова, доколкото тя засягаше петролната индустрия. Политическото му кредо, разбира се, в рамките на тези ограничени интереси, беше патриотизъм. Милър обичаше своя Тексас и страната, в която се беше родил с такава сила, че понякога чувстваше как тази любов го задушава. Това, което на седемдесет и седем годишна възраст не успяваше да разбере, беше, че любовта му е насочена към една Америка, рожба на собствения му мозък — една бяла, англо-саксонска, протестантска Америка, подвластна на традиционните стойности и крайния шовинизъм. Не че имаше нещо против евреите, католиците, латиноамериканците или пък негрите — поне така уверяваше Всемогъщия в ежедневните си молитви. Нима не беше взел на работа осем момичета с испанска кръв в ранчото си в Хил Кънтри, недалеч от Остин, да не говорим за няколкото негри, които се грижеха за градината? Разбира се, всяка жаба трябваше да си знае гьола.

Той продължи да се взира в тавана, като се опитваше да си спомни едно име. Името на човек, с когото се беше запознал преди две години на съвещанието на производителите на петрол в Далас; човек, който бе споменал, че живее и работи в Саудитска Арабия. Бяха поговорили съвсем малко, но този човек му беше направил силно впечатление. И сега си го представи — висок почти метър и осемдесет, малко по-нисък от самия Милър, стегнат, изправен, мълчалив, наблюдателен, сериозен, човек с изключителни познания върху Близкия Изток. Подпираше се на бастун заради лекото накуцване и се занимаваше с компютри. Колкото повече мислеше Милър, толкова повече подробности изплуваха в паметта му. Бяха разговаряли за компютри, за достойнствата на Милъровите „Ханиуел“, въпреки че този човек предпочиташе системите на IBM. След няколко минути Милър се свърза с отдела за проучвания и продиктува всичко, което си беше припомнил.

— Открийте кой е този човек — нареди той.

Над южното крайбрежие на Испания, наричано Коста дел Сол, падаше мрак. Въпреки че туристическият сезон беше отминал, сто и петдесетте километра крайбрежна ивица от Малага до Гибралтар представляваха непрекъснат низ от светлини. Погледнат иззад планините, брегът приличаше на огромна огнена змия, която се извиваше през Торемолинос, Михас, Фуенгирола, Марбела, Естепона, Пуерто Дукеса, за да стигне през Ла Линеа чак до Гибралтар. По магистралата от Малага до Кадиз, която лъкатушеше между хълмовете и плажовете, проблясваха фаровете на неспирен поток от коли и камиони.

В планините зад крайбрежието, в западния край на Испания, между Естепона и Пуерто Дукеса, е разположен лозарският район на южна Андалусия, където се произвеждат не десертните вина Херес, а силно червено вино. В центъра на тази област се намира малкото градче Манилва, само на около осем километра от брега, но с великолепен изглед на юг към морето. Манилва е заобиколен от цял рояк селца и паланки, населени от хората, които обработват земята по склоновете й се грижат за лозята.

В едно от тях, Алкантара дел Рио, изнурени мъже се връщаха след още един ден на усилен труд. Реколтата отдавна беше прибрана, но лозите трябваше да се подрежат и подготвят за настъпващата зима, а това означаваше още съсипваща работа за техните гърбове и рамене. И сега, преди да се приберат из разпръснатите си къщурки, много от тях първо се отбиваха до единствената в селото пивница за по чаша вино и някоя приказка.

Алкантара дел Рио едва ли можеше да се похвали с нещо друго, освен с тих и спокоен живот. В селцето се издигаше малка варосана църква, за която се грижеше престарял свещеник, немощен като службите, които водеше. Той отслужваше меса за жените и децата, като съжаляваше за мъжката част от паството си, която определено предпочиташе пивницата пред неделната служба. Децата от селото ходеха на училище в Манилва. Освен петдесетината варосани къщурки в селото, тук се намираше единствено „Бар Антонио“. В този момент барът беше претъпкан с лозари. Някои от тях работеха за кооперативни стопанства, отдалечени на километри оттук, други имаха собствена земя, където с тежък труд изкарваха колкото за прехраната си в зависимост от реколтата и от цените, които им предлагаха изкупвачите от големите градове.

Високият мъж влезе последен в бара, кимна за поздрав на останалите и зае обичайното си място в ъгъла. Беше жилав, в средата на четиридесетте и поне с няколко пръста по-висок от останалите посетители, с остри, грубовати черти на лицето и насмешливи очи. Някои от селяните го наричаха „сеньор“, ала Антонио, който се запъти към него с гарафа вино и чаша в ръка, се държеше по-свойски.

— Muy buenos, amigo. Va bien?[1]

— Ola, Tonio[2] — спокойно отговори високият мъж — Si, va bien.[3]

От телевизора над бара се разнесе силна музика и той се обърна. Започваха вечерните новини и мъжете се умълчаха, за да не пропуснат нещо. На екрана се появи говорителят, който накратко описа отпътуването на американския президент Кормак от Москва. Картината се смени и на екрана се появи летище „Внуково“. Президентът застана пред микрофона и започна да говори. Испанската телевизия не използваше субтитри, а преводът се дублираше от четец. Мъжете в бара слушаха внимателно. Когато Джон Кормак свърши речта си и подаде ръка на Горбачов, камерата (екипът беше на ВВС и отразяваше събитието за всички европейски телевизии) показа в едър план приветстващите работници от летището, милиционерите и накрая представителните отряди на КГБ. Испанският говорител отново а появи на екрана. Антонио се обърна към високия мъж.

— Es un buen hombre, Senor Cormak[4] — рече той широко усмихнат и потупа високия мъж по гърба, като че ли клиентът му имаше нещо общо с човека от Белия дом.

— Si — кимна замислено високият мъж. — Es un bien hombre.[5]

Сайръс В.Милър не беше наследил богатството си. Произхождаше от бедно фермерско семейство от Колорадо. Беше още момче, когато една минна компания откупи малкото стопанство на баща му и унищожи земята с машинариите си. Тогава реши, че щом не можеш да се пребориш с врага си, най-доброто, което можеш да направиш, е да станеш като него и той започна сам да си пробива път в живота. Първо в Колорадския минен институт в Денвър, откъдето през 1933 година излезе само с диплома в джоба и с дрехите на гърба си. По време на обучението си бе разбрал, че нефтът го вълнува много повече от камънаците и се отправи за Тексас. Тогава още беше времето на независимите петролотърсачи, когато концесиите не бяха спъвани от предварително одобрявани държавни планове за развитие или пък грижи за екологията.

През 1936 година той си набеляза място, изоставено от Тексако, защото, според него, те просто не бяха копали там, където трябва. Успя да убеди един човек със собствена сонда да се присъедини към него. Повече усилия трябваше да положи, докато една банка се съгласи да му отпусне необходимия заем срещу част от правата. Права, при това доста повече, получи и агенцията за специализирано оборудване за останалата част от съоръженията и след три месеца бликна нефт — много нефт. Той изкупи сондажната платформа, нае още сонди и нови парцели. С избухването на войната през 1941 година сондите му заработиха с пълна сила и парите потекоха. Но той искаше още. И както през 1939 година беше предвидил предстоящата война, така и през 1944 година нещо привлече вниманието му.

Един англичанин на име Франк Уитъл бе изобретил самолетен двигател без витло и с огромна мощност. Сайръс Милър се чудеше какво ли гориво използва този двигател.

През 1945 година научи, че „Боинг-Локхийд“ са получили правата върху реактивния двигател на Уитъл, а горивото не е високооктанов бензин, а най-обикновен Керосин. Той вложи голяма част от капиталите си в закупуването на една позападнала рафинерия в Калифорния, след което се обърна към „Боинг-Локхийд“ и отново имаше късмет, защото по това време на тях вече им бе омръзнало да търпят високомерното отношение на големите петролни компании. Милър им предложи придобивката си и заедно разработиха новото авиационно турбинно гориво — AVTUR. Оказа се, че остарялата рафинерия на Милър е точно това, което им трябва за производството на AVTUR и едва бяха получили първите мостри от новата продукция, когато започна войната в Корея. Сблъсъкът между реактивните изтребители Сейбър и китайските Мигове възвести ерата на реактивните двигатели. „Пан-Глоубъл“ навлезе в орбита и Милър се завърна в Тексас.

Междувременно се ожени. Мейбъл изглеждаше съвсем мъничка в сравнение със съпруга си, но той я обичаше безумно и всъщност тя беше човекът, който държеше кормилото в дома им през тридесетте години семеен живот. Деца нямаха — тя смяташе, че е твърде дребна, а здравето й много крехко, за да ражда деца и Милър не й се противопостави. За него бе щастие да изпълнява всяко нейно желание. Беше неутешим, когато Мейбъл почина през 1980 година. Тогава откри Бога. Не се отдаде на църквата, а на своя Бог. Започна да води свои лични разговори с Всемогъщия и с радост откри, че Бог му отговаря и разумно го съветва как да увеличи богатството си и как да служи на Тексас и на Съединените щати. Разбира се, от вниманието му убягваше фактът, че божествените наставления бяха винаги такива, каквито той желаеше да чуе, както и това, че Създателят напълно споделяше собствения му шовинизъм, предразсъдъци и фанатизъм. Продължаваше както винаги досега да избягва карикатурния образ на тексасеца, — остана непушач, пиеше съвсем умерено, водеше целомъдрен живот, проявяваше забележителен консерватизъм в облеклото и речта си, беше винаги учтив и безкрайно ненавиждаше вулгарния език.

Интеркомът приглушено иззвъня.

— Относно човека, за когото се интересувахте, мистър Милър. Когато сте го срещнали, той е работел за IBM в Саудитска Арабия. От IBM смятат, че това е той. Напуснал е и сега е консултант на свободна практика. Казва се Истърхаус, полковник Робърт Истърхаус.

— Намерете го — каза Милър. — Изпратете някой да го открие. Няма значение колко ще струва. Искам да ми го доведете.

2.

Ноември, 1990 година

Маршал Козлов седеше зад писалището си и спокойно изучаваше четиримата мъже, седнали край дългата част на Т-образната заседателна маса. И четиримата четяха папки с гриф „Строго секретно“. Познаваше ги добре и им вярваше — трябваше да им вярва, защото кариерата му, а и не само тя, беше заложена на карта.

Вляво от него седеше заместник-началникът на щаба (Юг), с когото работеха заедно в Москва, но който всъщност отговаряше за южната част на Съветския съюз с нейните многолюдни мюсюлмански републики и границите с Румъния, Турция, Иран и Афганистан. До него беше началникът на Южното върховно командване в Баку, пристигнал в Москва с мисълта, че става дума за някое от обичайните съвещания на щаба. Но в това събиране нямаше нищо обичайно. Допреди седем години, преди да дойде в Москва като Първи заместник, маршал Козлов беше главнокомандващ в Управлението в Баку и човекът, който в момента четеше плана „Суворов“, всъщност дължеше своето повишение на него.

Другите двама на отсрещната страна на масата също бяха потънали в четене. Откъм страната на маршал Козлов беше човекът, чиято лоялност и участие щяха да бъдат от първостепенно значение ако изобщо се стигнеше до изпълнение на плана „Суворов“. Това беше заместник-началникът на ГРУ — съветското военно разузнаване. В непрестанен конфликт със значително превъзхождащия го съперник — КГБ, — ГРУ отговаряше за военното разузнаване в страната и навън, за контраразузнаването и за вътрешната сигурност на въоръжените сили. И което беше по-важно за плана „Суворов“ — в разпореждане на ГРУ бяха специалните части — Спецназ, — чието участие в началния етап на плана „Суворов“, ако той влезеше в изпълнение, щеше да бъде съдбоносно. Именно отрядите на Спецназ бяха тези, които през зимата на 1979 година се приземиха на летището в Кабул, щурмуваха президентския дворец убиха тогавашния президент на Афганистан и на негово място поставиха съветската марионетка Бабрак Кармал, който от своя страна незабавно изпрати апел (със задна дата) до Въоръжените сили на Съветския съюз да влязат в страната, за да потушат „размириците“.

Маршал Козлов се беше спрял на заместника, тъй като за никого не беше тайна, че началникът на ГРУ беше човек на КГБ, натрапен на Генералния щаб; човек, който без съмнение не преставаше да тича при приятелчетата си от КГБ с всяка информация, до която се добереше и която можеше да се използва срещу Върховното командване. Управлението на ГРУ беше точно на север от Централното летище и заместник-началникът беше прекосил цяла Москва, за да пристигне на съвещанието.

До него седеше още един човек, пристигнал от управлението си в северните предградия, чиито хора също щяха да бъдат от жизнено важно значение за изпълнението на плана „Суворов“. Това беше заместник-командирът на Въздушнодесантните войски — десантчиците, които трябваше да се спуснат в градовете, упоменати в плана и по този начин да подсигурят въздушния мост, който щеше да последва.

Нямаше смисъл да се ангажира Противовъздушната отбрана, тъй като нямаше да има нападение срещу Съветския съюз; по същата причина бяха пропуснати и Стратегическите ракетни войски, тъй като нямаше да има нужда от тях. А що се отнася до мотострелкови, артилерийски и бронетанкови части, то Южното върховно командване разполагаше с достатъчно голям потенциал за целта.

Заместник-началникът на ГРУ свърши с четенето и вдигна глава. Понечи да каже нещо, но маршал Козлов махна предупредително с ръка и двамата мълчаливо изчакаха останалите трима да свършат. Съвещанието беше започнало преди три часа, като в началото се бяха запознали със съкратения вариант на доклада на Камински. Мрачната сериозност, с която се отнесоха към изводите и прогнозите в доклада се подсилваше и от факта, че през изтеклата година една част от тези предвиждания се бяха сбъднали.

Вече имаше случаи на съкращаване на доставки на петрол, дори някои военни маневри бяха пренасрочени за по-късна дата (всъщност отменени) поради недостиг на гориво. Обещанието, че някои атомни централи ще бъдат пуснати отново, не бе изпълнено; в Сибир се произвеждаше количество, малко по-голямо от обичайното, а програмата за разработване на арктическите находища се намираше в задънена улица поради липса на технологии, на квалифицирана работна ръка и на пари. Гласността, перестройката, пресконференциите и насърчителните слова на Политбюро бяха едно, ала Русия се нуждаеше от нещо много по-сериозно, за да влезе в релси.

След като обсъдиха накратко доклада за нефтените запаси, маршал Козлов им раздаде по едно копие от плана „Суворов“, изготвен за девет месеца от генерал-майор Земсков. Беше пазил доклада при себе си цели три месеца преди да реши, че положението на юг от границите е стигнало до фазата, която би направила подчинените му офицери по-склонни да възприемат крайните мерки, разработени в плана „Суворов“. Всички бяха привършили с четенето и го гледаха в очакване. Никой не желаеше да проговори пръв.

— Е? — обади се Козлов. — Чакам мнението ви.

— Да — пръв събра смелост заместник-началникът на щаба. — Така действително ще си осигурим достатъчно голям източник на суров нефт, който да ни стигне поне през първата половина на следващия век.

— Това е крайната цел — каза Козлов. — Въпросът е дали този план е осъществим? — Той погледна въпросително офицера от Южното върховно командване.

— Нахлуването и завладяването не са проблем — отговори генералът с четирите звезди от Баку. — От тази гледна точка планът е блестящ. Първоначалната съпротива няма да ни затрудни. Но как впоследствие ще контролираме кучите синове? Знаете, че са луди… Ще се наложи да прибегнем към извънредно остри мерки.

— Това може да се уреди — спокойно рече маршал Козлов.

— Ще трябва да използваме само руснаци — отбеляза десантчикът. — Руснаци и украинци. На всички ни е ясно, че не можем да разчитаме на дивизиите от мюсюлманските републики.

Сред присъстващите се разнесе одобрителен шум. Заместник-началникът на ГРУ вдигна очи.

— Понякога се чудя дали изобщо можем вече да разчитаме на дивизиите от тези републики, което е още една причина да харесвам плана „Суворов“. Така ще сложим край на ислямския фундаментализъм, който се шири в южните ни републики. Ще изтрием от лицето на земята самия източник на заразата. Напоследък получавам доста информации, че в случай на война вероятността тези части да проявят неподчинение е твърде голяма.

Генералът от Баку дори не сметна за необходимо да спори по този въпрос.

— Проклети чалмалии — изръмжа той. — Стават все по-отвратителни. Вместо да се грижа за отбраната на южните ни граници, аз прахосвам половината от времето си да усмирявам религиозни размирици в Ташкент, Самарканд и Ашхабад. С удоволствие ще смажа проклетата им Партия на Аллаха.

— Така — обобщи маршал Козлов. — Значи дотук плюсовете са три. Планът е осъществим поради почти незащитената граница й хаоса, който цари там; ще си осигурим нефт за половин век и ще разгоним проповедниците на фундаментализма веднъж завинаги. Сега за минусите…

— А какво ще кажете за реакцията на Запада? — попита генералът от Въздушнодесантните войски. — Американците могат да започнат Трета световна война заради това.

— Съмнявам се — възрази заместник-началникът на ГРУ, който дълги години беше проучвал Запада и знаеше за него повече от всички останали. — Американските политици зависят изключително много от общественото мнение, а средният американец напоследък желае да види Иран изравнен със земята. Такова е общественото мнение.

И четиримата познаваха добре историята на Иран през последните години. След смъртта на аятолах Хомейни беше настъпил период ни ожесточени политически борби и накрая властта беше преминала в ръцете на кървавия поддръжник на исляма Халхали, който беше видян за последен път да се наслаждава на труповете на американските заложници от посолството след неуспешния опит да бъдат спасени.

Халхали се беше опитал да запази своето едва крепящо се господство, като превърна Иран в царство на терора, използвайки страшните Гашт-е-Саралах (Кървавите патрули).

Накрая, когато възникна опасност най-необузданите от тези Стражи на Революцията да се изплъзнат от контрола му, той ги изпрати извън страната, където за последните шест месеца осъществиха поредица от нечувани по своята жестокост терористични актове срещу американски граждани и обекти из Близкия Изток и Европа.

По времето, когато петимата висши военни се бяха събрали да обсъдят плана за завладяване и окупиране на Иран, Халхали беше станал омразен на целия си народ, на когото Свещеният Терор беше дошъл до гуша. Западът също не хранеше по-добри чувства към него.

— Смятам — обобщи представителят на военното разузнаване, — че ако решим да обесим Халхали, самите американци ще ни подарят въжето. Вашингтон сигурно няма да ни приветства, но конгресмените и сенаторите ще се вслушат в мнението на избирателите си и ще посъветват президента да бъде по-умерен. Освен това да не забравяме, че напоследък сме големи приятели с янките.

Мъжете около масата се позасмяха. Усмихна се и маршал Козлов.

— В такъв случай откъде да очакваме отпор? — попита той.

— Сигурен съм — обади се генералът от ГРУ, — че няма да е от Вашингтон, ако поставим американците пред свършен факт. Според мен отпорът ще дойде от страна на Новая площадь, онзи от Ставропол направо ще подскочи.

(На Новая площадь или Новия площад се намира сградата на Централния комитет, а споменаването на Ставропол далеч не беше комплимент за Генералния секретар Михаил Горбачов, който беше роден там.)

Петимата военни мрачно кимнаха. Разузнавачът продължи с разсъжденията си:

— Всички прекрасно знаем, че през последната година, откакто проклетият Кормак се превърна в най-голямата поп-звезда на Русия след изпълнението на Внуково, екипи от двете министерства на отбраната уточняват подробностите по договор за голямо съкращение на оръжията. След две седмици Горбачов отлита за Америка, за да се опита да свърши колкото се може по-бързо тази работа, така че да се освободят повече средства за развитието на нашата нефтена промишленост. Е, след като твърдо вярва, че по този начин ще реши проблема с нефта, защо да поставя под въпрос любимия си договор с Кормак, като ни даде зелена улица да нападнем Иран?

— Ако успее да се споразумее за този договор с американците смятате ли, че Централният комитет ще го ратифицира? — попита генералът от Баку.

— В момента Централният комитет е в ръцете му — изсумтя Козлов. — През последните две години успя да изчисти всички които не му бяха удобни.

Съвещанието приключи с тази сдържано песимистична нотка. Копията от плана „Суворов“ бяха събрани и заключени в личния сейф на маршал Козлов, а генералите се завърнаха по назначенията си, готови мълчаливо да наблюдават и изчакват.

Две седмици по-късно Сайръс Милър също се съвещаваше, макар и само с един човек, негов стар приятел и колега. Двамата с Мелвил Сканлън се познаваха още от дните на Корейската война, когато младият Сканлън, все още начинаещ предприемач, беше вложил незначителните си капитали в няколко малки танкера. (Впрочем в онези дни всички танкери бяха малки.)

Милър беше сключил договор за доставка на самолетно гориво за Военновъздушните сили на САЩ. Горивото трябваше да се достави до японския бряг, откъдето военни танкери го транспортираха до окупираната Южна Корея. Възложи изпълнението на договора на Сканлън, който стори чудеса — ръждясалите му корита прекосяваха Панамския канал и след като ги заредяха с AVTUR в Калифорния, го транспортираха през Тихия океан. Корабите на Сканлън винаги пътуваха натоварени, защото той използваше едни и същи съдове да превозва суров и преработен нефт, а Милър от своя страна винаги разполагаше с достатъчно суровини за производството на AVTUR. Три екипажа загинаха в Тихия океан, но никой не задаваше въпроси и двамата натрупаха доста пари, преди Милър да бъде принуден в края на краищата да лицензира своето ноухау пред големите компании.

След това Сканлън стана едър брокер и спедитор на петролни продукти, които купуваше и превозваше из целия свят, но най-вече от Персийския залив до Америка. През 1981 година Саудитска Арабия реши, че всички морски товари, които излизат от Залива, трябва да пътуват единствено под „арабски флаг“; политика, която можеше да се приложи единствено към нефта, всъщност към тази част от нефтените товари, която принадлежеше на страната-производител, а не фирмата, която се занимаваше с извличане и преработване. Тогава Сканлън се оттегли. И понеже се занимаваше основно с транспортиране на суров нефт от Саудитска Арабия до Америка, пострада жестоко от този закон, защото беше принуден да продаде или да даде под наем танкерите си на Саудитска Арабия или на Кувейт на много ниски цени. Успя да оцелее, но намрази арабите. Все още притежаваше няколко танкера, които сновяха между Залива и Америка, но транспортираха нефт на Арамко, които единствени избягнаха задължителния „арабски флаг“.

Милър се беше изправил до любимия си панорамен прозорец и се взираше надолу към просналия се в краката му Хюстън. Това го караше да изпитва чувството, че е бог, който се е извисил над останалото човечество. В другия край на стаята Сканлън се облегна назад в стола си и потупа с длан доклада на Диксън, който току-що беше прочел. И той като Милър знаеше, че нефтът от Персийския залив вече беше стигнал до 20 долара за барел.

— Съгласен съм с тебе, стари приятелю. Няма начин Щатите да започнат да протягат ръка за милостиня към ония кучи синове. И какво, по дяволите, смятат да правят във Вашингтон? Да не би да са слепи?

— Не чакай помощ от Вашингтон, Мел — спокойно каза Милър. — Ако искаш да промениш нещо в този живот, трябва сам да го сториш. И двамата знаем това от опит, нали?

Мел Сканлън извади носна кърпа и попи потта от челото си. Независимо от климатичната инсталация той продължаваше да се поти. За разлика от Милър, Сканлън имаше предпочитания към традиционния тексаски екип — носеше шапки Стетсън, ширитени вратовръзки, колани с големи токи и ботуши със скосени токове. За съжаление не можеше да се похвали с каубойско телосложение — беше нисък и пълен, но зад облеклото и маниерите на „доброто момче от Запада“ се криеше изключително остър ум.

— И как смяташ да докараш тези запаси тук? — изпухтя той. — Нефтените находища на Хаза са в Саудитска Арабия и това е факт.

— Не, нямам предвид географското им разположение. Говоря за политически контрол върху тях — отговори Милър. — А оттам и възможността да диктуваме цените на саудитския, което ще рече на световния нефт.

— Какво? Политически контрол ли? Искаш да кажеш някоя друга арабска банда да вземе властта?

— Не друга арабска банда, а ние — каза Милър. — Съединените американски щати. За да оцелее държавата ни, ние трябва да контролираме световните цени на петрола, като ги държим изгодни за нас. А това означава, че трябва да поставим под контрол правителството в Рияд. Кошмарът да сме изцяло зависими от една шепа опърпани козари продължи твърде дълго. Крайно време е да си сменим ролите, а Вашингтон няма да го стори. Това обаче би могло да помогне.

Той взе една папка с документи от бюрото си, върху чиито твърди корици не пишеше нищо. Сканлън сбърчи лице.

— О, стига с тези доклади, Сай — запротестира той.

— Прочети този — подкани го Милър. — Прочети го да си освежиш ума.

Сканлън въздъхна и разгърна папката. На първата страница имаше следното заглавие:

„Разгром и падане от власт на Династията на Сауд“

— Свещени дивотии! — изпъшка Сканлън.

— Не — невъзмутимо отговори Милър. — Свещен Терор. Чети.

ИСЛЯМ: Ислямската религия (което означава „подчинение“ на волята на бога) е възникнала от учението на пророка Мохамед около 622 година от новата ера и днес обхваща между 800 милиона и милиард последователи. За разлика от християнската религия, при исляма свещениците не са ръкоположени. Религиозните водачи са миряни, които са спечелили уважение с морала и с интелектуалните си способности. Доктрината на Мохамед е изложена в Корана.

СЕКТИ: Деветдесет процента от мюсюлманите принадлежат към сектата на Сунитите — това е ортодоксалното течение. От останалите с най-голямо значение е сектата на Шиитите (фанатизирани поддръжници на исляма), Основната разлика между последователите на двете религиозни течения е тази, че Сунитите следват записаното в Корана учение на пророк Мохамед, известно като Хадис (традиции), докато Шиитите следват и почитат божествената непогрешимост на онзи, който е техен религиозен водач (Имам) в момента. Основни крепости на Шиизма са Иран (100%) и Ирак (55%). Шест процента от саудитските араби са последователи на Шиити — едно ненавиждано и преследвано малцинство, чийто водач е в нелегалност, а основният му район на действие са нефтените полета в Хаза.

ФУНДАМЕНТАЛИЗЪМ: Макар сред Сунитите да има фундаменталисти, това течение е намерило най-благодатна почва сред Шиитите. Тази секта в сектата изисква абсолютно и безпрекословно подчинение на Корана, според тълкуванието му от покойния аятолах Хомейни, който все още не е изместен от никого.

ХИЗБУЛА: В Иран крайни фундаменталисти са „Партията на Бога“ или Хизбула — една истинска армия от религиозни фанатици. В други райони фундаменталистите действат под различни имена, но за целите на настоящото проучване Хизбула е най-подходящо.

ЦЕЛИ И РЕЛИГИОЗНИ СХВАЩАНИЯ: Философията на фундаментализма се базира на схващането, че ислямската религия трябва да се разпространява и в крайна сметка да завладее целия свят, тоест всички да се подчиняват на божията воля, такава каквато е според тълкуванията на аятолах Хомейни. За постигане на тяхната цел съществуват няколко предпоставки, три от които представляват интерес: всички съществуващи мюсюлмански правителства са нелегитимни, тъй като не са основани на безпрекословното подчинение на Аллах, т.е. на аятолах Хомейни; съвместното съществуване между Хизбула и което и да е гражданско правителство е немислимо; свещен дълг на Хизбула е да наказва със смърт всички грешници по света, престъпили волята на Аллаха, но най-вече еретиците сред поддръжниците на исляма.

МЕТОДИ: Кредото на Хизбула е, че няма да има никаква милост, състрадание, жалост, никакви ограничения за постигане на тяхната крайна цел. Фанатизмът им трябва да стига дори до саможертва в името на голямата цел. Това те наричат Свещен Терор.

ПРЕДЛОЖЕНИЕ: Шиитските фанатици да бъдат подбудени, обединени, активизирани, организирани и подпомогнати за осъществяването на масово клане на шестстотинте водещи и най-влиятелни членове на Династията на Сауд. По този начин управляващата династия и самото правителство на Рияд ще бъдат унищожени, и на тяхно място ще бъде поставен някой от принцовете, който ще бъде лесно манипулиран от нас и ще приеме военната окупация на нефтените находища в Хаза от Америка. Тогава цените на нефта ще бъдат такива, каквито САЩ „препоръча“.

— Кой, по дяволите е написал това? — попита Сканлън и остави доклада, който бе прочел до половината.

— Един човек, когото ползвах като консултант през последната година — отговори Милър. — Искаш ли да се запознаеш с него?

— Тук ли е?

— Отвън. Пристигна преди десет минути.

— Разбира се — каза Сканлън. — Дай да го видим този маниак.

— След секунда — рече Милър.

Открай време, много преди професор Джон Кормак да изостави академичната кариера и да се впусне в политиката като конгресмен от щата Кънектикът, семейство Кормак имаше лятна къща на остров Нантъкет. За първи път беше дошъл тук преди тридесет години като учител с младата си жена. Това беше много преди Нантъкет да стане модерен курорт като Мартас Винярд или Кейп Код, но още от първия момент беше очарован от чистия въздух и простотата на живота тук.

Разположен на изток от Мартас Винярд, малко встрани от Масачузетския бряг, по това време Нантъкет беше просто обичайното рибарско селище, индиански гробища, освежителен бриз, златни плажове и няколко вили. И това беше всичко. Земя имаше достатъчно и младата двойка пестеше всеки долар, докато събраха достатъчно пари за един парцел от десет декара в Шокемо, покрай детския плаж и брега на лагуната, която наричаха просто „Пристанището“. На това място Джон Кормак построи къщата — непретенциозна постройка цялата от дърво, с дървен покрив и малко грубовати мебели — пак от дърво, с кожени постелки и разноцветни тъкани покривки.

По-късно, когато вече разполагаше с повече средства, той разшири къщата и направи някои подобрения. Върху стария дом в Нантъкет се стовари малък ураган, когато преди двадесет месеца Кормак заяви в Белия дом, че желае да прекарва лятната си почивка там. От Вашингтон запристигаха експерти, които гледаха ужасено на липсата на удобства в къщата, на липсата на безопасност, на липсата на комуникации… След връщането си във Вашингтон те казаха: „Да, господин президент, всичко ще бъде чудесно, но първо ще трябва да се изградят жилищни помещения за стотината човека от секретните служби, да се осигури подходяща площадка за хеликоптерите, няколко бунгала за посетители, за стенографите, за помощния персонал; (естествено Майра Кормак не можеше да продължава сама да оправя леглата), освен това трябва да се монтира сателитна антена или дори две за хората, които ще осъществяват комуникациите…“ Президентът Кормак отхвърли всичко.

А този ноември реши да рискува с човека от Москва и покани Михаил Горбачов да прекарат няколко дни в Нантъкет. Руснакът беше приел поканата с радост.

Горилите от КГБ, които охраняваха руския президент, бяха не по-малко потресени от своите американски колеги, но двамата политици просто им заявиха, че ще трябва да приемат нещата такива, каквито са.

Двамата мъже, навлечени до ушите заради режещия вятър, който духаше откъм Нантъкетския залив (руснакът беше подарил на Кормак самурена шапка), се разхождаха по безлюдните плажове на Нантъкет, докато хората от КГБ и техните колеги търпеливо крачеха след тях, а други бяха залегнали в изсъхналата трева и шепнеха в предавателите си; един военен хеликоптер се бореше с ветровете в небето над тях, а катер на бреговата охрана се люшкаше по вълните край брега.

Никой не се опита да ги убие. Двамата спокойно крачеха из Нантъкет. Рибарите на Стрейт Уорф с гордост им показваха прясно уловените омари и стриди. Горбачов примигваше и се усмихваше удивен от улова. След това изпиха по една бира в крайбрежния бар и отново закрачиха обратно към Шокемо, поклащайки се един до друг като булдог и щъркел.

По-късно, след вечерята от домашно приготвени омари, към тях и преводачите се присъединиха и експертите от министерствата на отбраната, за да уточнят последните принципни въпроси по договора и да подготвят изявлението си за следващия ден.

Във вторник бяха допуснати представителите на пресата — в такива случаи винаги присъстваше малък екип, който правеше снимки и записваше изявления, ползвани от средствата за информация — все пак това беше Америка. Но във вторник нахлуха батальони от журналисти. По обяд двамата мъже се появиха на дървената веранда и американският президент прочете комюникето. В него двамата лидери заявяваха твърдото си намерение да изложат пред Конгреса и пред Централния комитет една широкомащабна и радикална програма за съкращаване на конвенционалните оръжия в двете преговарящи държави и в целия свят. За доизглаждане оставаха някои въпроси по надзора на самия процес, но те бяха от компетенциите на военните специалисти. Допълнително щеше да бъде съобщено какъв вид и какъв процент от оръжията ще бъдат запазени, ще станат предмет на конверсия, ще минат в резерв и ще бъдат унищожени. Президентът Кормак говори за спокоен и сигурен живот, за мир без страх и насилие, за добрата воля на двата народа. Генералният секретар Горбачов оживено кимаше при всяка дума. В момента никой не спомена за това, че при огромния бюджетен дефицит на Америка и икономическия хаос в Съюза и при задаващата се криза за нефт, нито една от двете световни суперсили не може да си позволи да продължава бясната надпревара във въоръжаването, макар че по-късно пресата и телевизията обстойно разнищиха този въпрос.

На две хиляди мили оттам, в Хюстън, Сайръс Милър изключи телевизора и отправи поглед към Сканлън.

— Този човек ще ни съсипе — с тиха ярост процеди той. — Този човек е опасен. Той е предател.

Милър се овладя и се приближи до интеркома на бюрото.

— Луиз, би ли поканила полковник Истърхаус?

Някой някога беше казал: „Всички хора мечтаят, но най-опасни са тези, които мечтаят с отворени очи.“

Полковник Робърт Истърхаус седеше в елегантната приемна на последния етаж на Пан-Глоубъл и се взираше през прозореца, който откриваше панорамен изглед към стелещия се в ниското Хюстън. Само че бледосините му очи виждаха небесния свод и златистите пясъци на Нейид, а мечтите му го отнасяха към нефтените полета на Хаза. Сънуваше как в неговите ръце е целият петролен добив и той държи здраво контрола над това богатство в името на Америка и за и благото на цялото човечество.

Роден през 1945 година, той беше само на три години, когато баща му прие преподавателското място в американския колеж в Бейрут. По това време ливанската столица беше истински рай — елегантна, космополитна, богата и спокойна. Известно време ходи в арабско училище, а приятели в игрите му бяха французи и араби. Когато семейството му се върна в Айдахо, освен английски той говореше френски и арабски като родни езици. В Америка неговите съучениците му се сториха ограничени, лекомислени, поразително невежи, побъркани по рокендрола и някакъв млад певец на име Пресли. Подиграваха се на разказите му за полюляващите се от вятъра кедри, за крепостите на кръстоносците, за издигащия се дим от планинските огньове на Друзите. Тогава се пристрасти към книгите, но най-много обичаше „Седемте стълба на мъдростта“ от Т.Е.Лоурънс. На осемнадесет години пожертва колежанското си образование и срещите с момичета и се записа доброволец в 82-ра Въздушнопреносима част. Смъртта на Кенеди го завари в лагер за единично обучение на новобранци.

Следващите десет години беше десантчик, като в сметката си вписа три десанта във Виетнам, откъдето се изтегли с последните части през 1973 година. Когато има много жертви, повишенията във войската идват бързо и той стана най-младият полковник в 82-ра дивизия. Тогава осакатя, но не при бойни действия, а при една нелепа злополука. Нещастието го сполетя по време на тренировъчен десант в пустинята. Заданието беше да се приземят на равен терен при скорост на вятъра 5 възела. Както обикновено, щабните плъхове пак бяха оплескали работата. Приземният вятър надвишаваше 30 възела и хората бяха размазани по скалите и деретата. Трима загинаха на място, двадесет и седем бяха ранени.

На рентгеновата снимка костите на левия крак на Истърхаус изглеждаха като кибритени клечки, разпръснати върху черно кадифе. След известно време той имаше възможност да наблюдава от болничното си легло телевизионния репортаж, който показа унизителното изтегляне на последните американски части от посолството в Сайгон. Пак там му попадна една книга за компютрите и той разбра, че това е пътят към могъществото. Единствено компютрите, стига да знаеш как да ги използваш, можеха да внесат ред и разум в хаоса и лудостта, обхванали целия свят.

След като напусна армията, постъпи в колеж, където специализира информатика. По-късно започна работа в „Ханиуел“, остана там осем години и след това се премести в IBM. През 1981 година, когато саудитският петродолар беше на върха, Арамко възложи на IBM да разработи безотказни компютърни системи за контрол на продукцията, дебита, износа и, най-вече, на дължимите на Саудитска Арабия такси при монополните им операции там. Изборът на Истърхаус, с неговия безупречен арабски език и таланта му за компютри, беше естествен. Следващите пет години от живота си той прекара защитавайки интересите на Арамко в Саудитска Арабия, като се специализира в разработването и прилагането на охранителни компютърни системи против кражби и злоупотреби. През 1986 година, след разпадането на ОПЕК, силите, естествено, бяха преразпределени и саудитците, които в този момент бяха в по-неизгодната позиция, се сетиха за накуцващия компютърен гений. Той, освен че беше изключителен специалист, познаваше отлично езика и обичаите им, и те му платиха цяло състояние, да работи за тях вместо за Арамко и IBM.

Истърхаус познаваше страната и историята й като местен жител. Още като малко момче със затаен дъх беше препрочитал историята за Основателя, за прокудения номадски шейх Абдул Азис ал Сауд, който прекосил пустинята, връхлетял върху крепостта Мусмак при Рияд и така започнал славния си възход. Беше се възхищавал на проницателността на Абдул Азис, който за тридесет години беше покорил всичките тридесет и седем разпръснати из вътрешността на страната племена, беше обединил Нейид, Нейаз и Хадрамут; след това се беше оженил за дъщерите на победените си врагове и беше създал от племената нация или поне някакво подобие на нация. След време обаче очите му се отворили за истинското положение на нещата и възхищението отстъпило място на разочарование, презрение и ненавист.

Работата му в IBM се състоеше в това да открива и предотвратява компютърни злоупотреби чрез системите, разработени от голобради компютърни генийчета в Щатите, като следеше и контролираше прехвърлянето на търговските операции с нефтени продукти на разбираем счетоводен език и накрая в банкови баланси, създавайки безотказни системи, които можеха да се свържат към компютърната мрежа на Саудитското министерство на финансите. Безграничната корумпираност и разврат на управляващите в арабския свят докараха пуританския му дух до твърдото убеждение, че е предопределен от съдбата да бъде един ден онази сила, която ще помете от лицето на тази благословена с безценния си дар земя лудостта и корупцията; че той ще бъде човекът, който ще възстанови реда и моралните устои в Близкия изток, така че този божи дар — нефтът — да служи на свободния свят, а след това и на всички народи на земята.

Можеше да използва способностите си и да натрупа огромно състояние за сметка на държавните приходи от петрола така, както постъпваха самите арабски принцове, но моралът му не му позволяваше. Следователно за да осъществи мечтата си, той се нуждаеше от подкрепата на хора с голяма власт и от много пари. Тогава дойде предложението на Сайръс Милър да срутят корумпирания режим и да върнат властта в ръцете на Америка. От него се искаше само да убеди тези диви тексасци, че той е човекът, от когото се нуждаят.

— Полковник Истърхаус? — Сладкият глас на Луиз прекъсна размишленията му. — Мистър Милър ви очаква, сър.

Той се изправи, остана няколко секунди облегнат на бастуна си, докато болката в крака му утихне и я последва към кабинета на Милър. След като затвори вратата, той поздрави почтително Милър, който го представи на Сканлън.

Милър пристъпи направо към въпроса.

— Полковник, бих желал да убедите моя приятел и колега в осъществимостта на проекта ви, така както убедихте самия мен. Уважавам мнението му и ми се ще и той да ни подкрепи.

Сканлън хареса комплимента. Истърхаус веднага проумя, че това е лъжа. Милър явно съвсем не питаеше уважение към мнението на Сканлън, но и двамата се нуждаеха от неговите кораби, за да пренесат тайно оръжието за преврата. Той се отнесе към Сканлън с подчертано уважение.

— Прочетохте ли доклада ми, сър? — попита Истърхаус.

— Ами… да. За ония от Хизбула. Малко ме затрудниха шантавите им имена. Как смятате да ги използвате, за да свалите монархията и, което е по-важно, как Америка ще може да докопа нефтените залежи на Хаза?

— Мистър Сканлън, човек не може да контролира Хаза и да насочи нефта към Америка, ако преди това не се е справил с правителството в Рияд. Това правителство трябва да се превърне в марионетен режим, ръководен изцяло от американски съветници. Не можем открито да свалим Династията на Сауд, защото арабският свят ще нададе страхотен вой. Планът ми е да провокираме група шиитски фундаменталисти, посветила се на Свещения терор, да свърши тази работа. Мисълта, че хората на Хомейни могат да завладеят саудитския полуостров, ще предизвика вълни на ужас сред целия арабски свят. Като започнем от Оман на юг през Обединените емирства до Кувейт, от Сирия, Ирак, Йордания, Ливан, Египет и Израел, незабавно ще бъдат отправени тайни или явни молби Америка да се намеси и да ги защити от Свещения терор. Тъй като от две години се занимавам с изграждането на специализирана компютърна система за вътрешна сигурност на Саудитска Арабия, зная, че съществува такава група от фанатици, твърди привърженици на Свещения терор. Начело на тази група стои Имам, който ненавижда краля, братята му, Ал Фахд — тяхната придворна мафия, и цялото семейство от хиляди принцове и принцеси, от които се състои управляващата династия. Имамът ги е заклеймил публично като Развратници на Исляма и Осквернители на Свещените градове Мека и Медина. Той трябва да се крие, но аз мога да му осигуря безопасност, докато имаме нужда от него, като изтрия от централния компютър всички данни за местонахождението му. Освен това имам възможността да вляза в контакт с него чрез един бивш служител на Мутавайна, вездесъщата и омразна Религиозна полиция.

— А какъв е смисълът да предаваме Саудитска Арабия в ръцете на тези хаховци? — попита Сканлън. — С дневен доход от 300 000 милиона щатски долара, по дяволите… та те ще съсипят всичко!

— Абсолютно вярно. Но точно това арабският свят не може да приеме. Като изключим Иран, всички останали държави в района ще се обърнат с молба към Америка да се намеси. Вашингтон ще бъде подложен на сериозен натиск да изпрати Корпуса за бързо реагиране в базата в Оман, след това в столицата Рияд, в Дхаран и Бахрейн, за да охраняват нефтените кладенци, преди да са ги унищожили завинаги. А след това ще трябва да останем там, за да гарантираме, че подобни терористични актове няма да се повторят.

— Ами това копеле, имамът? — попита Сканлън. — С него какво ще стане?

— Ще умре — спокойно каза Истърхаус. — На негово място ще поставим единствения останал жив принц от Династията на Сауд (когото ще го задържа у дома си точно преди самата касапница). Познавам го много добре — учил е на Запад, проамерикански настроен, слабохарактерен, нерешителен и пияница. Но с изявлението си от нашето посолство в Рияд той ще придаде легитимност на исканията на останалите арабски страни. Като единствен оцелял член на Династията той ще се обърне към Америка с молба да се намеси, за да възвърне законната власт. И оттам нататък той става наш човек.

Сканлън обмисли чутото и отново се върна към същността на въпроса:

— Какво печелим ние от това? Имам предвид ние, а не САЩ.

Милър се намеси. Той добре познаваше Сканлън и знаеше каква ще бъде неговата реакция.

— Мел, ако този принц вземе властта в Рияд и във всеки един момент полковникът му диктува какво да прави, на първо време можем да очакваме да отнемем монопола на Арамко. Това значи, че пред нас стоят нови договори, превози, внос, преработка на суров нефт. А можеш ли да познаеш кой ще се вреди първи?

Сканлън кимна разбиращо.

— За кога смятате да насрочите това… събитие?

— Вероятно знаете, че крепостта Мусмак е била щурмувана през януари 1902 година. Обявяването на новото Кралство е станало през 1932 година. След петнадесет месеца, през пролетта на 1992 година, Кралят и неговият двор ще честват 90-та годишнина от първото събитие и диамантения юбилей на кралството. Планират тържество за един милиард долара и гости от цял свят. В момента специално за празненствата се изгражда нов закрит стадион. Аз отговарям за компютризираните охранителни системи — по входове, врати, прозорци, климатични инсталации. Една седмица преди датата ще се състои генерална репетиция с присъствието на шестстотин членове на Династията на Сауд, събрани от всяко кътче на света. Тогава ще организирам удара на терористите. Компютърът ще заключи всички врати, когато те влязат; на петстотинте войници от Кралската гвардия ще бъдат раздадени негодни амуниции. Ще ги докараме заедно с автоматите за хората на Хизбула с вашите кораби.

— И какво ще стане, когато всичко свърши? — попита Сканлън.

— Мистър Сканлън, когато всичко свърши, Династията на Сауд просто няма да съществува. Нито пък терористите. Защото на стадиона ще избухне пожар, а телевизионните камери ще продължат да снимат трагедията, докато се стопят. Тогава новият аятолах, самоопределилият се приживе имам, наследник на духа и идеите на Хомейни, ще се появи по телевизията и ще провъзгласи плановете си за бъдещето на света, който тъкмо ще е станал свидетел на събитията на стадиона. Вярвам, че това ще сложи начало на натиска към Вашингтон.

— Полковник — обади се Сайръс Милър, — каква сума смятате, че ще е необходима за финансиране на операцията?

— Един милион долара, за да започнем незабавно подготовката. По-късно ще ни трябват още два милиона за закупуване на необходимото от чужбина и за подкупи. В самата Саудитска Арабия нито долар. Имам възможност да създам специален фонд от няколко милиарда риала, за да покрия разноските в страната и подкупите на място.

Милър кимна. Този особняк искаше грошове за цялата тази огромна работа.

Полковник Истърхаус тръгна да излиза, но на вратата се спря.

— Съществува един проблем или поне би могъл да възникне. Това е единственият фактор, който не подлежи на контрол. По всичко изглежда, че президентът Кормак е подел твърд курс на мирна политика, а от това, което наблюдавах в Нантъкет, изглежда е и твърдо решен да сключи този договор с Кремъл. Договорът явно няма да струва и пукната пара след нашето нахлуване на арабския полуостров. А човек като него е в състояние да откаже да изпрати Корпуса за бързо реагиране там.

Сканлън изруга, след като полковникът напусна кабинета и Милър неодобрително се смръщи.

— Сай, знаеш ли, че той може да се окаже прав? Господи, защо Одел не беше в Белия дом!

Вицепрезидентът Майкъл Одел, избран лично от Кормак, също беше тексасец, бизнесмен, милионер, човек, който се беше издигнал сам, а политическите му убеждения бяха далеч по-десни от тези на президента. Милър, необичайно развълнуван, се извъртя и сграбчи Сканлън за раменете.

— Мел, толкова много пъти съм се молил на Бога за този човек. Исках да получа знак. Получих го — Той ми изпрати този полковник и думите му. Кормак трябва да си отиде.

На север от Лас Вегас в Невада, столицата на хазарта, се намира огромната военновъздушна база „Нелис“ — едно място, в което за хазарт и дума не може да става. Базата обхваща 50 квадратни километра, които принадлежат на полигона Тонапа, предназначен за изпробване на свръхсекретните оръжия на американската армия. Който и да е частен самолет, прелитащ над този район по време на изпитания, рискува да бъде свален след еднократно предупреждение.

В кристално чистата декемврийска утрин в базата пристигна цяла колона лимузини, от които слязоха група мъже, дошли да наблюдават първото изпитание и демонстрация на едно революционно ново оръжие. Част от тях бяха производителите на подвижната ракетна установка, която бе основна част от системата. Те бяха придружени от представители на другите две асоциирани корпорации, изработили ракетите и програмите за електрониката и авиационното радиооборудване, използвани в оръжието. Както всяка една съвременна техническа система, ДЕСПОТ — най-новото оръжие за унищожаване на танкове, не беше просто устройство, а съдържаше цяла мрежа от сложни системи, които в този случай бяха дело на три различни корпорации.

Коб беше Главен изпълнителен директор и основен акционер на „Зодиак-ББМ Инк.“ — компания, специализирана в разработването на бойни бронирани машини, както подсказваха и инициалите й. Неговото бъдеще и бъдещето на компанията му зависеха от това дали ДЕСПОТ, оръжие, което бяха разработили изцяло на свои разноски през последните седем години, ще бъде одобрено и закупено от Пентагона. Коб не хранеше никакви съмнения за крайния резултат. По негово мнение ДЕСПОТ беше изпреварил с години системата „Пейв Тайгър“ на Боинг, както и по-новата им „Тасит Рейнбоу“. Освен това знаеше, че ДЕСПОТ изцяло решава отколешния проблем на НАТО — да се изолира напълно първата вълна съветски танкове в равнината на Централна Германия от втората.

Колегите му бяха Мойр от „Пасадина Ейвионикс“ в Калифорния, които бяха разработили основните компоненти на Кестрел и Госхоук, и Салкинд от ЕСК Индъстриз Инк в Силиконовата долина близо до Пало Алто, Калифорния. Както самите те, така и компаниите, които представляваха, бяха заложили много на това Пентагона да одобри и приеме на въоръжение ДЕСПОТ. ЕСК Индъстриз имаха дял в разработката на прототипа на бомбардировача В2 Стелт за ВВС, но това беше един сигурен проект.

Хората от Пентагона пристигнаха два часа след като всичко беше подготвено. Бяха общо дванадесет човека, сред които двама генерали, и представляваха техническата група, от чиято преценка зависеше крайното решение на Пентагона. След като всички заеха местата си пред стената от телевизионни монитори, изпитанията започнаха.

Мойр беше подготвил една изненада още в самото начало. Той покани присъстващите да се обърнат и да насочат вниманието си към пустинята. Земната повърхност се простираше гола, без следа от човешко присъствие. Настъпи леко объркване. Мойр натисна бутон на таблото пред себе си. Само на няколко метра от хората земята започна да се надига. Пред очите им се появи огромна стоманена лапа, която се протегна напред и започна да тегли. От земята се появи ДЕСПОТ, погребан дълбоко и неуязвим за сканиращите изтребители и за насочените отвесно надолу радари. От гроба, който сам си беше изкопал, се измъкна внушителното сиво стоманено туловище, изпълзя на вериги и колела, без отвори, напълно автономно, самоуверено в мощта си, напълно защитено срещу директни удари, освен ако не ставаше дума за пряко попадение на голямокалибрен снаряд или многотонна бомба, неуязвимо за атомно, химическо и бактериологическо оръжие.

Четиримата мъже, които са намираха във вътрешността на чудовището, включиха захранващите двигатели, изтеглиха защитните стоманени капаци, които покриваха амбразурите от армирано стъкло и извадиха радарната антена, която улавяше и предаваше всеки сигнал за предстоящо нападение. След това се появи и сензорната антена, посредством която се насочваха ракетите. Тази демонстрация несъмнено впечатли хората от Пентагона.

— Да приемем — започна Коб, — че първата вълна от съветски танкове е прекосила река Елба и е навлязла в Западна Германия по няколкото съществуващи мостове и още няколко понтонни моста, изградени през нощта. Силите на НАТО са влезли в бой с тях и ги задържат — с това можем да се справим. Само че през това време много по-голямата по численост втора вълна съветски танкове вече напуска прикритията си в горите на Източна Германия и се насочва към Елба. Тя ще осъществи пробива и ще се насочи към границата с Франция. Междувременно системите ДЕСПОТ, разположени по протежение на линията север-юг, прекосяваща цяла Германия, са получили заповед: „Открий, идентифицирай, унищожи!“.

Той натисна друг бутон и в горната част на бойната бронирана машина се отвори един люк. От вътрешността му се надигна платформа, върху която беше прикрепена тънка и заострена като молив ракета, един цилиндър с диаметър петдесет сантиметра и дължина два метра и половина. Миниатюрният двигател на ракетата се задейства и тя устреми синия си корпус към прозрачната синева на небето, където бързо се сля с него. Мъжете се обърнаха към мониторите, където телевизионна камера с висока разделителна способност продължи да следи полета на „Кестрел“. На височина 45 метра задейства нейният двуконтурен турбореактивен двигател. Ракетата потрепна, когато от двете й страни се показаха късички крила, а перките на опашката й дадоха посока. Ракетата заприлича на миниатюрен самолет, който продължи да се отдалечава. Мойр посочи големия екран на радара. Електронният лъч продължаваше да го обхожда, но на дисплея не се появи никаква точка.

— „Кестрел“ е изработена изцяло от фибростъкло — гордо съобщи Мойр. — Двигателят е направен от топлоустойчиви керамични производни, които обаче не отразяват радарните вълни. Като приложим и малко от технологията на Стелт, ракетата става практически невидима и за човешкото око, и за апаратурата, както вече се убедихте. Отражателната й способност е колкото на едно птиче. Дори по-малка. Радарът може да различи птицата по размахването на крилата, а „Кестрел“ не размахва криле, да не говорим, че този радар е много по-съвършен от всички, с които руснаците разполагат.

По време на война „Кестрел“ беше в състояние да проникне на разстояние от 300 до 800 километра зад вражеската линия. При тези изпитания ракетата достигна оперативна височина от 4 500 метра, отдалечи се на 160 километра и започна плавно да кръжи над полигона, готова да издържи 10 часа при 180 километра в час. Същевременно електронните й сензори започнаха да опипват земята. Увиснала в небето като птица, ракетата сканираше терена, обхващайки кръг с диаметър от сто километра.

Първо инфрачервените сензори изследваха земната повърхност, след тях се плъзваха лъчите на радара, който действаше в милиметровия обхват.

— Ракетата е програмирана да извърши нападение само при условие, че целта излъчва топлина, направена е от стомана и се движи — каза Мойр. — Целта трябва да излъчва достатъчно топлина, за да бъде танк, а не кола, камион или влак. Няма да удари по огън на открито, по горяща къща или по паркирано превозно средство, защото те не се движат. Поради същата причина няма да порази да речем изкуствен отражател, нито пък обект от тухли, дърво или гума, защото не отговаря на условието да е от стомана. А сега, господа, обърнете се към този екран и погледнете зоната на целта.

Те се обърнаха към огромния телевизионен екран, който получаваше образ от телевизионна камера, отдалечена на сто и петдесет километра от тях. Едно огромно пространство беше „пременено“ с декори като снимачна площадка в Холивуд. Имаше изкуствени дървета, дървени колиби, паркирани фургони, камиони, леки коли. Пред очите им запълзяха гумени танкове, задвижени от невидими проводници. Не липсваха и специално разпалени за случая огньове. Измежду всички тези бутафорни предмети се размърда един единствен истински танк, задвижен чрез дистанционно управление. От височина 4 500 метра „Кестрел“ го забеляза и мигновено реагира.

— Господа, наблюдавате нещо ново и революционно, нещо, с което ние съвсем основателно се гордеем. При по-старите системи ракетата се спускаше върху целта, унищожаваше я, но унищожаваше и себе си. Съвсем неоправдано от гледна точка на средствата. „Кестрел“ не постъпва по този начин — тя ще повика „Госхоук“. Наблюдавайте ДЕСПОТ.

Публиката отново се извърна, за да улови проблясването на дългото около метър тяло на ракетния снаряд „Госхоук“, който вече беше приел сигнала от „Кестрел“ и се насочваше по команда към целта.

Сега коментара пое Салкинд:

— Госхоук се издига светкавично до 30 километра, преобръща се и се насочва обратно. При преминаването си край „Кестрел“ получава от бордовия компютър окончателна информация за местонахождението на целта. Отклонението от целта е не повече от 30 сантиметра. Сега започва да се насочва надолу.

Единственият истински танк (един стар Ейбрамс Марк 1) пълзеше упорито сред вкопаните в пясъка къщи, бараки, камиони, коли, изкуствени отражатели и бутафорните си гумени събратя, като че тръгнал на бой. Внезапно нещо проблесна и като че чудовищно голям юмрук се стовари върху стария Ейбрамс. Като в забавен каданс той се сплеска към земята, страните му изхвърчаха навън, оръдието му щръкна укоризнено към небето в следващия миг се превърна в огнено кълбо. В настъпилата тишина от гърдите на присъстващите се откъсна въздишка.

— Какво количество заряд носи този „Госхоук“? — попита един от генералите.

— Никакво, генерале — отговори Салкинд. — Бих оприличил „Госхоук“ на интелигентен камък, който пада от небето със скорост близо 16 хиляди километра в час. Единствената технология, която е внедрена в „Госхоук“, е устройството за приемане на информация от „Кестрел“ и миниатюрният радар, посредством който следва инструкциите за откриване на целта през последните 4 500 метра. Затова е толкова евтин. Но ефектът от удара на десеткилограмово парче стомана, покрито с волфрам, върху един танк при тази скорост на падане е… като да речем този от стрелба от упор със сачма от въздушна пушка по гърба на хлебарка. Все едно че този танк се бе изпречил на пътя на два локомотива, движещи се със скорост сто и шестдесет километра в час. Той просто бе изравнен със земята.

Изпитанията продължиха още два часа. Създателите на „Кестрел“ демонстрираха възможностите ракетата да бъде препрограмирана по време на полет — при подадена команда да атакува стоманени конструкции от двете страни на които има вода, а в краищата им суша, ракетата се насочваше към мостове. При изменение на инструкциите „Кестрел“ нападаше влакове, кораби или автоколони. Но само ако се движеха. Ако обектът преустановеше движението си, „Кестрел“ не можеше да определи дали целта е камион или някакъв железен навес. Но сензорите й без затруднение преодоляваха дъжд, облаци, сняг, градушка, суграшица, мъгла и мрак. Следобедът вече изтичаше, когато групите се разделиха и комисията от Пентагона се приготви да отпътува за Нелис, а оттам за Вашингтон.

Един от генералите протегна ръка към създателите на оръжието.

— Като човек, който цял живот се е занимавал с танкове — рече той, — трябва да ви кажа, че никога не съм виждал нещо по-ужасяващо. Аз ще гласувам за него. На улица „Фрунзе“ направо ще се разболеят. Достатъчно лошо е да те преследват хора, но да те преследва този проклет робот — това вече е кошмар.

Последен взе думата един от цивилните присъстващи.

— Блестящо, господа. Най-добрата в света система за унищожение на танкове с такъв голям обхват на действие. Но съм длъжен да ви предупредя, че ако новият Нантъкетски договор влезе в сила, ние никога няма да започнем производството на това оръжие.

Докато пътуваха по обратния път към Лас Вегас Коб, Мойр и Салкинд си дадоха сметка, че пред тях, както и пред хиляди други от оръжейния бизнес, застрашително се изправя договорът от Нантъкет, носещ заплаха както за техните предприятия, така и за самите тях.

В навечерието на Коледа в Алкантара дел Рио нямаше никаква работа, но в замяна на това пък падна голямо пиене. Когато Антонио най-накрая затвори бара, вече минаваше полунощ. Някои от клиентите му живееха в селото, но други трябваше да пътуват или просто да вървят до пръснатите по отдалечените хълмове колиби. Хосе Франциско, наричан Пабло, щастливо крачеше по пътеката край къщата на високия чужденец. Не го смущаваше нищо освен един лек позив на пикочния мехур. Като реши, че не може да продължи пътя си, преди да се е облекчил, той се обърна към каменната ограда, зад която беше паркиран очуканият джип Сеат Тера, разкопча панталона си и се отдаде на второто най-голямо удоволствие за един мъж. Високият мъж спеше в къщата и отново сънуваше ужасния сън, който го беше довел в този край. Целият беше потънал в пот, докато преживяваше кошмара за хиляден път. Едно ужасено „Не-е-е-е…“ се откъсна от устните му, без да наруши съня.

Навън Пабло подскочи почти половин метър във въздуха и падна на пътя, като измокри най-хубавите си празнични панталони. След това се изправи и побягна, като продължи да съсипва панталоните със собствената си урина, която се стичаше по краката му от органа, поел неочаквана глътка свеж вечерен въздух през разкопчания цип. Ако високият чужденец бе решил да побеснява, то, Господ му бе свидетел, че той, Хосе Франциско Ечевария, нямаше никакво намерение да му се изпречва на пътя. Вярно, чужденецът беше любезен, говореше добре испански, но все пак в него имаше нещо особено.

Към средата на януари един студент първокурсник безгрижно се носеше на велосипеда си по Сейнт Джайлс Стрийт в старинния английски град Оксфорд, щастлив от първия си ден в Бейлиъл Колидж и твърдо решен още днес да се срещне с новия си университетски наставник. Беше с панталони от дебело кадифе и ватиран анорак заради студа, но върху него беше облякъл широката черна тога, характерна за възпитаниците на Оксфордския университет, която свободно се развяваше от вятъра. По-късно щеше да разбере, че голяма част от студентите обличат тази дреха само когато се хранят в университетската трапезария, но като новак той се чувстваше страшно горд с това облекло. Би предпочел да живее с колеги, но за него бяха наели една голяма къща със седем спални недалеч от Удсток Роуд. Той премина край Мемориала на мъчениците и навлезе в Магдален Стрийт.

Зад него незабелязано спря една кола. В нея имаше трима мъже, двама отпред и един на задната седалка. Третият мъж се наведе напред.

— Магдален Стрийт е затворена за автомобили. Ще трябва да продължите пеша.

Мъжът на предната седалка изруга тихо и слезе от колата. Той пъргаво се запромъква през уличната навалица, като не отделяше очи от велосипедиста пред себе си. Следвайки указанията на човека на задната седалка, колата зави надясно по Бюмонт Стрийт, след това наляво по Глостър Стрийт и пак наляво по Джордж Стрийт. Накрая спря в долния край на Магдален Стрийт точно в момента, когато там се появи и младежът с колелото. Велосипедистът измина още няколко метра, по Брод Стрийт и спря срещу кръстовището, така че не се наложи колата да се мести. Третият мъж също се показа от Магдален Стрийт, зачервен от ледения вятър, видя колата и се присъедини към другите двама.

— Проклет град — каза той. — Само еднопосочни улици и забранени зони.

Мъжът от задната седалка се засмя.

— Точно затова студентите използват велосипеди. Може би и ние трябва да опитаме.

— Отваряй си очите — каза шофьорът на колата без капчица хумор.

Мъжът зад него притихна и намести пистолета под мишницата си.

Велосипедистът беше слязъл от колелото и се взираше в паветата, които бяха наредени във формата на кръст в средата на Брод Стрийт. Беше прочел в пътеводителя си, че на това място през 1555 година по заповед на кралицата-католичка Мери са били изгорени на клада епископ Латимър и епископ Ридли. През разгарящите се пламъци епископ Латимър се обърнал и викнал на своя брат-мъченик: „Не се страхувайте, мастър Ридли, и се дръжте като мъж. Днес ние ще запалим такава свещ в името на Бога, която никога няма да загасне.“

Очевидно е имал предвид пламъка на протестантската вяра, но отговорът на Ридли не е стигнал до поколенията, тъй като по това време той вече горял в пламъците. Една година по-късно, на същото място ги последвал и архиепископ Кранмър. Пламъците от кладата обгорили дори вратата на Бейлиъл Колидж. По-късно тя била свалена и сложена на входа на вътрешния двор, а следите от обгарянето се виждат и до днес.

— Здравей — обади се някакъв глас зад гърба му и той сведе поглед надолу. Той беше висок и кльощав, а тя нисичка, с блестящи черни очи и закръглена като яребица.

— Аз съм Джени. Струва ми се, че имаме един и същ наставник.

Двадесет и една годишният първокурсник, който беше дошъл в Оксфорд след двегодишно обучение в Йейл, се усмихна широко.

— Здравей, казвам се Саймън.

Двамата се запътиха към сводестия вход на колежа, като младежът буташе велосипеда си. Беше идвал тук и предишния ден, за да се срещне с наставника си, но тогава беше пристигнал с кола. На средата на пътя пред тях се изпречи дружелюбният, но непреклонен Тим Уорд-Барбър.

— Май сте нов в колежа, сър? — попита той.

— Ами да — каза Саймън. — Днес е първият ми ден.

— Много добре, нека тогава да научим първото правило за тукашния живот. Никога, при никакви обстоятелства, независимо дали сме пияни, дрогирани или полузаспали не вкарваме велосипедите си във вътрешния двор на колежа. Сър, бъдете добър да го подпрете на стената до останалите.

В един университет има ректори, директори, магистри, декани, ковчежници, професори, доценти, преподаватели и други, заемащи различни стъпала в йерархията на учебното заведение. Но главният портиер е определено сред най-влиятелните личности. Като бивш сержант от 16-ти ескадрон на Пети улански полк, Тим се беше оправял с доста новобранци.

Когато се върнаха, той им кимна великодушно и каза:

— Мисля, че вие сте при доктор Кийн, в ъгъла на двора и по стълбите към последния етаж.

Когато влязоха в разхвърляния кабинет на преподавателя си по средновековна история и се представиха, Джени се обърна към него с „Професоре“, а Саймън го нарече „Сър“. Д-р Кийн им се усмихна иззад очилата си.

— Слушайте — весело каза той, — има само две неща, които не разрешавам. Едното е да си губите времето, а и моето, а другото — да ме наричате „сър“. По-добре е „доктор Кийн“, а след това ще стигнем и до „Морис“. Между другото, Джени, аз дори не съм професор. Професорите си имат катедри и столове, а аз, както виждате, нямам. Най-малкото, нито един стол не е достатъчно здрав.

Той им посочи полуизтърбушените мебели в кабинета си, и ги покани да се настанят удобно. Саймън потъна в един стол в стил „Кралица Ан“ без крака, който го държеше едва на десетина сантиметра над пода и тримата започнаха да обсъждат Ян Хус и въстанието на последователите му в средновековна Бохемия. Саймън се усмихна. Знаеше си, че Оксфорд ще му хареса.

Чиста случайност беше, че две седмици по-късно Сайръс Милър седеше до Лайънъл Коб на една официална вечеря за набиране на средства в Остин, щата Тексас. Той ненавиждаше подобни вечери и по правило ги избягваше. Тази беше в чест на някакъв местен политик, а Милър знаеше КОЛКО е важно да направиш впечатление в света на политиците, защото винаги след това можеш да се обърнеш за услуга към тях. Беше решил да не обръща никакво внимание на човека до себе си, който не беше в нефтения бизнес, докато Коб не изрази дълбокото си несъгласие с Нантъкетския договор и неговия инициатор, Джон Кормак.

— Този проклет договор трябва да бъде спрян — каза Коб. — Конгресът трябва да бъде убеден по някакъв начин, че не трябва да го ратифицира.

Новината на деня беше, че договорът вече е навлязъл в последния етап на подготовка — предстоеше подписването му от посланиците във Вашингтон и Москва през април, за да бъде ратифициран от Централния комитет в Москва през октомври и внесен в Конгреса преди края на годината.

— Смятате ли, че Конгресът ще го отхвърли? — предпазливо попита Милър.

Доставчикът, който изпълняваше поръчки за Министерството на отбраната, се загледа мрачно в петата си по ред чаша.

— Не — каза той. — Безспорно съкращаването на оръжията е нещо, което се радва на изключителна популярност сред обикновените хора, а освен това, независимо от съотношението на силите, Кормак притежава такова обаяние и популярност, че може да прокара договора сам, без чужда помощ. Лично аз не мога да го понасям, но такива са фактите.

Милър се възхити на реалистичното мислене на този човек.

— Запознат ли сте с условията в договора? — попита той.

— В достатъчна степен — каза Коб. — Те предвиждат да се съкратят бюджетните средства за отбраната с десетки милиарди долари. И от двете страни на Желязната завеса. Носят се слухове за четиридесет процента — двустранно, разбира се.

— Има ли и други хора, които мислят като вас? — попита Милър.

Коб беше твърде пиян, за да усети накъде върви разговорът.

— Почти всички от отбранителната промишленост — изръмжа той. — Очаква ни масово закриване на предприятия и огромни загуби — както лични, така и за компаниите.

— Хм. Колко жалко, че Майкъл Одел не е президент — замислено изрече Милър.

Представителят на „Зодиак Инк.“ се изсмя рязко.

— Това е мечта. На всички е известно, че той е против съкращенията. Но той ще си остане вицепрезидент, а Кормак — президент.

— Дали? — промълви тихо Милър.

През последната седмица на месеца Коб, Мойр и Салкинд се събраха със Сканлън и Милър, по негова покана, на вечеря в един суперлуксозен апартамент в хотел Ремингтън в Хюстън. По време на кафето и брендито Милър внимателно насочи мислите им към идеята, че Джон Кормак твърде дълго заема Овалния кабинет.

— Той трябва да си отиде — отсече Милър.

Останалите потвърдиха съгласието си с кимване.

— Не искам да имам нищо общо с убийство — побърза да заяви Салкинд. — Във всеки случай добре помним Кенеди. След смъртта му Конгресът побърза да приеме всички поправки за гражданските права, които той приживе не успя да прокара. Ако са го убили заради това, ефектът беше точно обратният. И като си помисля, че точно при Джонсън приеха тези закони.

— Съгласен съм — каза Милър. — Безсмислено е да прибягваме към това. Но все пак трябва да има някакъв начин, по който да бъде принуден да си подаде оставката.

— Назовете ми поне един — подразни го Мойр. — Как, по дяволите, можем да го принудим? Той е непоклатим. В миналото му няма никакви скандали. На предизборната конференция на Партията бе проверен най-внимателно, преди да му предложат да се кандидатира.

— Трябва да има нещо — каза Милър. — Някаква ахилесова пета. Взели сме решение, имаме контакти, разполагаме с пари. Нужен ни е само човек, който да изготви план.

— Какво ще кажеш за твоя човек, онзи полковник? — попита Сканлън.

Милър поклати глава.

— Той винаги ще смята президента на САЩ за свой главнокомандващ. Не, трябва ни друг човек… нещо друго…

Това, за което си мислеше и което възнамеряваше да търси, беше съвсем различен човек — хитър, безмилостен, интелигентен ренегат, който се кланя само на парите.

3.

1991 година Март

На петдесет километра от Оклахома Сити се намира федералният затвор, известен като Ел Рино, а всъщност наречен „Федерален изправителен дом“. Иначе казано, това е един от затворите с най-тежък режим в Америка, а затворниците използват за него думите „жесток кафез“. Една мразовита мартенска утрин неговият солиден портал се отвори и оттам излезе някакъв мъж.

Той беше среден на ръст, възпълен, с блед затворнически тен, без пукната пара в джоба и много озлобен. Огледа се и като не видя нищо, представляващо интерес (там поначало нямаше какво да се види), обърна се и закрачи към града. Високо над него невидими очи го проследиха равнодушно и го забравиха. С далеч по-голям интерес го следяха други очи от една паркирана кола. Голямата лимузина беше спряна на достатъчно разстояние от портала на затвора, така че номерът й да не се вижда. Мъжът, който го следеше през задното стъкло на колата, свали бинокъла и промърмори:

— Идва насам.

След десетина минути възпълният мъж мина покрай колата, хвърли й един поглед и продължи. Но той беше опитен професионалист и в съзнанието му незабавно светна червената лампичка за тревога. Беше се отдалечил на стотина метра от лимузината, когато двигателят й запърпори тихо, колата потегли и го настигна. От нея слезе един приятен на вид мъж, гладко избръснат и с атлетично телосложение.

— Мистър Мос?

— Кой се интересува?

— Моят шеф, сър. Би желал да разговаря с вас.

— Предполагам, че шефът ти няма име — отговори възпълният мъж.

Другият се усмихна.

— Все още няма, сър. Затова пък разполагаме с топла кола, частен самолет и не ви желаем злото. Да погледнем истината в очите, мистър Мос, имате ли къде да отидете?

Мос се замисли. Хората в колата не му миришеха нито на Компанията (ЦРУ), нито на Бюрото (ФБР) — неговите заклети врагове. А и наистина нямаше къде да отиде. Той се качи на задната седалка на колата, младият мъж седна до него и лимузината плавно пое по пътя към летище „Уайли Поуст“ на северозапад вместо към Оклахома.

През 1966 година Ървинг Мос беше младши агент (0312) от ЦРУ, който тъкмо беше пристигнал от Щатите във Виетнам и работеше по програмата „Феникс“ на ЦРУ. Това беше през годините, когато Специалните части, Зелените барети, бяха започнали да предават изпълнението на доста успешните до този момент програми за спечелване на сърцата и умовете на населението от делтата на Меконг в ръцете на южновиетнамските военни, които действаха доста по-неумело и много по-брутално в опитите си да „убедят“ селяните да не помагат на Виетконг. Хората от „Феникс“ трябваше да поддържат връзките с Южновиетнамската армия, докато Зелените барети все по-активно провеждаха акции за издирване и унищожаване, като често се завръщаха с пленени виетконгци или просто заподозрени, които предаваха за разпити на хората от „Феникс“. Тогава Мос откри две неща — своя таен вкус и истинския си талант.

Като младеж той се чувстваше смутен и потиснат от явната си липса на сексуалност и с непримирима злоба си спомняше подигравките, на които бе подлаган. През петдесетте години забавленията на тийнейджърите бяха сравнително невинни и Мос беше изумен от откритието, което направи — получаваше мигновена възбуда при звука на човешки писък. Потайните джунгли на Виетнам, където никой не задаваше излишни въпроси, бяха истинска Аладинова пещера за удоволствията на човек с подобни вкусове. Като единствен американец във войсковата част от ариергарда на Южновиетнамската армия, той беше основната фигура при провеждането на разпитите. Няколко южновиетнамски ефрейтора споделяха вкусовете му.

За Мос това бяха три прекрасни години, които свършиха внезапно. Един ден през 1969 година от джунглата неочаквано се появи висок и жилест сержант от Зелените барети с окървавена лява ръка, когото командирът му бе изпратил за оказване на медицинска помощ. Младият войник наблюдава мълчаливо действията на Мос няколко секунди, след което се обърна към него и стовари юмрука си върху носа му. Лекарите в Да Нанг направиха всичко по силите си, но фините кости на септума бяха толкова натрошени, че се наложи да замине за Япония. Дори и там хирурзите не можаха много да му помогнат и носът му остана за цял живот сплескан, а ноздрите бяха толкова деформирани, че все още въздухът излизаше със свиетене, особено когато беше възбуден.

Той никога повече не срещна младичкия сержант, не последва никакъв официален рапорт и Мос успя да потули случая и да остане в ЦРУ. До 1983 година. По това време вече се беше издигнал в кариерата и замина за Хондурас, където ЦРУ провеждаше усилена подготовка на контрите. Той отговаряше за няколко лагера в джунглата по границата с Никарагуа, откъдето контрите, в мнозинството си бивши служители на сваления омразен диктатор Сомоса, провеждаха откъслечни набези в страната, която доскоро бяха управлявали. Веднъж една от бойните групи се завърна с тринадесетгодишно момче. То не беше агент на сандинистите, а обикновено селянче.

Мос проведе разпита на едно сечище сред джунглата, на четвърт миля от лагера на контрите. Тази нощ никой не мигна. Обезумелите писъци на момчето прорязваха неподвижния тропически въздух. Едва след полунощ всичко утихна. Мос се довлече до лагера като опиянен, тръшна се на походното си легло и потъна в сън. Двама от командирите на никарагуанските части се измъкнаха тихо от лагера, потънаха в джунглата и когато след двадесетина минути се завърнаха, поискаха разговор с главнокомандващия. Полковник Ривас ги прие в палатката си, където пишеше доклади на светлината на съскаща петромаксова лампа. Двамата говориха в продължение на няколко минути.

— Не можем повече да работим с този човек — каза в заключение първият. — Говорихме с момчетата. И те са на същото мнение, полковник.

— Es un malsano[6] — добави вторият. — Un animal.[7]

Полковник Ривас въздъхна. На времето беше служил в Отрядите на смъртта на Сомоса, беше се случвало да измъква от леглата няколко профсъюзни деятели и недоволни от режима, беше присъствал на няколко екзекуции, дори беше взел участие в тях. Но деца… Той се пресегна към радиопредавателя. От всичко най-малко му трябваха бунтове или масови бягства. На разсъмване в лагера се приземи американски военен хеликоптер и от него се измъкна един набит мургав мъж, който се оказа новоназначеният заместник-началник на Латиноамериканския сектор на ЦРУ, тръгнал на опознавателна обиколка из района си. Ривас съпроводи американеца до храстите, откъдето се върнаха след няколко минути.

Ървинг Мосе се събуди, защото някой риташе леглото му. Замъгленият му поглед различи някакъв мъж в зелено маскировъчно облекло.

— Мос, изхвърлен си — заяви мъжът.

— Ти пък кой си, по дяволите? — попита Мос и въпросът му незабавно получи отговор.

— Значи си от онези — презрително изсумтя той.

— Да, точно от тях. А ти си изхвърлен. И от Хондурас, и от ЦРУ.

Той показа на Мос някакъв лист хартия.

— Това не е от Ленгли — опита се да протестира Мос.

— Така е — отговори човекът. — Само че е подписано от мен, а аз съм от Ленгли. Събирай си багажа и скачай в хеликоптера.

Половин час по-късно Дейвид Вайнтрауб наблюдаваше как хеликоптерът се издига в небето. В Тегусигалпа Мос беше посрещнат от шефа на резидентурата, който с ледена учтивост лично го качи на самолета за Маями и оттам за Вашингтон. Той не можа дори да стигне до Ленгли. Посрещнаха го на летището във Вашингтон, дадоха му документите и му казаха да се маха. През следващите пет години беше доста търсен да работи за все по-трудно приемливи от световната общност диктатори от Близкия Изток и Централна Америка. След това се зае да организира специален канал за наркотици по поръчение на Нориега от Панама. Това беше грешка. Американското Бюро за борба с наркотиците го сложи начело в списъка си на най-търсените трафиканти.

През 1988 година тъкмо минаваше през лондонското летище Хийтроу, когато към него се приближиха двама английски пазители на закона и с измамна учтивост го попитаха дали би им отделил малко време да поговорят. Разговорът се отнасяше до скрития в пътната му чанта пистолет. Обичайните процедури по екстрадирането му протекоха с рекордна скорост и три седмици по-късно той се намери на американска земя. На процеса получи три години. Като първа присъда той можеше да попадне в затвор с облекчен режим, но докато очакваше произнасянето й, двама мъже се срещнаха на дискретен обяд в луксозния Метрополитън Клъб във Вашингтон.

Единият беше набит здравеняк на име Вайнтрауб, който по това време вече заемаше поста помощник на заместник директора по оперативната част в ЦРУ. Другият беше Оливър „Бък“ Ревъл, едър мъжага, бивш летец от флотата и настоящ Изпълнителен заместник-директор (отдел „Разследвания“) във ФБР. Като младеж бе играл футбол, но не толкова дълго, че мозъкът му да закърнее. Немалко хора в Хувър Билдинг смятаха, че той все още му служи забележително добре. Вайнтрауб изчака Ревъл да приключи с пържолата си и му показа една папка и няколко снимки. Ревъл затвори папката и рече: „Ясно.“ И така съвсем неочаквано Мос се озова в Ел Рино, където бяха намерили подслон някои от най-свирепите убийци, изнасилвачи и изнудвачи, които американското правосъдие беше сложило под ключ. Когато Мос излезе от затвора, той хранеше патологична омраза към ЦРУ, към Бюрото, към англичаните… И това беше само началото.

На летище Уайли Поуст лимузината се плъзна през главния вход без каквито и да е формалности и се приближи към един „Лиърджет“. Като се изключи регистрационния номер, който Мос моментално запамети, самолетът нямаше никакви други отличителни знаци. След пет минути той беше вече във въздуха, като пое леко югозападен курс. Мос се ориентираше за приблизителната посока по изгряващото слънце. Беше сигурен, че летят към Тексас.

Веднага след Остин започва това, което тексасците наричат Хълмиста земя. Точно там се намираше извънградската къща на собственика на Пан-Глоубъл, цели 8 хиляди хектара в подножието на хълмовете. Огромната къща гледаше на югоизток през обширната тексаска равнина към Галвестън и Мексиканския залив в далечината. Освен многобройните помещения за прислугата, бунгалата за гости, плувния басейн и стрелбището, имението разполагаше и със собствена самолетна писта, където около обяд се приземи Лиърджетът.

Мос беше отведен до едно дървено бунгало, беше му осигурен половин час да се изкъпе, избръсне и преоблече и след това го въведоха в един прохладен и облицован с кожа кабинет в къщата. След две минути пред него се изправи висок възрастен мъж с побеляла коса.

— Мистър Мос? — попита мъжът. — Мистър Ървинг Мос?

— Да, сър — отговори Мос. Надушваше пари, много пари.

— Казвам се Милър — продължи белокосият мъж — Сайръс Милър.

Април

Съвещанието се състоя в Залата на Кабинета, до който се стигаше надолу по коридора от Овалния кабинет, покрай канцеларията на личния секретар. Като повечето хора и президентът Кормак се беше учудил колко малък е Овалният кабинет, когато го видя за пръв път. Залата на Кабинета с голямата осмоъгълна маса, над която беше поставен портретът на Джордж Вашингтон от Стюърт, даваше повече простор да си разпръснеш документите и да се облегнеш на лакти.

Тази сутрин Кормак беше поканил своя вътрешен кабинет от стари и изпитани приятели и съветници, за да обсъдят заключителния вариант на Нантъкетския договор. Детайлите вече бяха отработени, процедурите по проверката също бяха прегледани повторно, експертите бяха дали, макар и е неохота, своето съгласие, с изключение на двама висши генерали и трима служители на Пентагона, които бяха предпочели да подадат оставка, но Кормак искаше да чуе още веднъж мнението на екипа си от приближени.

Той беше на шестдесет години, на върха на своите интелектуални и политически възможности и не се смущаваше от радостта и удоволствието, които изпитваше от популярността и от авторитета на поста, който изобщо не бе очаквал да заеме. По време на кризата в Републиканската партия през 1988 година партийният комитет трескаво беше търсил подходяща личност, чиято кандидатура да бъде издигната на изборите. Накрая се бяха спрели на конгресмена от Кънектикът, потомък на богато и аристократично семейство от Нова Англия, който бе предпочел да остави семейното богатство в разпореждане на различни попечителски фондове и да стане преподавател в Корнелския университет, преди почти четиридесетгодишен да се впусне в политиката на Кънектикът. Поддръжник на либералното крило на партията, Джон Кормак беше практически непознат за широката публика. За тези, които го познаваха, Кормак беше човек решителен, честен и благороден. Те увериха партийния комитет, че той е „чист“ като току-що паднал сняг. Хората не го познаваха като лице от телевизията, а телевизионната популярност на този етап беше неоценимо преимущество за всеки един кандидат, но въпреки това партията издигна неговата кандидатура. За медиите той беше безнадежден случай. Но след като изтекоха четири месеца от предизборната кампания, неизвестният на обществеността кандидат беше преобърнал нещата в своя полза. Без да зачита традициите на предизборната борба, той гледаше открито в камерите и отговаряше без увъртане на всеки въпрос — нещо, което дотогава се смяташе като сигурна рецепта за провал. Прямите му отговори засегнаха някои хора, най-вече от десницата, а те нямаха кой знае какъв избор за кого да гласуват. В замяна на това пък много повече хора бяха доволни. Протестант със старинно ирландско име, той беше поставил условието, че ще приеме да издигнат кандидатурата му ако сам си избере вицепрезидент. Беше се спрял на тексасеца Майкъл Одел, американец от ирландски произход и заклет католик.

Между двамата нямаше нищо общо. Одел беше много по-десен от Кормак, а преди идването му в Белия дом беше губернатор на своя щат. Но Кормак просто го харесваше и имаше доверие в този мъж от Уакоу, чиито челюсти неизменно дъвчеха дъвка. И тандемът някак си се получи. Избирателите гласуваха, с малки изключения, за човека, когото пресата сравняваше (погрешно) с последния университетски академик-президент на САЩ Удроу Уилсън, както и за неговия партньор в изборите, който безцеремонно бе отсякъл пред Дан Радър: „Аз далеч не винаги съм съгласен с моя приятел Джон Кормак, но, по дяволите, това е Америка и аз съм готов да размажа всеки, който се опита да ми каже, че тук човек няма право да говори това, което мисли.“

И работата тръгна. Комбинацията от праволинейния аристократ от Нова Англия с неговите силно въздействащи и убедителни слова и южняка с неговия измамно простодушен вид грабнаха решаващите гласове на всички черни, на латиноамериканците и на немалкото американци от ирландско потекло и спечелиха изборите. Откакто беше дошъл на власт, Кормак съзнателно беше включвал Одел във вземането на всички важни решения. И сега двамата бяха седнали един срещу друг да обсъждат договора, за който Кормак знаеше, че Одел ненавижда от дъното на душата си. До президента бяха седнали още четирима от близките му сътрудници: Джим Доналдсън, държавен секретар, Бил Уолтърс — министър на правосъдието, Хюбърт Рийд — министър на финансите и Мортън Станърд — министър на отбраната.

От двете страни на Одел седяха Брад Джонсън, чернокож от щата Мисури с блестящ интелект, който преди да стане съветник по националната сигурност четеше лекции по отбраната в Корнелския университет и Лий Алегзандър — началник на ЦРУ. Беше поел този пост от съдията Бил Уебстър няколко месеца след като Джон Кормак встъпи в длъжност. Присъствието му на това съвещание беше наложително, тъй като ако руснаците възнамеряваха да нарушат условията на договора, американското правителство трябваше незабавно да получи информация чрез спътниците, от разузнавателните служби и техните агенти по места.

Докато осемте мъже препрочитаха окончателния вариант, за всеки един от тях беше ясно, че това ще бъде едно от най-оспорваните споразумения, които Америка някога е подписвала. Вече съществуваше мощна опозиция в лицето на десните политически кръгове и индустриалците от военно-промишления комплекс. През 1988 година, по времето на Рейгън, Пентагонът беше дал съгласието си за съкращаване на военните разходи с 33 милиарда долара, като военният бюджет слезе до общо 299 милиарда долара. За всяка една от финансовите години от 1990 до 1994 военните разходи трябваше да се съкратят съответно с 37,1 милиарда, 41,3 милиарда, 45,3, милиарда и 50,7 милиарда долара. Но това щеше да ограничи нарастването на разходите само с 2% годишно. Нантъкетският договор предвиждаше огромно намаление на бюджета за военни разходи и ако първоначалното ограничаване на нарастването беше създало проблеми, то предстоящият договор щеше да предизвика истинска буря.

Разликата беше в това, че, както Кормак неколкократно подчерта, предишните съкращения на военните разходи не бяха планирани в съответствие с действителните съкращения на руснаците. В Нантъкет Москва беше дала съгласието си за съкращаване на бойния си потенциал до нечувано към този момент равнище. Нещо повече, Кормак бе наясно, че двете световни суперсили почти нямаха избор. От момента, в който беше встъпил в длъжност, те двамата с Рийд непрекъснато се бореха с нарастващия вътрешен и търговски дефицит на Америка. Увеличението беше неудържимо и заплашваше да разруши благоденствието не само на САЩ, но и на целия западен свят. От докладите на своите експерти Кормак беше стигнал до извода, че Съветският съюз се намира в същото нерадостно положение, макар и поради по-различни причини и затова беше поставил ребром въпроса пред Михаил Горбачов: аз имам нужда от съкращения, вие — от пренасочване на средства. Руснакът се беше погрижил за останалите страни от Варшавския договор, Кормак успя да се наложи пред НАТО. Първа отстъпи Германия, след това Италия, след тях някои от по-малките държави-членки и накрая англичаните. В най-общ смисъл условията бяха следните: Сухопътни сили. Съветският съюз бе приел да намали войските си в Източна Германия, бойните части за евентуално нападение на запад по Централната германска равнина с половината от всичките двадесет и една бойни дивизии от всички категории. Тези части нямаше да бъдат разформировани, а щяха да бъдат изтеглени зад полско-съветската граница с условието повече да не бъдат прехвърляни на запад. Това условие се отнасяше за всички дивизии от първа категория. Освен това Съветският съюз се задължаваше да намали личния състав на цялата си армия с 4%.

— Някакви коментари? — попита президентът.

Станърд от Пентагона, който съвсем естествено хранеше най-дълбоки резерви по отношение на договора — пресата вече няколко пъти бе правила неуспешни опити да предскаже оставката му — вдигна поглед.

— За руснаците това е най-съществената част от договора, тъй като те разполагат с най-голямата армия в света — направо цитира той председателя на Комитета на началник-щабовете, без да си го признае. — За обикновения човек това звучи направо фантастично, дори западногерманците мислят така. Но нещата не са толкова добри, колкото изглеждат. От една страна руснаците не са в състояние да поддържат 177 пехотни дивизии както досега, без да използват южните етнически групи, имам предвид тези от мюсюлманските републики, а на всички ни е известно, че те с радост биха ги разформировали. От друга страна това, което наистина тревожи нашите плановици, не е една разпасана съветска армия. Те се страхуват от една армия с численост наполовина на сегашната, но съставена от професионални войници. Една малка армия от професионалисти върши много повече работа, отколкото една голяма, но пълна с малоумници, каквото е сегашната.

— Да, но ако бъдат изтеглени в Съветския съюз — опонира Джонсън, — те не биха могли да нападнат Западна Германия. Лий, смяташ ли че е възможно да не успеем да ги засечем, ако решат да преминат през Полша обратно в Източна Германия?

— Изключено — категорично заяви шефът на ЦРУ. — Като оставим настрана спътниците, които биха могли да бъдат заблудени от маскирани камиони и влакови композиции, смятам, че ние с англичаните разполагаме с достатъчно агенти в Полша, за да не забележим такова раздвижване. По дяволите, източногерманците също не изгарят от желание да станат военна зона. Най-вероятно е те сами да ни кажат.

— Добре, а ние от какво се отказваме? — попита Одел.

Джонсън му отговори.

— Известна част от войските, но не много. Руснаците изтеглят десет дивизии по 15 хиляди бойци всяка. Ние разполагаме с 326 хиляди души в Западна Европа. Ще слезем под 300 000 за първи път от 1945 година насам. Двадесет и пет хиляди от нашите срещу 150 хиляди от тяхна страна — това никак не е зле. Съотношението е шест към едно, а ние очаквахме четири към едно.

— Да — възрази Станърд, — но ние се задължаваме да не формираме две от нашите нови тежки дивизии — една бронетанкова и една моторизирана пехотна дивизия.

— Хюбърт, ще кажеш ли нещо за средствата, които сме икономисали? — внимателно попита президентът. Той предпочиташе да дава възможност на другите спокойно да изкажат мнението си, слушаше внимателно, правеше малко забележки, кратки, но винаги на място и накрая вземаше решение. Министърът на финансите подкрепяше Нантъкетския договор. Той щеше значително да облекчи изготвянето на балансите.

— Три и половина милиарда струва бронетанковата дивизия, 3,4 милиарда — пехотната — каза той, — но това са само първоначалните разходи. След това ще спестяваме по 300 милиона долара годишно от текущите разходи по поддръжката им. А и сега, когато отказахме поръчката за производство на ДЕСПОТ, печелим още 17 милиарда долара от предвидените 300 бойни единици ДЕСПОТ.

— Но ДЕСПОТ е най-доброто противотанково оръжие в целия свят — запротестира Станърд. — По дяволите, та ние се нуждаем от него!

— За да унищожаваме танкове, които са изтеглени на изток от линията Брест-Литовск? — попита Джонсън. Ако те намалят танковете си наполовина в Източна Германия, ние сме в състояние да се справим с това, което имаме — самолетите А-10 и наземните противотанкови отделения. Освен това можем да си позволим да изградим още стационарни отбранителни съоръжения с част от парите, които ще спестим. Договорът не забранява това.

— Европейците одобряват договора — забеляза кротко Доналдсън. — На тях не им се налага да съкращават жива сила, но пред очите им ще изчезнат десет-единадесет съветски дивизии. Струва ми се, че по суша печелим.

— Да видим какво е положението по море — предложи Кормак.

Съветският съюз се беше съгласил да унищожи в присъствието на военни наблюдатели половината от подводния си флот — всички атомни подводници от класовете Хотел, Ехо и Ноември, Както и всички конвенционални подводници от класовете Жулиета, Фокстрот, Уиски, Ромео и Зулу. Но, както незабавно подчерта Станърд атомните подводници на руснаците, за които ставаше дума, са вече много остарели и несигурни, тъй като изпускат неутрони и гама лъчи, а другите, предвидени за унищожаване, също бяха стари модели. След това руснаците щяха да съсредоточат средствата и най-добрите си хора в класовете Сиера, Майк и Акула, които бяха далеч подобри в техническо отношение и следователно много по-опасни.

Все пак той призна факта, че 158 подводници представляват огромно количество метал и целите на американските части за борба с подводници доста ще намалеят, което пък ще улесни изпращането на военните конвои в Европа, ако някога избухне война.

Всички знаеха, че подводниците, предвидени за унищожаване, са предназначени за нападение и потапяне на кораби. Тези, които носеха на борда си ядрени ракети, тъй наречените „топове“, не бяха споменати, отчасти защото ядрените оръжия бяха предмет на Договора за стратегическите ядрени оръжия от 1989 година, последвал Договора за ядрените оръжия от 1988 година, и отчасти защото съветските „топове“ не бяха „нещо сериозно“, както се изразяваха във Военноморското министерство. Открай време руснаците предпочитаха да разполагат ядрените си оръжия на земята и то по една чисто руска причина. Англия и Америка изпращат подводниците си да кръстосват моретата и океаните в продължение на месеци, без да съобщават самоличността и местоположението си. Просто вярват на хората си. Въпреки че на борда на руските подводници има политически офицер, омразния на екипажите замполит, Москва не смее да им даде такава свобода на действие. Ето защо руските подводници са длъжни на всеки двадесет и четири часа да вдигат антените си и да викат в ефира: „Майко Русия, ние сме тук“, при което американците с благодарност си отбелязват координатите им и ги проследяват.

И накрая Москва се беше съгласила да унищожи първия от четирите си самолетоносача от клас Киев, като се задължаваше да не строи повече такива. Това всъщност не беше кой знае каква отстъпка, тъй като вече бе станало ясно, че тяхната поддръжка е твърде скъпа.

Най-скъпото перо във всеки един бюджет за конвенционални оръжия са групите на самолетоносачите. Един самолетоносач струва 4 милиарда долара. Той носи на борда си осемдесет самолета при първоначална цена 30 милиона долара, а като се добавят и бойните системи, цената достига 40 милиона. И това се отнася за всеки самолетоносач. Следват ракетните разрушители, фрегатите и хеликоптери за унищожаване на подводници, плюс бойните подводници и кръжащите наоколо Орион P-3 за откриване на вражески подводници. По силата на Нантъкетския договор САЩ имаха право да запазят наскоро пуснатите на вода самолетоносачи „Ейбрахам Линкълн“ и „Джордж Вашингтон“, но се задължаваха да унищожат „Мидуей“ и „Корал Сий“ (които и без това бяха за изхвърляне, но то бе забавено, за да могат да бъдат включени в договора), плюс следващите по възраст „Форест“ и „Саратога“, плюс техните самолети. А за тези самолети, веднъж дезактивирани, бяха нужни от три до четири години, за да бъдат приведени наново в бойна готовност.

— Руснаците разбират, че са елиминирали 18% от нашия потенциал за нанасяне на удар срещу тях — раздразнено промърмори Станърд, — срещу всичко на всичко 158 техни подводници, чиято поддръжка и без това им тежи като воденичен камък на шията.

Но кабинетът, който виждаше възможността за икономии от поне 20 милиарда долара годишно — наполовина от съкращаването на личния състав и наполовина от съкращаването на самите оръжия, одобри тази част от договора. Против бяха само Одел и Станърд. Основният проблем възникна при разглеждането на военновъздушните оръжия. Кормак знаеше, че за Горбачов това е най-важният въпрос. Америка печелеше в преговорите за въоръженията по суша и вода, тъй като не възнамеряваше да напада Съветския съюз; американците просто искаха да са сигурни, че и руснаците няма да предприемат подобна стъпка. Но, за разлика от Станърд и Одел, Кормак и Доналдсън бяха наясно, че много съветски граждани, включително и хора от правителството, сериозно смятат, че един ден Западът ще се нахвърли върху родината им.

Според условията на Нантъкетския договор Западът трябваше да преустанови работата по американския изтребител TFX или F-18 и европейския многоцелеви боен изтребител — съвместен проект на Италия, Западна Германия, Испания и Великобритания, а Москва от своя страна трябваше да преустанови по-нататъшната работа по МИГ-33. Освен това трябваше да започне унищожаването на Блекджак — версията на Туполев на американския бомбардировач В-1 и 50% от летящите цистерни, като това в огромна степен намаляваше заплахата за Запада от нападение с въздушни стратегически оръжия.

— Как можем да бъдем сигурни, че те няма да започнат да строят онзи техен стратегически бомбардировач Бекфайър на друго място? — попита Одел.

— Ще изпратим специални наблюдатели в заводите „Туполев“ — отбеляза Кормак. — Почти невъзможно е да изградят нов „Туполев“ другаде. Нали така, Лий?

— Точно така, господин президент — отговори директорът на ЦРУ и след кратка пауза добави: — Освен това разполагаме със свои хора сред ръководните кадри на „Туполев“.

— Сериозно? — възкликна Доналдсън, силно впечатлен. — Като дипломат не искам да зная нищо за това.

Изказването му предизвика усмивки сред присъстващите. Доналдсън беше известен като изключително праволинеен и тесногръд.

Президентът Кормак се придържаше стриктно към установените правила на поведение в обществото и не приемаше незабавното фамилиарничене. Самият той се обръщаше на малко име към колегите си от Кабинета, но никой от тях не го наричаше по друг начин, освен „господин президент“. Насаме единствено Одел, Рийд, Доналдсън и Уолтърс можеха да си позволят да се обръщат към него с „Джон“. Познаваха се от много години.

Най-болният въпрос за Америка — частта на Нантъкетския договор, която се отнасяше до въздушните оръжия, — постановяваше, че тя трябва да се откаже от бомбардировача Стелт В-2. Той представляваше истинска революция в самолетостроенето, тъй като беше конструиран така, че да се промъква незабелязан от радарите и съответно да пуска ядрените бомби, които носи на борда си, където и когато пожелае. А това много тревожеше руснаците. За Михаил Горбачов това беше единствената отстъпка, която можеше да накара неговата страна да ратифицира договора от Нантъкет. Така щеше да отпадне необходимостта от изразходването най-малко на 300 милиарда рубли за модернизиране на системата за въздушна отбрана, прехвалените ПВО части, от които се очакваше да открият всяка предстояща атака срещу Родината. Точно тези пари Горбачов искаше да пренасочи за изграждане на нови заводи, разработване на нови технологии и за нефта. Проектът „Стелт“ струваше на Америка 40 милиарда долара, една не малка сума, която щяха да си спестят, но от друга страна това означаваше съкращаване на 50 хиляди работни места на хора, заети в оръжейната промишленост и необходимостта поне част от тези пари да се изразходват за развитие на нови производства, за да се намали социалното напрежение.

— Защо просто не продължим по същия начин, за да ги разорим тези кучи синове? — подхвърли Одел.

— Майкъл — спокойно каза Кормак, — в такъв случай единственият им изход остава войната.

Дванадесет часа по-късно Кабинетът одобри Нантъкетския договор и с това се сложи началото на досадната и уморителна работа да накарат Конгреса, промишлеността, финансовите кръгове, медиите и нацията да повярват, че това решение е правилно. Това е демокрацията. Бюджетът на отбраната беше намален със сто милиарда долара.

Май

Към средата на май петимата мъже, които бяха вечеряли в хотел Ремингтън през месец януари, по предложение на Милър приеха името група „Аламо“, в памет на загиналите през 1836 година бойци на генерал Санта Ана в битката при Аламо, повел ги срещу мексиканците за независимостта на Тексас. Планът за свалянето на Династията на Сауд беше наречен План „Боуи“ на името на боеца Джим Боуи, загинал в ръкопашен бой при Аламо. Проектът за платената кампания чрез лобитата и медиите, целяща пълната дестабилизация на президента Кормак, носеше името план „Крокет“, в чест на Дейви Крокет, един от първите заселници и активен участник в борбата срещу индианците, загинал на същото място. Сега петимата се бяха събрали, за да обсъдят доклада на Ървинг Мос относно възможността Джон Кормак да бъде уязвен до такава степен, че да се поддаде на искания да отстъпи властта и да слезе от политическата сцена. Това беше план „Травис“, на името на главнокомандващия битката при Аламо.

— Има някои неща, които ме притесняват — каза Мойр, потупвайки папката с доклада.

— И мен — рече Салкинд. — Особено последните четири страници. Наистина ли се налага да стигнем дотам?

— Господа, приятели — повиши глас Милър, — високо ценя вашата загриженост, дори вашето смущение. Моля ви само да не забравяте какъв е залогът. Не само над нас, а над цяла Америка е надвиснала смъртна опасност. Вие всички видяхте какво предлага онзи Юда от Белия дом, за да се хареса на московския Антихрист — оставя страната ни беззащитна. Този човек трябва да си отиде, преди да е превърнал любимата ни страна в развалина, преди да ни е унищожил. И особено вас, които сте изправени пред банкрут. Освен това аз имам уверенията на господин Мос, че що се отнася до последните страници, нещата няма да стигнат дотам. Кормак ще си отиде много преди ДА се наложи да ги приведем в изпълнение.

Ървинг Мос, облечен в бял костюм, седеше мълчаливо в края на масата. Съществуваха още някои елементи от плана му, които не фигурираха в доклада и които той можеше да си позволи да сподели единствено с Милър. Дишаше през уста, за да избегне тихото свистене на носа си. Следващите думи на Милър бяха неочаквани за всички присъстващи.

— Приятели, нека се вслушаме във волята на Този, който разбира всичко. Да се помолим заедно.

Бен Салкинд хвърли бърз поглед към Лайънъл Коб, който само повдигна вежди. Сайръс Милър постави длани върху масата, затвори очи и вдигна лице към тавана. Не беше човек, който прекланя глава, дори когато се обръща към Всемогъщия. Та нали, в края на краищата, те бяха толкова близки и знаеха толкова свои тайни.

— Господи — започна петролният магнат, — чуй нашата молитва, молитвата на истинските и верни синове на тази благословена страна, създадена и поверена ни от Теб. Води ръцете ни, подкрепи сърцата ни, дай ни дух и воля да изпълним делото си, което, сигурни сме, Ти си благословил. Помогни ни да спасим Твоята избрана земя и Твоите избрани души…

Той продължи в този дух известно време, след което се умълча за няколко минути. Когато сведе лице и се вгледа в петимата мъже около себе си, очите му горяха с фанатичния плам на хората, които не се терзаят от никакви съмнения.

— Господа, Той ми отговори. Той ще ни подкрепя в нашите усилия. Ние трябва да продължим напред без колебание, само напред, в името на нашата страна и на нашия Бог.

Останалите нямаха друг избор, освен да кимнат в съгласие. Един час по-късно Ървинг Мос водеше поверителен разговор с Милър в личния му кабинет. Съществуваха две жизнено важни за плана неща, които той, Мос, не беше в състояние да осигури. Едното беше изделие от високотехнологично съветско производство, а другото — таен източник на информация сред най-високопоставените кръгове на Белия дом. Мос обясни причините. Милър кимна замислено.

— Ще се погрижа и за това — каза той. — Разполагате с необходимите средства, както и е авансовата част от вашето възнаграждение. Пристъпете незабавно към изпълнението на плана.

Юни

Милър прие полковник Истърхаус в първата седмица на юни. Полковникът имаше достатъчно работа в Саудитска Арабия, но повикването беше недвусмислено, така че той се качи на самолета от Джеда до Ню Йорк през Лондон, а оттам за Далас. В Далас го очакваше кола, която го отведе до частното летище У.П.Хоби на югоизток от града, а оттам Лиърджетът го откара направо в ранчото, което той не беше виждал досега. Докладът му за свършеното до момента беше оптимистичен и съответно приет добре.

Посредникът му от Религиозната полиция бе проявил нескрит ентусиазъм при загатване на идеята за смяна на правителството в Рияд и бе установил контакт с укриващия се Имам на шиитите-фундаменталисти, след като Истърхаус му бе съобщил къде е тайното му убежище. Самият факт, че човекът от Религиозната полиция не бе предал Имама показваше, че може да му се вярва и занапред.

Имамът беше изслушал предложението — отправено, естествено, без да се споменават никакви имена, тъй като никога не би пропуснал един християнин като Истърхаус да бъде изпълнител на волята на Аллаха — и, по думите на довереника, го беше приел възторжено.

— Въпросът е в това, мистър Милър, че досега фанатиците на Хизбула не са правили никакви опити да завземат Саудитска Арабия. Вместо това всичките им усилия са били насочени към Ирак, но безуспешно. Причината за това търпеливо заобикаляне на Саудитска Арабия са опасенията им, че един опит за унищожаване на Династията на Сауд ще предизвика бурна реакция от страна на САЩ, чиято позиция до този момент е била колеблива. Освен това те са твърдо убедени, че един ден Саудитска Арабия сама ще падне в ръцете им. Изглежда Имамът смята, че следващата пролет — Диамантеният юбилей е окончателно насрочен за следващия април, — е точно моментът, който сам Аллах е избрал за това. На празненството ще се съберат многобройни делегации от всичките тридесет и седем племена в страната, за да изразят почитта си към Кралската династия. Между тях ще бъдат представителите от племената от района на Хаза, работници от нефтените находища, които в по-голямата си част са шиити. Пръснати сред тях ще бъдат и двестата избрани главорези на Имама, които ще пристигнат невъоръжени, докато им раздадем автоматите и мунициите, внесени в страната контрабандно с един от танкерите на Сканлън.

Накрая Истърхаус докладва, че един от висшите египетски офицери — групата от египетски военни съветници играеше съществена роля в армията на Саудитска Арабия — е дал съгласието си да превъоръжи кралската гвардия с дефектни оръжия и амуниции, при условие че след преврата неговата бедна страна със своето многомилионно население ще получи достъп до саудитския нефт.

Милър кимна замислено.

— Много добре, полковник — каза той, а след това смени темата. — Как, според вас, ще реагират руснаците, ако Америка поеме контрола над Саудитска Арабия в свои ръце?

— Ще бъдат доста разтревожени, предполагам — отвърна полковникът.

— Достатъчно, за да отхвърлят Нантъкетския договор, с чиито условия вече всички сме наясно? — попита Милър.

— Така си мисля — отговори Истърхаус.

— Коя групировка вътре в Съветския съюз би имала най-сериозно основание да желае отменянето на този договор?

— Генералният щаб — отговори без колебание полковникът. — Тяхната позиция в Съветския съюз е като тази на нашия Комитет на началник-щабовете и хората от военната промишленост, взети заедно. Договорът ще ограничи властта им, ще подрони престижа им и ще намали техния бюджет и броя им с четиридесет процента. Не мога да си представя, че те ще го приветстват.

— Странни съмишленици — замислено каза Милър. — Съществува ли възможност дискретно да влезем в контакт с тях?

— Аз… познавам някои хора — предпазливо произнесе Истърхаус.

— Бих желал да ги използвате — рече Милър. — Подхвърлете им само, че в Америка известни високопоставени кръгове също като тях се противопоставят на договора от Нантъкет и смятат, че е възможно той да бъде осуетен от американска страна и имат желание да се консултират с тях.

Политиката на кралство Йордания трудно може да се нарече просъветска, но крал Хюсеин трябваше умело да лавира, за да запази трона си в Аман. Ето защо от време на време се налагаше да купува и съветско оръжие, въпреки че въоръжението на неговия Хашемитски арабски легион беше предимно западно. Въпреки това в Аман все още действаше група от тридесет съветски военни съветници, оглавявана от военното аташе на руското посолство. Истърхаус се беше запознал с него по време на едни изпитания на съветска техника в пустинята източно от Акаба, където представяше своите саудитски клиенти. На връщане Истърхаус се отби в Аман.

Полковник Кутузов, военното аташе, за когото Истърхаус беше сигурен, че е от разузнаването, се оказа там и двамата вечеряха заедно. Американецът беше изумен от скоростта, с която реагираха руснаците. Две седмици по-късно те се свързаха с него в Рияд, за да му предадат, че определени хора биха желали да се срещнат с неговите „приятели“ в условия на изключителна дискретност. Той получи дебел пакет с инструкции за пътуването, който лично отнесе в Хюстън, без да го отваря.

Юли

От всички комунистически държави Югославия е страната с най-облекчен режим по отношение на туризма. Още повече, че входна виза може да се получи със съвсем малко формалности на летище Белград. В средата на юли, в един и същи ден, но с различни полети, в Белград пристигнаха петима мъже. Летяха с редовните линии от Париж, Рим, Виена, Лондон и Франкфурт. Тъй като всички имаха американски паспорти, на никого не беше нужна виза и за страните, от които пристигаха. Петимата подадоха молби и получиха едноседмични туристически визи — едната виза бе получена сутринта, две по обяд, а другите две следобяд. И петимата заявиха, че отиват на лов за глигани и елени в известния ловен резерват Караджорджево, преустроена за целта стара крепост на брега на Дунав, предпочитана от богати западняци, приютила веднъж дори вицепрезидента на Америка Джордж Буш. При издаването на визите им и петимата изразиха намерението си на път към ловната хижа да прекарат една нощ в суперлуксозния хотел „Петроварадин“ в Нови Сад, на 80 километра северозападно от Белград. И всеки от тях нае такси до хотела.

Смяната на служителите от граничния контрол изтичаше на обяд, затова само един от американците попадна под погледа на служителя Павлич — таен информатор на КГБ. Два часа след като Павлич се беше освободил от дежурство, на бюрото на съветския резидент в посолството в Белград лежеше неговият доклад.

Този ден Павел Керкорян не беше в най-добрата си форма. Предишната нощ се беше прибрал много късно — причината не беше само служебна. Но какво би могъл да стори, когато жена му беше дебела и не спираше да мърмори и да се оплаква, докато той не можеше да устои на тези русокоси босненски момичета. Освен това, вече съвсем служебно, беше имал обилен обяд с един от членовете на югославския централен комитет, който пиеше здраво и когото Керкорян се надяваше да завербува в скоро време. Понечи да остави доклада на Павлич на една страна — напоследък американците се стичаха на тълпи в Югославия и беше невъзможно да проучиш всички. Но нещо в името го смути. Не фамилията — тя беше съвсем обикновена, но къде беше срещал това „Сайръс“?

Един час по-късно намери отговора на този въпрос направо в кабинета си. В един от последните броеве на списание „Форбс“ имаше статия за живота на Сайръс В.Милър. Понякога случайностите изиграват решаваща роля. Имаше нещо странно в цялата работа, а жилавият арменец от КГБ не обичаше странните неща. Защо трябваше един близо осемдесетгодишен човек, известен с патологичната си ненавист към комунистите, да дойде на лов за глигани точно в Югославия и то с редовен полет, при положение, че беше достатъчно богат, за да отиде на лов за каквото си ще в Северна Америка с частния си самолет? Той повика двама от подчинените си, младоци, току-що пристигнали от Москва, като се надяваше, че няма да оплескат работата. (Както беше споделил неотдавна със свой колега от ЦРУ на един коктейл, напоследък трудно можеше да разчиташ на добри помощници. Човекът от ЦРУ беше изразил пълното си съгласие по този въпрос.)

Агентите на Керкорян говореха сърбохърватски, но въпреки това той ги посъветва да се осланят на шофьора, югославянин, който беше добре запознат с обстановката. Същата вечер му се обадиха от една телефонна будка в хотел „Петроварадин“ и майорът от КГБ побесня от яд, защото югославяните със сигурност подслушваха телефона. Каза им да потърсят друг телефон.

Тъкмо щеше да си тръгва, когато му се обадиха отново, този път от някаква забутана кръчма на няколко мили от Нови Сад. Съобщиха му, че в хотела има не един, а петима американци. Възможно беше да са се срещнали там, но изглежда всички се познавали отпреди. Няколко банкноти смениха притежателите си на рецепцията и сега разполагаха с копия от първите три страници от паспортите на всеки от американците. Сутринта трябвало да ги вземе микробус и да ги закара до някаква ловна хижа, съобщиха агентите, и попитаха какво да правят. Керкорян им нареди да останат там. Да, през цялата нощ: „Искам да знам къде ще отидат и с кого ще се срещнат.“

Няма да им навреди, мислеше си Керкорян по пътя за вкъщи. Лесно им беше на младите в днешно време. Сигурно нищо особено нямаше да се случи, но младежите щяха да натрупат известен опит. На другия ден около обяд те се върнаха уморени, небръснати, но ликуващи. Керкорян поразен изслуша разказа им. Микробусът пристигнал навреме и взел американците. Водачът им бил облечен в цивилни дрехи, но определено приличал на военен, при това — руснак. Вместо към ловната хижа, микробусът с петимата американци се отправил обратно към Белград, а после свил към военновъздушната база Батайница. Не показали никакви паспорти на портала. Водачът извадил от вътрешния си джоб пропуски и те спокойно преминали бариерата.

Керкорян познаваше Батайница. Това беше голяма военновъздушна база, на двадесетина километра северозападно от Белград и определено извън туристическите маршрути на американците. Освен другите неща, тя даваше подслон на постоянния поток от съветски военни транспортни самолети, които снабдяваха и обслужваха многочислената група от съветски военни съветници в Югославия. Това означаваше, че в базата е настанен и съветски инженерен екип, а един от руснаците, който контролираше товарите, работеше за него. Десет часа по-късно Керкорян изпрати доклад „светкавица“ до Ясенево, където се намираше Първо Главно Управление на КГБ, отделът за външен шпионаж. Докладът бе предаден направо на заместник-началника на ПГУ, генерал Вадим Кирпиченко, който направи няколко запитвания в страната, и разширеният и допълнен доклад беше изпратен лично на председателя на КГБ, генерал Крючков.

Керкорян докладваше, че петимата американци от микробуса са били ескортирани до транспортен самолет Ан 42, току-що пристигнал с товар от Одеса, който незабавно излетял в обратна посока. В следващия си доклад резидентът от Белград съобщаваше, че двадесет и четири часа по-късно американците са се върнали по същия начин, прекарали още една нощ в хотел „Петроварадин“ и напуснали заедно Югославия, без да ударят дори един-единствен глиган. Керкорян получи похвала за проявената бдителност.

Август

Маранята беше обгърнала Коста дел Сол като пелена. Долу по плажовете милиони туристи се обръщаха от една страна на друга като пържоли на скара, мажеха се с плажни масла и храбро се препичаха в стремежа си да добият наситено-кафяв тен за двете си скъпоценни седмици, но твърде често просто се зачервяваха като варени раци. Слънцето бе нажежило бледата синева на небето до бяло и дори морският бриз беше стихнал до едва осезаем полъх.

Огромният каменен зъб на Гибралтар стърчеше и проблясваше в трептящия от жега въздух; бетонните склонове на изкуствените водоуловители, изградени от Кралските инженери, за да пълнят подземните цистерни, изпъкваха като петно от проказа върху гладкото тяло на скалата. Въздухът над хълмовете зад плажа Казарес беше малко по-хладен; истинската прохлада настъпваше само при зазоряване и малко преди залез слънце, затова лозарите от Алкантара дел Рио ставаха сутрин в четири часа, за да спечелят шест часа за работа преди слънцето да ги прогони на сянка. След като обядваха, те се отдаваха на традиционната в Испания следобедна дрямка зад дебелите, хладни, варосани стени на къщите си докъм пет, а след това продължаваха да работят до смрачаване.

Гроздовите зърна зрееха под лъчите на слънцето и се изпълваха със сок. До реколтата все още имаше време, но тази година тя щеше да бъде добра. В бара си Антонио поднесе обичайната гарафа с вино на чужденеца и разцъфна в усмивка.

— Sera bien, la cosecha?[8] — попита той.

— Да — отговори усмихнато високият мъж — тази година реколтата ще бъде много добра. Ще можем да си плащаме сметките в бара.

Антонио избухна в смях. Всички знаеха, че чужденецът е собственик на земята си и винаги плаща в брой.

Две седмици по-късно Михаил Сергеевич Горбачов не беше в настроение да се шегува. Въпреки че беше известен като човек сърдечен, с добро чувство за хумор и умение да предразполага подчинените си, той беше в състояние лесно да избухне, както когато от Запад повдигаха въпроси за човешките права, така и когато се почувстваше предаден от свои хора. Той седеше зад бюрото си на седмия и последен етаж в сградата на Централния комитет на Новая площадь, втренчил гневен поглед в докладите, разпръснати пред него.

Стаята е дълга 18 и широка 6 метра, а бюрото на Генералния секретар е разположено в далечния край срещу вратата. Той седи с гръб към стената; от лявата му страна са прозорците, обърнати към площада, над които се спускат дантелени завеси от светлобежов велур. В средата на стаята, по цялата й дължина, се намира обичайната в такива случаи заседателна маса.

За разлика от предшествениците си той беше предпочел обзавеждане в по-светли тонове; масата, както и бюрото му, бяха изработени от бял бук и от двете й страни бяха наредени по осем високи, но удобни стола. Точно на тази маса беше разпръснал докладите, които неговият приятел и колега, външният министър Едуард Шеварнадзе, беше събрал и донесъл. Именно по негова молба той неохотно бе прекъснал лятната си почивка в Ялта, на Кримския полуостров. Гневно си мислеше, че би предпочел сега да се плиска в морето с внучката си Аксения вместо да седи в Москва и да се рови в тази бумащина.

Бяха минали почти шест години от мразовития мартенски ден, в който Черненко беше починал, а самият той се беше издигнал с почти главоломна скорост до върховната власт и въпреки че дълго време се беше подготвял за този момент, изпитваше известно смущение. Вече шест години се опитваше да изведе страната, която обичаше, в последното десетилетие на двадесетия век като равностоен и дори по-силен противник на капиталистическия Запад.

Като всички истински руснаци и той изпитваше странна смесица от полувъзхищение и пълно отрицание към Запада, към неговото благополучие, към неговото финансово могъщество и почти надменна самоувереност. За разлика от много руснаци, той от дълги години отказваше да се примири с мисълта, че нравите в неговата родина не могат да се променят, че корупцията, мързелът, бюрокрацията и апатичната летаргия са част от системата, винаги са били и винаги ще бъдат. Още като младеж той беше убеден, че притежава силата и енергията да промени всичко това, ако му се даде възможност. Вярата, че един ден ще получи този шанс, беше главният му стимул, основната му движеща сила през всичките години на учение и партийна работа в Ставропол.

Вече шеста година държеше юздите на държавата в своите ръце и разбра, че дори и той беше подценил нежеланието и инерцията. Първите години бяха изпълнени с напрежение и несигурност, беше вървял като че ли по опънато над пропаст въже и на няколко пъти едва не падна.

Първо започна с прочистването на Партията — отстрани всички заклети консерватори и излишния баласт… всъщност почти всички. Сега вече бе сигурен, че той управлява Политбюро и Централния комитет; знаеше, че негови хора контролират разпръснатите из всички републики на Съюза партийни комитети и те споделят неговото дълбоко убеждение, че Съветският съюз е в състояние да се пребори със Запада единствено ако е икономически силен. Именно поради това по-голямата част от неговите реформи засягаха икономически, а не морални проблеми.

Като убеден комунист той вярваше, че неговата страна има морално превъзходство, нещо, което не подлежеше на съмнение. Но не беше чак такъв глупак, че да се самозаблуждава за икономическите възможности на двата лагера. И сега, в условията на нефтената криза — още едно нещо, за което не се самозалъгваше, той се нуждаеше от огромни средства, които да вложи в развитието на Сибир и Арктика. Парите трябваше да се вземат отнякъде, а това водеше към Нантъкетския договор и неизбежния сблъсък със собствените му военни.

Като всеки съветски ръководител той знаеше, че трите основни стълба, на които се крепи властта, са Партията, армията и КГБ, а никой не можеше да владее едновременно два от тях. Да влезе в конфликт с генералите си беше достатъчно неприятно, но щеше да е непоносимо, ако и КГБ застанеше срещу него. Разпръснатите по масата доклади, които външният министър бе подготвил по данни от западната преса, не го интересуваха. Тревожеше го мисълта, че общественото мнение в Америка би могло да принуди Конгреса да отхвърли Нантъкетския договор и да настоява за производството и разполагането на пагубните за Русия бомбардировачи „Стелт“.

Той лично не хранеше особени симпатии към евреите, готови да зарежат родината, на която дължаха всичко. Отношението на Михаил Горбачов към лумпените и дисидентите беше като на всички останали руснаци. Вбесяваше го обаче фактът, че това се върши съвсем целенасочено — за случайност и дума не можеше да става — и той добре знаеше кой стои зад всичко това. Все още се гневеше при мисълта за видеокасетата, увековечила разточителството на съпругата му в Лондон преди няколко години, която все още се въртеше из Москва. Знаеше кой стои и зад това. Същите хора. Предшественикът на човека, когото беше извикал и когото очакваше в момента.

Някой почука на вратата вдясно от библиотеката в отсрещния край на стаята. Личният му секретар се подаде иззад вратата. Горбачов вдигна ръка да го изчака една секунда и се върна до бюрото си с трите телефона и ониксовата поставка за писалки.

След това кимна. Секретарят отвори широко вратата.

— Другарят Председател, другарю Генерален секретар — съобщи младият мъж и се оттегли.

Председателят беше униформен — съвсем естествено — и Горбачов го остави да прекоси цялата стая, без да го поздрави. След това се изправи и посочи с жест книжата, разпилени върху масата.

Председателят на КГБ, генерал Владимир Крючков, беше близък приятел, протеже и единомишленик на предшественика си, ултра-консерватора Виктор Чебриков. Генералният секретар се беше освободил от Чебриков по време на голямата чистка през есента на 1988 година, като по този начин беше елиминирал последния си мощен противник в Политбюро. Но нямаше друг избор, освен на негово място да назначи първия заместник-председател (Крючков). Едно уволнение беше достатъчно, две щяха да изглеждат като саморазправа. Всичко си има граници, дори в Москва.

Крючков погледна книжата и повдигна вежди. „Кучи син“ — помисли си Горбачов.

— Не беше нужно да ги биете пред камерите — каза Горбачов без какъвто и да било увод, както обикновено. — Шест западни телевизионни екипа, осем радиорепортери и двадесет журналисти, половината от тях американци. Дори на Олимпийските игри през 1980 нямахме толкова представители на медиите.

Крючков отново повдигна вежди.

— Това беше незаконна демонстрация на евреите, уважаеми Михаил Сергеевич. Лично аз по това време бях на почивка. Но съм напълно убеден, че офицерите от Второ главно управление са действали правилно. Демонстрантите не са се подчинили на заповедта да се разпръснат и моите хора са използвали обичайните в такива случаи методи.

— Стана на улицата, това е работа на милицията.

— Тези хора са метежници. Те са разпространявали антисъветска пропаганда. Погледнете плакатите. Това е от компетенцията на КГБ.

— Ами чуждата преса?

Шефът на КГБ сви рамене.

— Тези конски мухи се навират навсякъде.

„Да, ако предварително им се обадят и им подшушнат“ — помисли си Горбачов. Чудеше се дали това щеше да бъде достатъчен повод да се отърве от Крючков, но веднага прогони тази мисъл. За да уволни председателя на КГБ, той трябваше да убеди цялото Политбюро, а то никога нямаше да даде съгласието си заради няколко бити евреи. Но ядът му все още не беше минал и той нямаше намерение да премълчи мнението си. Това му отне пет минути. Крючков мълчаливо стискаше устни. Не му харесваше да бъде хокан от по-младия, но с по-голяма власт човек. Горбачов беше излязъл иззад бюрото си; двамата мъже бяха с еднаква височина — ниски и набити. Погледът на Горбачов, както обикновено, не потрепваше. В този момент Крючков допусна грешка.

В джоба му беше докладът от агента на КГБ в Белград, допълнен с някои смразяващи подробности от Кирпиченко в Първо главно управление. Информацията несъмнено беше достатъчно важна, за да я изложи лично пред Генералния секретар. Да върви по дяволите, реши обиденият шеф на КГБ. Нека да чака. И така докладът от Белград беше потулен.

Септември

Ървинг Мос се беше настанил в Лондон, но преди да напусне Хюстън, беше уговорил личен код за свръзка със Сайръс Милър. Той знаеше, че мониторите на Агенцията за национална сигурност във форт Мийд непрекъснато подслушват ефира, улавяйки милиарди думи от чуждестранните телефонни разговори, а компютрите ги анализират, за да открият макар и една, която би могла да представлява интерес. Да не говорим за англичаните от правителствената служба по комуникациите, за руснаците и изобщо за всеки един в днешно време, който би могъл да си подсигури подслушвателен пост. Затова пък обемът на търговския трафик е толкова голям, че стига нещо да не се набива на очи като много подозрително, би могло да мине незабелязано. Кодът на Мос се базираше на каталог за цени на зеленчуци, които непрекъснато пътуваха от слънчевия Тексас към мрачния Лондон. Той записваше списъка на цените по телефона, зачеркваше думите, запазвайки единствено цифрите и според датата в календара ги дешифрираше с помощта на бележниче за еднократна употреба, каквито само той и Сайръс Милър притежаваха.

Този месец той научи три неща: че съветското изделие, от което се нуждае, се намира в последния стадий на подготовка и ще пристигне до две седмици; че е осигурен платен информатор в Белия дом; и че най-сетне е дошло времето да приведе план „Травис“ в действие. Той изгори листите и се усмихна. Плащаха му за планиране, привеждане на плана в действие и успех. Вече можеше да предяви искане за втория транш.

Октомври

Есенният семестър в Оксфордския университет има осем седмици и тъй като учените се стремят да се придържат към законите на логиката, те са наречени Първа седмица, Втора седмица, Трета седмица и така нататък. Времето след края на семестъра е запълнено с множество дейности, най-вече спортни и театрални занимания, и водене на дискусии — това е Деветата седмица. Доста студенти пристигат преди началото на семестъра, било за да се подготвят за учебните занимания, било да се настанят или да започнат тренировките си в периода, наречен Нулева седмица.

На втори октомври, първия ден от Нулевата седмица, във Винсънтс Клъб, бар и сборно място на студентите-спортисти, се бяха събрали неколцина от подранилите, сред които и високият, слаб младеж Саймън, който се подготвяше за третия си и последен семестър в Оксфорд по Програмата за едногодишно обучение в чужбина. Някъде отзад го поздрави жизнерадостен глас.

— Здравей, Саймън. Май си подранил, а?

Това беше Командирът на въздушна ескадра Джон Де’Ат, касиер на Джийзъс Колидж и старши ковчежник на Спортния клуб, към който се числеше и отборът по крос. Саймън се усмихна.

— Да, сър.

— Ще сваляме тлъстините от лятото, а? — засмя се пенсионираният офицер от военновъздушните сили, като потупа несъществуващото шкембе на младежа. — Добре, добре. Ти си най-голямата ни надежда да видим сметката на Кембридж през декември в Лондон.

Всички знаеха, че най-сериозният спортен противник на Оксфорд е Кембриджският университет. Срещата между отборите на двата университета беше гвоздеят на всяко състезание.

— Смятам да започна една серия от сутрешни кросове и да вляза отново във форма, сър — каза Саймън.

И той наистина започна серия от изтощителни кросове рано сутрин, по осем километра в началото, като постепенно увеличаваше разстоянието, докато стигна до двадесет километра към края на седмицата. В сряда сутринта, девети, той напусна дома си на Удсток Роуд в южната част на Самъртаун в северен Оксфорд и се отправи на велосипеда си към центъра на града. Мина край Мемориала на Мъчениците и църквата Света Мария-Магдалена, зави наляво по Брод Стрийт, мина край портала на своя колеж Бейлиъл, продължи надолу по Холиуел и Лонгуол и влезе в Хай Стрийт. Последен завой наляво и се озова до оградата на Магдален Колидж.

Тук той слезе от велосипеда, привърза го с верига към оградата за по-сигурно и започна да бяга. По Магдален Бридж през Черуел и надолу по Сейнт Клементс ет дъ Плейн. Вече се насочваше на изток. Беше шест и половина сутринта и слънцето скоро щеше да изгрее пред него, а той имаше още пет километра, докато излезе от последните предградия на Оксфорд.

Той премина през Ню Хедингтън, за да пресече Ринг Роуд по стоманения мост, който водеше към Шотоувър Хил. Към него не се присъединиха други бегачи. Беше останал почти сам. Към края на Олд Роуд пое по склона на хълма и почувства болката на бегачите на дълги разстояния. Мускулестите му крака бързо го отведоха до върха на хълма и оттам на Шотоувър Плейн. Там свършваше насипаният с чакъл път и той излезе на пътеката, осеяна с дълбоки дупки и прорязана от коловози, пълни с дъждовна вода. Саймън свърна встрани от пътя, като се наслаждаваше на пружиниращата под краката му трева и, подтискайки болката, се радваше на усещането за волност, което тичането му създаваше.

Зад него колата без отличителни знаци се измъкна между дърветата на хълма, излезе от асфалтирания път и заподскача между дупките. Мъжете в колата добре познаваха маршрута, от който им беше дошло до гуша. Петстотин метра по пътеката със сиви камъни от двете страни, до резервоара, след това обратно към асфалтирания път надолу през малкото селце Литълуърт до Уитли.

Стотина метра преди резервоара пътеката се стесняваше, а над нея беше надвиснал един гигантски ясен. На това място беше паркиран микробус, изтеглен съвсем встрани от пътя. Беше стар зелен Форд Транзит с надпис отстрани „Барлоу — плодове“. В това нямаше нищо странно. В началото на октомври микробусите на Барлоу бяха навсякъде по пътищата, разнасяйки сладките оксфордширски ябълки по магазините за плодове и зеленчуци. Който и да беше погледнал задната част на микробуса — мъжете в колата не можеха да я видят, тъй като се приближаваха откъм предната му част, щеше да види наредени щайги за ябълки, но не би разбрал, че щайгите са всъщност нарисувани върху картон, закрепен умело зад двойните прозорци.

Микробусът изглежда беше пукнал предна гума. До него клечеше някакъв мъж, с гаечен ключ в ръка и се опитваше да свали гумата, повдигната с крик. Човекът се приведе още повече. Саймън продължаваше да тича по края от другата страна на изровения път, край който беше спрял микробусът.

Когато подмина предната част на микробуса, две неща се случиха с главозамайваща бързина. Задните врати се отвориха и оттам изскочиха двама мъже в еднакви черни маскировъчни костюми и маски с прорези за очите, хвърлиха се върху бягащия младеж и го повалиха на земята. Човекът с гаечния ключ се извърна и се изправи. Той също беше с маска под широкополата шапка, а това, което държеше в ръце, не беше гаечен ключ, а чешки автоматичен пистолет „Скорпион“. Мигновено откри огън по предното стъкло на колата, която беше на около петнадесетата метра от него.

Мъжът зад волана умря на секундата, улучен в лицето. Колата кривна встрани и изгасна. Мъжът на задната седалка реагира бързо като котка. Отвори вратата, хвърли се навън, претърколи се два пъти и се изправи, готов за стрелба. Успя да изстреля два куршума с късоцевия си деветмилиметров „Смит & Уесън“. Първият отиде половин метър встрани, а на втория не достигнаха пет метра, защото докато натискаше спусъка, бе улучен в гърдите от неспирния откос на „Скорпиона“. Просто не бе имал никакъв шанс да оцелее.

Вторият мъж от предната седалка до шофьора изскочи от колата секунда след този от задната седалка. Вратата му беше отворена и той се опитваше да стреля през прозореца по човека с автоматичния пистолет, когато три куршума пробиха тънкия метал, разкъсаха стомаха му и го отхвърлиха назад. След още пет секунди стрелецът вече седеше до шофьора на микробуса, другите двама бяха хвърлили студента отзад в Транзита и тръшнаха вратите, микробусът прекатури крика, потегли назад и обърна във входа на резервоара, извъртя се на три гуми и се отправи надолу по алеята към Уитли.

Агентът от секретните служби умираше, но не беше загубил кураж. Агонизиращ, сантиметър по сантиметър той се довлече към отворената врата на колата, задраска с нокти за микрофона под таблото и прошепна последното си съобщение. Не мислеше нито за позивна, нито за кодове, нито пък за задължителната радиопроцедура. Нямаше време за това. Пет минути по-късно, когато пристигнаха подкрепленията, той беше мъртъв. Беше успял да каже само: „Помощ… искаме помощ. Отвлякоха Саймън Кормак.“

4.

След обаждането на умиращия агент от американските Секретни служби по радиото с изключителна бързина и все по-нарастващо темпо започнаха да се случват ред неща. Отвличането на единствения син на президента бе станало в 7 часа и 5 минути сутринта. Обаждането по радиото бе регистрирано в 7 часа и 7 минути. Въпреки че използваше „служебна“ честота, той бе говорил направо. Беше цяло щастие, че по-това време нито един от радиолюбителите не прослушваше полицейските честоти. Обаждането бе чуто на три места.

В наетата къща на Удсток Роуд се намираха останалите десет човека от екипа на Секретните служби, чиято задача бе да охраняват сина на президента по време на едногодишния му престой в Оксфорд. Осем все още спяха, но двама бяха будни, включително и нощният дежурен, който прослушваше служебната честота.

Директорът на Секретните служби, Крайтън Бърбанк, от самото начало се бе възпротивил срещу идеята синът на президента да учи в чужбина по време на мандата. Президентът Кормак отхвърли възраженията му, тъй като не виждаше достатъчно основателна причина да лиши сина си от отдавна мечтаната възможност да прекара една година в Оксфорд. Бърбанк преглътна неудовлетворението си и помоли в такъв случай за Оксфорд да замине 50-членен екип от неговите служби.

И Джон Кормак отново отстъпи пред молбата на сина си: „Я ме остави на мира, татко. Ще изглеждам като експонат от панаир за добитък с петдесет горили край мен!“. Окончателният брой на охраната бе сведен до дванадесет души. Посолството в Лондон бе наело голяма вила в северната част на Оксфорд, бе сътрудничило месеци наред с английските власти и бе назначило персонал от трима щателно проучени англичани — градинар, готвач и една жена, която да се занимава с почистването и прането. Целта беше да се създадат всички условия Саймън Кормак да се радва на един нормален студентски живот.

По всяко време дежуряха най-малко осем души от екипа, като четирима почиваха през уикендите. Дежурните бяха разделени на четири двойки — три смени, които бдяха през цялото денонощие и двама души, които придружаваха Саймън Кормак винаги когато напускаше къщата на Удсток Роуд. Агентите от Специалните служби бяха заплашили, че ще се оттеглят, ако не им бъде позволено да носят оръжие, а според законите на Кралството никой чужденец нямаше право да носи огнестрелно оръжие, когато се намира на територията на Великобритания. Въпросът бе решен компромисно: извън къщата американците бяха придружавани от въоръжен английски сержант от Специалните части. От техническа гледна точка американците действаха под неговия надзор и можеха да носят оръжие. Това, разбира се беше чиста формалност, но тъй като хората от Специалните части познаваха много добре Оксфордшир, услугите им като водачи бяха доста полезни и отношенията им с охраната бяха станали съвсем приятелски. Точно английският сержант бе изскочил от задната седалка на попадналата в засада кола и се бе опитал да използва своя „Смит & Уесън“, преди да бъде прострелян на Шотоувър Плейн.

Секунди след приемане на съобщението на умиращия агент в къщата на Удсток Роуд вилата се изпълни с викове и шум, докато останалата част от екипа скочи в другите две коли и полетя към Шотоувър Плейн. Маршрутът на кроса бе ясно обозначен и добре известен на всички. Нощният дежурен, с още един агент, остана в къщата и бързо се обади по телефона на двама души. Първият беше Крайтън Бърбанк във Вашингтон, който спеше дълбоко в този утринен час; вторият беше юридическият съветник на американското посолство в Лондон, който се бръснеше в дома си на Сейнт Джон’с Ууд.

Юридическият съветник на едно американско посолство винаги е агент на ФБР, а в Лондон този пост е много отговорен. Юридическите служби на двете страни поддържат постоянна връзка. Патрик Сеймър, който беше поел поста от Даръл Милс преди две години, се разбираше добре с англичаните и работата му доставяше удоволствие. Като чу съобщението, той пребледня и веднага се обади по специалната кодирана линия на Доналд Едмъндс, директора на ФБР, който в този момент спеше дълбоко в жилището си в Чеви Чейс.

Второто място, където бе прието обаждането по радиото, беше една патрулна кола на полицейския участък Темз Вали, който отговаряше за графствата Оксфордшир, Бъркшир и Бъкингамшир. Въпреки че американският екип, придружен от представителя на Специалните части, беше винаги близо до Саймън Кормак, по правило кола на полицейския участък Темз Вали непрекъснато се намираше на не повече от километър разстояние, готова да се отзове първа при евентуално повикване. Радиостанцията на патрулната кола, която в този момент обикаляше из Хедингтън, бе настроена на служебната честота и полицаите изминаха този километър за петдесет секунди. По-късно някои разправяха, че шофьорът и сержантът до него е трябвало да подминат мястото на засадата и да се опитат да настигнат микробуса на похитителите. Но това беше по-късно; в момента на Шотоувърския път лежаха три тела и те спряха, за да видят дали не биха могли да помогнат с нещо и/или да получат описание на нападателите. И за едното, и за другото беше вече твърде късно.

Третото място бе самият полицейски участък Темз Вали, който се намираше в селцето Кидлингтън. Нощното дежурство на сержант Джанет Рен щеше да свърши в седем и половина и тя тъкмо се прозяваше, когато в слушалките й прозвуча дрезгав глас с американски акцент. Джанет така се слиса, че за частица от секундата си помисли дали това не е някаква шега. След това погледна в един списък и натисна няколко клавиша на компютъра вляво от нея. В същия момент на монитора се появиха поредица указания, които силно изплашеното момиче започна да изпълнява съвсем точно.

След продължителното сътрудничество предишната година между полицейските части в Темз Вали, Скотланд Ярд, Министерството на вътрешните работи, американското посолство и Секретните служби, операцията за съвместна охрана на Саймън Кормак бе наречена Операция „Янки Дудъл“. Всички обичайни действия, както и мерки, които следваше да се предприемат в най-различни случаи — ако например синът на президента попаднеше в сбиване в някой бар, улична кавга, пътно произшествие, политическа демонстрация, бъдеше спешно приет в болница или пожелаеше да прекара известно време в друго графство — бяха заложени в компютъра. Сержант Рен беше активизирала кода за „отвличане“ и компютърът подаде съответните указания.

Само след няколко минути до нея вече стоеше старшият полицейски служител, който оглавяваше нощното дежурство и който, пребледнял от притеснение, започна да набира номера по телефона. Първият беше на шефа на Отдела за криминални разследвания (ОКР), който каза, че сам ще уведоми колегата си, старшия полицейски офицер, оглавяващ Специалните части (СЧ) към полицейския участък Темз Вали. Полицейският служител в Кидлингтън се обади и на заместник-началника на полицията (Оперативен отдел), който се канеше да нападне две варени яйца, когато телефонът в дома му иззвъня. Той се заслуша съсредоточено, след което даде няколко разпореждания и запита:

— Къде точно?

— Шотоувър Плейн, сър — отговори главният инспектор в Кидлингтън. — Делта Браво вече е там. Върнали са един частен автомобил, идващ от Уитли, двама други бегачи и една жена с куче, която идвала откъм Оксфорд. Двамата американци са мъртви; мъртъв е и сержант Дън.

— Боже Господи — въздъхна заместник-началникът на полицията. Това щеше да бъде решаващ случай в кариерата му и като шеф на Оперативния отдел, който винаги оглавява дейността на полицията, от него зависеше довеждането му до успешен край. Неуспехът беше недопустим. Той светкавично набра обороти.

— Изпратете бързо най-малко петдесет униформени полицаи там. С ограждащи колчета, чукове и лента. Да отцепят мястото… веднага. Всички свободни хора — там! Пътищата да се блокират. Улицата е проходима и от двете страни, нали? Откъм страната на Оксфорд ли са се измъкнали?

— Според Делта Браво — не — отговори човекът от полицейското управление. — Не знаем колко време е минало от нападението до обаждането на американеца. Но, ако не е било много, Делта Браво са се намирали на пътя при Хедингтън и твърдят, че никой не е минал край тях откъм Шотоувър. Ще разберем по следите от гумите. Там е разкаляно.

— Съсредоточете пътните прегради от север на юг, откъм източната страна — каза заместник-началникът. — Аз ще се обадя на началника на полицията. Изпратихте ли служебната кола?

— Вече трябва да е пред вас — отговори инспекторът от Кидлингтън.

И наистина беше тук. Заместник-началникът на полицията погледна през прозореца и видя колата, която при нормални обстоятелства трябваше да дойде четиридесет минути по-късно, да спира пред входа.

— Кой е тръгнал вече нататък? — попита той.

— Хора от криминалния отдел, от Специалните части, от групите за оглед на местопрестъплението, сега тръгват и униформените полицаи.

— Изтеглете всички детективи от текущите случаи — да започнат да обикалят и да разпитват. Аз тръгвам направо за Шотоувър.

— Докъде да поставим пътни прегради? — попита ръководителят на нощното дежурство в полицейския участък.

Заместник-началникът се замисли. По-лесно е да се разпореди поставянето на пътни прегради отколкото да се направи. Пътната мрежа на графствата около Лондон — исторически установени и гъсто населени — представлява лабиринт от междуселски пътеки и пътища и второразредни шосета, които свързват провинциалните градчета, селца и махали. Ако мрежата от прегради се разположи твърде далеч, ще трябва да се обхванат стотици пътища и пътчета, ако пък е твърде близо, разстоянието, което похитителите трябва да изминат, за да се измъкнат, ще се скъси значително.

— До границата на Оксфордшир — отговори кратко заместник-началникът.

Той затвори телефона, а след това отново вдигна слушалката и се обади на своя шеф — началника на полицията. В полицейските участъци на графствата ежедневната борба с престъпността се ръководи от завеждащия оперативния отдел. Началникът на полицията може да има иди пък да няма опит в пряката полицейска работа, но неговата задача засяга определянето на линията на поведение, поддържането на високия дух и създаването на съответния образ на полицията в очите на обществеността, както и постоянната връзка с Главното управление в Лондон. Докато набираше номера, заместник-началникът погледна часовника си: седем часът и трийсет и една минути сутринта.

Началникът на полицейския участък Темз Вали живееше в едно внушително, преустроено жилище на енорийски свещеник в селцето Блетчингдън. Той прекоси трапезарията и влезе в кабинета, за да вдигне слушалката на телефона, бършейки полепналото по устните си сладко. Когато чу новината, забрави за закуската си. Деветият ден на октомври щеше да започне зле за доста хора.

— Разбирам — каза той, след като изслуша известните до момента факти. — Да, продължавайте. Аз ще… се обадя в Лондон.

Върху бюрото в стаята имаше няколко телефона. Единият осигуряваше специална и известна на много малко хора директна връзка с кабинета на шефа на отдел F4 във вътрешното министерство, към който се числи Столичната полиция, както и управленията в отделните графства. В този час държавният служител все още не бе пристигнал на работа, но обаждането бе прехвърлено в дома му във Фулъм, Лондон. Чиновникът си позволи една неприсъща нему ругатня, набра два номера по телефона и веднага се отправи към голямата бяла сграда на Куин Ан’с Гейт, встрани от Виктория Стрийт, където се помещаваше министерството.

Първото обаждане беше до дежурния офицер в отдел F4, на когото нареди бюрото му да бъде разчистено от всички книжа и целият състав на отдела да бъде вдигнат на крак и незабавно да се яви в службата. Не даде никакви обяснения. Нямаше представа колко души са научили за касапницата на Шотоувър Плейн, но като всеки съвестен държавен служител, той не желаеше да увеличава техния брой, ако това можеше да се избегне.

Второто обаждане беше неизбежно. То бе отправено до постоянния помощник-министър, висшия държавен служител, който отговаряше за цялото министерство. За щастие и двамата живееха в Лондон, а не в по-отдалечените предградия и се срещнаха в сградата на министерството в 7 часа и 51 минути. В 8 часа и 4 минути към тях се присъедини сър Хари Мариот, член на правителството на консервативната партия и министър на вътрешните работи, на когото докладваха за всичко станало. Първата му реакция беше да се свърже с Даунинг Стрийт № 10 и да поиска разговор лично с мисис Тачър.

Телефона вдигна нейният личен секретар. В Уайтхол, седалището на английската правителствена администрация, има безброй „секретари“; някои всъщност са министри, други са висши държавни чиновници, трети пък са лични помощници. Много малко са тези, които се занимават със секретарска дейност. Чарлс Пауъл спадаше към предпоследната група. Той знаеше, че министър-председателката, чийто личен кабинет се намираше до неговия, е станала и работи вече от цял час, преглеждайки купища документи преди повечето от колегите й да са се измъкнали от пижамите си. Това й беше навик. Пауъл знаеше също така, че сър Хари е един от най-приближените й колеги и близки приятели. Той я уведоми и тя незабавно се обади.

— Госпожо министър-председател, налага се да ви видя. Веднага. Трябва да ме приемете. Наложително е.

Маргарет Тачър се смръщи. Часът и тонът бяха необичайни.

— Щом трябва, Хари, заповядайте — каза тя.

— След три минути — отговори гласът по телефона.

Сър Хари Мариот остави слушалката. Долу го очакваше колата му, с която измина 400-те метра до Даунинг Стрийт. Беше 8 часът и 11 минути сутринта.

Похитителите бяха четирима на брой. Стрелецът, който сега седеше до шофьора, постави „Скорпиона“ между краката си и свали вълнената маска. Под нея все още беше с перука и мустаци. Той сложи чифт очила с масивни рамки, в които нямаше поставени стъкла. Мъжът, който шофираше, беше шеф на бандата; той също носеше перука и фалшива брада. Дегизировката беше временна, тъй като трябваше да изминат няколко километра, без да привличат внимание върху себе си.

Останалите двама на задната седалка усмириха яростно съпротивляващия се Саймън Кормак. Не беше трудно. По-едрият мъж така го стисна, че едва не го задуши, а другият, слаб и жилав, поднесе към лицето му тампон, напоен с етер. Микробусът подскочи на излизане от шосето и възстанови равномерното си движение, щом излезе на второстепенния път за Уитли, а звуците от задната седалка утихнаха, тъй като синът на президента се бе свлякъл в безсъзнание.

Микробусът се насочи надолу към Литълуърт с неговите разпръснати къщи, а след това навлезе в Уитли. По пътя подминаха един електрокар, който разнасяше традиционната сутрешна бутилка прясно мляко по домовете, а стотина метра по-нататък шофьорът мярна вестникарче, което се загледа в тях. След Уитли излязоха на главната магистрала А-40 за Оксфорд, завиха към града, изминаха около 400 метра и отново завиха, този път надясно, по второстепенен път В-4027 през селата Форест Хил и Стентън Сейнт Джон.

Микробусът мина с нормална скорост през двете села, прекоси кръстопътя край Ню Ин Фарм и продължи към Ислип. На около километър и половина от Ню Ин, малко след Фокс Кавърт, той зави наляво към портата на една ферма. Мъжът до шофьора изскочи навън, отключи катинара на портата — десет часа преди това бяха подменили катинара на фермера със свой собствен — и микробусът пое по алеята. След десетина метра достигна полусрутения хамбар, който се намираше зад малка горичка. Похитителите бяха разучили обстановката още преди две седмици. Беше 7 часът и 16 минути сутринта.

Вече беше светло и четиримата от микробуса се заловиха бързо за работа. Стрелецът отвори вратите на хамбара и изкара голямото Волво, което бяха паркирали там около полунощ. Зеленият микробус влезе вътре, шофьорът скочи от седалката, като взе със себе си „Скорпиона“ и двете вълнени маски. Той огледа дали в кабината не е забравено нещо и тръшна вратата. Останалите двама се измъкнаха отзад, вдигнаха безчувствения Саймън Кормак и го положиха в широкия багажник на Волвото, където вече бяха пробили отвори, за да влиза въздух. Четиримата мъже съблякоха черните маскировъчни дрехи. Под тях носеха прилични делови костюми, ризи и вратовръзки. Перуките, мустаците и очилата не свалиха. Събраните на куп дрехи бяха хвърлени в багажника при Саймън, а „Скорпионът“ бе поставен на пода в задната част на колата и покрит с одеало.

Шофьорът на микробуса, който беше и шеф на бандата, седна зад волана на Волвото и зачака. Слабият мъж от задната седалка постави експлозив в изоставения микробус, а гигантът затвори вратите на хамбара. Двамата се качиха на Волвото, което потегли към портата, извеждаща на шосето. Стрелецът я затвори след колата, прибра катинара и постави ръждясалата верига на фермера. Тя беше срязана, но бе така провесена, че не личеше. Волвото беше оставило следи в калта, но това не можеше да се избегне. Гумите бяха стандартни и скоро щяха да бъдат сменени. Стрелецът седна до шофьора и автомобилът се отправи на север. Беше 7 часът и 22 минути. Заместник-началникът на полицията (Оперативен отдел) точно казваше „Боже Господи“.

Похитителите се насочиха на северозапад, минаха през Ислип, след това излязоха на правата като стрела магистрала А-421 и направиха 90-градусов завой надясно към Бистър. Пресякоха този спретнат пазарен град в североизточен Оксфордшир без да намаляват скоростта и продължиха по А-421 към Бъкингам. Малко след Бистър зад тях се появи голям полицейски Рейндж Ровър. Единият от мъжете на задната седалка изръмжа някакво предупреждение и посегна към „Скорпиона“. Шофьорът му извика да кротува и продължи, без да превишава позволената скорост. Стотина метра по-нататък имаше табела с надпис „Добре дошли в Бъкингамшир“. Границата на графството. Рейндж Ровърът намали при табелата, спря напряко на пътя и полицаите започнаха да разтоварват стоманени пътни прегради. Волвото продължи напред и скоро изчезна в далечината. Беше 8 часът и 5 минути. В Лондон сър Хари Мариот вдигаше слушалката на телефона, за да се обади на Даунинг Стрийт.

Министър-председателката на Англия е една изключително човечна жена, много по-човечна от своите петима предшественици мъже. Въпреки че в сравнение с тях проявяваше доста по-голямо самообладание в кризисни ситуации, сълзите съвсем не й бяха чужди. По-късно сър Хари щеше да сподели със съпругата си, че когато й съобщил новината, тя се просълзила, покрила лицето си с ръце и прошепнала: „О, мили Боже! Горкият човек.“

— Бяхме изправени — щеше да каже сър Хари на Деби — пред най-гадната криза с янките от нападението на Суец насам, а нейната първа мисъл беше за бащата. Забележи, не за сина, а за бащата.

Сър Хари нямаше деца и през януари 1982 година все още не беше член на кабинета; за разлика от вече оттеглилия се правителствен секретар сър Робърт Армстронг, който не би се учудил изобщо, той не бе станал свидетел на голямата тревога на Маргарет Тачър, когато синът й Марк бе изчезнал в алжирската пустиня по време на ралито Париж — Дакар. Тогава, в уединението на нощта, тя бе плакала от онази чиста и много лична болка, която всеки родител изпитва, когато детето му е в опасност. Марк Тачър бе открит жив от един патрул шест дни по-късно.

Когато повдигна глава, тя се беше овладяла и натисна един от бутоните на интеркома си.

— Чарли, искам да ме свържеш лично с президента Кормак. Кажи на Белия дом, че въпросът е спешен и не търпи отлагане. Да, разбира се, че знам колко е часът във Вашингтон.

— Можем да уведомим американския посланик чрез министъра на външните работи — позволи си да предложи сър Хари Мариот — той би могъл… вероятно…

— Не, аз сама ще го сторя — настоя министър-председателката. — Ще ви помоля, Хари, да съберете комисията КОБРА. Докладвайте ми на всеки кръгъл час, ако обичате.

Няма нищо горещо около така наречената „гореща“ линия между Даунинг Стрийт и Белия дом. Всъщност тя представлява обособена телефонна връзка чрез сателит, но с апарати за кодиране на разговорите в двата й края. Беше невъзможно кодът да се разчете, тъй че разговорите, които се водеха, си оставаха строго поверителни. Установяването на връзката по горещата линия отнемаше около пет минути. Маргарет Тачър премести документите от бюрото встрани и, загледана през бронираните стъкла на прозорците на личния си кабинет, зачака.

Шотоувър Плейн буквално кипеше от усилена дейност. Двамата полицаи от патрулната кола Делта Браво знаеха добре какво да правят и не допуснаха никой да се приближи до мястото на престрелката. Самите те стъпваха наоколо много внимателно, докато оглеждаха трите тела за признаци на живот. Когато не откриха такива, те се оттеглиха встрани. Разследванията могат твърде лесно да бъдат провалени още в самото начало от това, че някой е изпотъпкал веществените доказателства, които биха били безценни за съдебно-медицинските експерти или пък нечий голям крак е стъпил върху гилза, която е потънала в калта с изтрити по нея отпечатъци.

Униформените полицаи бяха обградили мястото, целия път от Литълуърт на изток, надолу по хълма, до стоманения мост, който пресичаше Ринг Роуд между Шотоувър Плейн и Оксфорд Сити. Служителите от групите за оглед на местопрестъплението, СГОМ, претърсваха внимателно околността. Те установиха, че английският сержант от Специалните части бе стрелял два пъти; детекторът за метал откри един куршум в калта пред тялото му — той се бе свлякъл на колене и, падайки, бе стрелял. Не можаха да намерят другия куршум. По-късно щяха да докладват, че е твърде възможно да е ранил някой от похитителите. (Изстрелът не беше улучил никого, но те не знаеха това.)

Откриха и гилзите от „Скорпиона“, двадесет и осем на брой, всички пръснати в една локва. Фотографираха ги поотделно, там където бяха паднали, събраха ги с пинцети и ги поставиха в найлонови торбички за момчетата от лабораторията. Единият американец все още лежеше приведен върху волана на колата, другият беше загинал на място, до предната врата. Окървавените му ръце още притискаха трите рани по корема, а портативната радиостанция беше паднала до него. Направиха снимки от всички възможни ъгли, преди да преместят каквото и да било. Телата бяха откарани в болницата Радклиф, закъдето беше тръгнал патолог от министерството на вътрешните работи.

Следите в калта бяха от особен интерес: мястото, където Саймън Кормак беше повален от двамата мъже, отпечатъците от обувките на похитителите — щеше да се окаже, че са съвсем обикновени маратонки и по тази причина практически неоткриваеми, а също и следите от гумите, по които бързо разбраха, че са от микробус. Имаше и един автомобилен крик, чисто нов, който би могъл да се закупи във всеки магазин от веригата Юнипарт. Както и при 9-милиметровите гилзи от „Скорпиона“, по него не бяха открити отпечатъци.

По случая работеха тридесет детективи. Те обикаляха наоколо и разпитваха — работа доста уморителна, но затова пък от жизненоважно значение. В резултат бяха получени и първите описания. На двеста ярда източно от резервоара, по пътя за Литълуърт, имаше две къщи. Жената в едната от тях чула към седем часа някаква „пукотевица“, докато приготвяла чай, но не видяла нищо. Един мъж от Литълуърт беше видял малко след седем часа през селото да минава зелен микробус, който продължил към Уитли. Детективите щяха да попаднат на вестникарчето и шофьора на електрокара за разнасяне на мляко няколко минути преди девет часа. Момчето беше на училище, а млекарят тъкмо закусваше.

Той се оказа най-важният свидетел. Зеленикав, очукан Форд Транзит, с емблемата на Барлоу отстрани. Директорът по маркетинг на Барлоу заяви, че по това време в тази част на графството не е имало техни коли. Това бе потвърдено и от издадените пътни листа. Най-сетне полицията беше попаднала на следа, до всички патрули бе подадено съобщение: „Търсете зелен Форд Транзит!“. Не дадоха никакви обяснения — просто микробусът трябва да бъде открит. Никой не го свързваше с горящия край пътя за Ислип хамбар… все още.

Друга част от детективите бяха изпратени в Самъртаун. Те чукаха по вратите на къщите по Удсток Роуд и съседните улици. Беше ли видял някой паркирани автомобили, микробуси и прочие? Бил ли е забелязан някой да наблюдава онази къща ей там? Те следваха маршрута на кроса към центъра на Оксфорд и от другата страна на града. Около двадесет души заявиха, че са видели младия бегач и че той е бил следван от няколко мъже в автомобил — в края на краищата се оказваше, че това е бил автомобилът на Секретните служби.

Към девет часа едно познато усещане бе започнало да обзема заместник-началника на полицията — случаят явно щеше да се проточи, късметът не беше на тяхна страна, нямаше изгледи престъпниците да бъдат бързо заловени. Които и да са били, те вече се бяха измъкнали. Началникът на полицията, в пълна униформа, пристигна на Шотоувър Плейн, за да наблюдава работата на екипите.

— Изглежда Лондон иска да вземе нещата в свои ръце — каза той.

Заместникът му изсумтя недоволно. Това си беше чисто подценяване, но пък от плещите му падаше огромна отговорност. Щеше да се наложи да отговаря на доста трудни въпроси относно станалото, а на всичко отгоре и един евентуален бъдещ провал…

— Виждате ли, Уайтхол смята, че по всяка вероятност престъпниците не са вече на наша територия. Правителството сигурно ще изяви желание случаят да бъде поет от Столичната полиция. Някакви журналисти?

Заместник-началникът поклати глава.

— Все още не, сър. Но няма да успеем да го запазим в тайна от тях дълго време. Твърде голяма новина е.

Той не знаеше, че жената, която разхождаше кучето си и беше върната от полицаите от Делта Браво в 7 часа и 16 минути, бе видяла две от телата и се бе прибрала у дома си силно уплашена, където разказа всичко на своя съпруг. Нито, че съпругът й работи в печатницата на Оксфорд Мейл. Въпреки че беше обикновен техник, той си помисли, че трябва да уведоми дежурния редактор на броя за това, когато отиде на работа.

Обаждането от Даунинг Стрийт бе прието от старшия дежурен офицер в Комуникационния център на Белия дом, разположен в подземен етаж на западното крило, до залата за Кризисни ситуации. То бе регистрирано в 3 часа и 34 минути сутринта вашингтонско време. Като чу кой се обажда, той без колебание се съгласи да потърси шефа на нощната охрана, който беше на поста си в жилищната част на сградата.

В този момент агентът от Секретните служби обикаляше централното фоайе съвсем близо до президентския апартамент на втория етаж. Когато телефонът върху бюрото му, разположено срещу позлатения асансьор на Първото семейство, тихо иззвъня, той вдигна слушалката.

— Тя иска какво? — тихо каза той. — Имат ли представа тези англичани колко е часът тук?

Агентът отново се заслуша. Не можеше да си спомни кога за последен път някой беше будил президента в такъв час. Сигурно се е случвало — помисли си той — да кажем, при обявяване на война. Може би за това ставаше дума и сега, Бърбанк сигурно щеше да му извади душата, ако допуснеше грешка. От друга страна… самата министър-председателка на Англия…

— Затварям — каза той на дежурния в Комуникационния център. — Ще се обадя след малко.

На Лондон бе съобщено, че вече будят президента и трябва да почакат, без да затварят телефона. Което и направиха.

Човекът от охраната, който се казваше Лепински, влезе през двойните врати в Западната всекидневна. Вляво от него се намираше спалнята на семейство Кормак. Той спря, пое дълбоко дъх и леко почука. Отговор не последва. Натисна дръжката на вратата. Не беше заключено. Той мислено се прости с кариерата си и влезе. Видя голямото двойно легло, в което спеше двойката. Знаеше, че президентът трябва да е откъм страната на прозорците. Приближи на пръсти, разпозна кафявата му памучна пижама и го побутна по рамото.

— Господин президент, сър. Събудете се, моля ви, сър.

Джон Кормак отвори очи, позна мъжа, който се беше надвесил притеснено над него, погледна съпругата си и не запали лампата.

— Колко е часът, мистър Лепински?

— Минава три и половина, сър. Съжалявам, че трябваше да ви събудя… Хм, господин президент, английската министър-председателка е на телефона. Казва, че въпросът не търпи отлагане. Съжалявам, сър.

Джон Кормак се замисли за момент, а след това внимателно свали крака от леглото и стъпи на пода, така че да не събуди Майра. Лепински му подаде намиращия се наблизо халат. За почти три години като президент Кормак бе опознал добре английската министър-председателка. Бяха се срещали два пъти в Англия — втория път по време на двучасовия му престой на връщане от Внуково — а тя също бе посетила два пъти Щатите. И двамата бяха хора решителни; разбираха се добре. Щом тя се обаждаше, сигурно беше нещо важно. Ще си доспи по-късно.

— Върнете се в централното фоайе, мистър Лепински — шепнешком каза той. — Не се притеснявайте, постъпили сте добре. Аз ще се обадя от кабинета си.

Кабинетът на президента — той има няколко, но само един в апартамента — се намира между спалнята и Жълтата Овална Стая, която е разположена под централната ротонда. Също като спалнята, прозорците му гледат към моравите и Пенсилвания Авеню. Той затвори свързващата врата, запали лампата, премигна няколко пъти, настани се зад бюрото и вдигна слушалката на телефона. Тя се обади след десет секунди.

— Някой свърза ли се вече с вас?

Нещо като че ли го прободе в стомаха.

— Не… никой. Защо?

— Мисля, че мистър Едмъндс и мистър Бърбанк вече са научили — каза тя. — Съжалявам, че се налага първа…

След това му съобщи за станалото. Той стисна здраво слушалката и впи поглед в завесите, без да ги вижда. Устата му пресъхна, не можеше да преглъща. Чуваше думите… всичко, правим всичко възможно… най-добрите екипи на Скотланд Ярд… не могат да се измъкнат. Той каза „да“ и „благодаря“ и затвори. Изпитваше усещането, че някой го бе блъснал силно в гърдите. Помисли си за Майра, която още спеше. Трябваше да й каже. Тя щеше да го приеме много болезнено.

— О, Саймън — промълви той. — Саймън, момчето ми.

Знаеше, че не ще може да се справи сам. Имаше нужда от приятел, който да го замества, докато той се грижи за Майра. След няколко минути, когато се обади на оператора, гласът му бе спокоен.

— Свържете ме с вицепрезидента Одел, моля.

В жилището си във Военноморската обсерватория Майкъл Одел бе събуден по същия начин от агент на Секретните служби. Повикването беше недвусмислено и без обяснения. Моля, ела направо в президентския апартамент. На втория етаж. В кабинета. Веднага, Майкъл, веднага, моля те.

Вицепрезидентът от Тексас чу изщракването на телефона в другия край на линията и също затвори, почеса се по главата и свали обвивката на една ментолова дъвка. Това му помагаше да се съсредоточи. Той се обади да му изпратят кола и тръгна към гардероба. Одел беше вдовец, спеше сам и нямаше кого да разбуди. След десет минути, облякъл панталони, обувки и пуловер върху ризата, той седеше на задната седалка на голямата лимузина и се взираше в ниско подстригания врат на флотския шофьор и в светлините на нощния Вашингтон, докато най-сетне пред тях се открои осветеният силует на Белия дом. Той подмина Южния портик и Южния вход — и двата парадни — и влезе в коридора на приземния етаж през малката врата в западния край. Каза на шофьора да го изчака; предполагаше, че няма да се бави. Но сгреши. Беше 4 часът и 7 минути.

Висшият орган във Великобритания, който ръководи овладяването на кризисни ситуации, е спешно свикана комисия, членовете на която се подбират в зависимост от характера на кризата. Неизменно остава само седалището на комисията. Почти винаги това е залата за брифинги — тихо подземно помещение с климатична инсталация — в сградата на Секретариата на правителството, в съседство с Даунинг Стрийт. Комисията е известна под името КОБРА — по инициалите на залата (Кабинет Офис Брифинг Рум), където заседаваха.

Малко повече от час бе необходим на сър Хари Мариот й сътрудниците му да съберат „представителството“ — така той наричаше участниците — от домовете им, от влаковете, с които всеки ден пътуваха за работа или от пръснатите им из различни отдели кабинети, в сградата на Секретариата. Той зае председателското място в 9 часа и 56 минути сутринта.

Очевидно отвличането беше престъпление, с което щеше да се заеме полицията, числяща се към министерството на вътрешните работи. Но този случай беше много по-сложен. Освен вътрешното министерство, щеше да се наложи участието и на министъра на външните работи, който трябваше да поддържа връзка с Държавния департамент във Вашингтон, а по този начин и с Белия дом. Освен това, ако Саймън Кормак бе прехвърлен в Европа, тяхната намеса щеше да се окаже важна и в политическо отношение. Под разпореждане на външното министерство се намираха Тайните Разузнавателни Служби — MI6 или „Фирмата“, като действията им щяха да бъдат насочени към установяване евентуалното участие на чуждестранни терористични групи. Техният представител бе дошъл от Сенчъри Хаус, която се намираше от другата страна на реката, и щеше да докладва на „Шефа“.

Към вътрешното министерство освен полицията се числеше и Службата за сигурност — MI5, контраразузнаването, което проявяваше жив интерес към тероризма, тъй като засягаше вътрешните интереси на Англия. Техният представител беше дошъл от Кързън Стрийт, на Мейфеър, където вече бяха започнали масова и щателна проверка на досиетата на вероятните извършители. Беше установена връзка и с голям брой дълбоко законспирирани агенти, които трябваше да намерят отговор на особено парливия въпрос: Кой?

Министерството на отбраната беше представено от висш държавен служител, под чието разпореждане се намираше полкът на Специалните въздушни части в Херефорд. Ако местонахождението на Саймън Кормак и неговите похитители бъдеше бързо установено и се стигнеше до „обсадно“ положение, то твърде вероятно бе услугите на СВЧ да се окажат необходими за спасяване на заложника. Това беше една от тайните задачи, за чието изпълнение хората от СВЧ бяха специално обучени. Не беше нужно да се споменава, че взводът, който се намираше в постоянна тридесетминутна бойна готовност — в този случай, според графика за дежурство, парашутистите от Седми взвод на Ескадрила В — беше поставен без излишен шум в състояние на повишена бойна готовност (10 минути), а смяната им от двучасова — в тридесетминутна готовност.

Беше дошъл представител на министерството на транспорта, което отговаряше за всички пристанища и летища. Поддържайки постоянна връзка с Бреговата охрана и Митниците, неговото ведомство щеше да осъществява постоянно наблюдение над всички места, откъдето страната можеше да бъде напусната, тъй като основната задача сега бе Саймън Кормак да остане в Англия, при положение, че похитителите имаха наум нещо друго. Той вече бе разговарял с министерството на търговията и промишлеността, откъдето бяха подчертали, че е практически невъзможно да се провери всеки запечатан и опакован контейнер, предназначен за транспортиране извън страната. Независимо от това митничарите и служителите от Бреговата охрана щяха да бъдат особено бдителни спрямо всякакъв вид частни самолети, яхти или моторници, рибарски лодки, каравани или други превозни средства, които пренасяха голяма каса или човек на носилка или пък просто упоен или в безсъзнание човек.

Най-важният член на комисията обаче седеше вдясно от сър Хари: Найджъл Крамър.

За разлика от районните и градските полицейски управления в английските графства, полицията в Лондон, известна като Столична полиция, се оглавява не от полицейски началник, а от комисар. По численост тя е най-голяма в страната. Комисарят, в този случай сър Питър Имбърт, има четирима заместници, всеки от които оглавява по една служба. Втора по ред от тях е службата за Специални операции (СО).

Тази служба има тринадесет отдела, от първи до четиринадесети, без пети, който, по неизвестни никому причини, не съществува. Към тях спадат групата за тайни операции, групата за тежки криминални престъпления, групата за бързо реагиране, групата, занимаваща се с измами, както и групата за престъпления по райони. Плюс Специалният отдел (контраразузнаване), Разузнавателният отдел (СО 12) и отделът за Борба с тероризма (СО 13).

Човекът, избран от сър Питър Имбърт да представлява Столичната полиция в комисията КОБРА, беше помощник-комисарят от службата за Специални операции Найджъл Крамър. Оттук нататък той щеше да докладва на две нива: на своя пряк началник и на самия комисар, както и на комисията КОБРА. При него щяха да постъпват всички данни от официално назначения по случая следовател, който бе упълномощен да използва останалите групи и отдели на службата както намери за уместно.

За да се изземе един случай от ръцете на дадено районно полицейско управление и да се възложи на Столичната полиция, е необходимо политическо решение. Министър-председателката беше взела такова решение, основавайки се на предположението, че съществува вероятност Саймън Кормак отдавна да се намира извън територията на Темз Вали и сър Хари Мариот току-що бе уведомил началника на полицията за това. Хората на Крамър вече бяха в покрайнините на Оксфорд.

Да наблюдават работата на комисията бяха поканени двама американци — Патрик Сеймър, човекът на ФБР в посолството и Лу Колинс, офицерът за свръзка от ЦРУ. Тяхното включване бе много повече от проява на обикновена учтивост — целта на присъствието им бе да държат в течение своите ведомства за усилията, които Лондон полага за разкриване на това престъпление, както и да предоставят ценна информация, до която техните колеги биха могли да се доберат.

Сър Хари откри заседанието с кратко изложение за известните до момента факти. Отвличането бе извършено само преди три часа. На този етап той сметна за необходимо да изкаже две предположения. Първо, че Саймън Кормак е откаран от Шотоувър Плейн и вече се намира в някакво скривалище; второ, че похитителите са вероятно терористи, които все още не са влезли във връзка с властите.

Човекът от разузнаването заяви, че неговите хора се опитват да се свържат с агентите, внедрени в известните европейски терористични групи, за да научат кой стои зад отвличането. Но за това щяха да бъдат необходими няколко дни.

— Животът на внедрените агенти е постоянно в опасност — добави той. — Не можем да се обадим просто така по телефона и да потърсим Джими. През следващата седмица ще бъдат проведени тайни срещи на различни места, за да видим дали ще можем да попаднем на някаква следа.

Човекът от Службата за сигурност каза, че неговият отдел прави същото по отношение на местните терористични групи, които биха могли да имат нещо общо с похищението или пък да знаят нещо за него. Той изрази съмнение, че престъпниците биха могли да са местни „кадри“. Ако не се броят ИРА и Националната Армия за Освобождение на Ирландия (НАОИ) — и двете ирландски организации — на Британските острови има доста побъркани, но като се има предвид степента на професионализма, с който беше действано на Шотоувър Плейн, едва ли ставаше дума за обикновените, зле подготвени шумотевици. Въпреки това неговите внедрени агенти също щяха да бъдат активизирани.

Найджъл Крамър докладва, че първите улики ще станат известни след съдебно-медицинската експертиза или от случаен свидетел, който все още не е разпитан.

— Знаем, че са използвали микробус — каза той. — Боядисан в зелено стар Форд Транзит, с добре познатата в Оксфордшир емблема на компанията за плодове „Барлоу“ от двете страни. Бил е забелязан да се движи по посока на Уитли, отдалечавайки се от местопрестъплението, около 5 минути след нападението. Но микробусът не е на компанията — това е установено със сигурност. Свидетелят не е запомнил регистрационния номер. В момента е организирано широкомащабно издирване на всички, които са видели микробуса — накъде пътува или хората на предната седалка. Явно са били двама — само неясни силуети зад стъклото — но млекарят смята, че единият е бил с брада. Като веществени доказателства разполагаме с крик за кола, идеални отпечатъци от гумите на микробуса — хората от Темз Вали са установили къде точно е бил спрян — и множество гилзи, по всяка вероятност от автоматично оръжие. Ще ги изпратим на оръжейните експерти във Форт Халстед. Също и куршумите, когато бъдат извадени от труповете на двамата агенти от Секретните служби, както и на сержант Дън от Специалните части в Оксфорд. Разбира се, по-точни данни ще получим от Форт Халстед, но на пръв поглед изглеждат като амуниции, използвани в армиите на страните от Варшавския договор. Почти всички европейски терористи, с изключение на ИРА, разполагат с оръжие от Източния блок. Съдебно-медицинските експерти в Оксфорд са добри, но все пак аз ще наредя всички веществени доказателства да бъдат изпратени в нашите лаборатории във Фулъм. Полицията в Темз Вали ще продължи търсенето на свидетеля. И така, господа, следствието ще се разгърне в четири посоки. Микробусът, с който престъпниците са се измъкнали, свидетели на или в близост до мястото на нападението, уликите, които похитителите са оставили след себе си и — още нещо за полицията в Темз Вали — издирване на всеки, който е бил забелязан да наблюдава къщата на Удсток Роуд. Очевидно — той погледна към двамата американци — Саймън Кормак е бягал по един и същ маршрут всяка сутрин и по едно и също време през последната седмица.

В този момент иззвъня телефонът. Търсеха Крамър. Той пое слушалката, зададе няколко въпроса, слуша в продължение на известно време и след това зае мястото си на масата.

— Назначил съм капитан II ранг Уилямс, началник на СО 13, отдела за борба с тероризма, за официален шеф на разследването. Току-що ми се обади. Мислим, че сме открили микробуса.

Собственикът на Уайтхил Фарм, близо до Фокс Кавърт по пътя за Ислип, бе извикал пожарникарите в 8 часа и 10 минути, след като видял дим и пламъци да се издигат над полусрутения му хамбар. Той се намирал в една крайпътна ливада на около петстотин метра от фермата му и стопанинът рядко го използвал. Пожарната команда от Оксфорд се отзовала, но твърде късно, за да спаси хамбара. Фермерът стоял безпомощно, докато пламъците поглъщали дървената постройка. Първо се сгромолясал покривът, а после и стените.

Докато пожарникарите довършвали гасенето на огъня, забелязали останките на микробус под овъглените греди. Това станало в 8 часа и 41 минути. Фермерът се кълнял, че никога не е държал превозно средство в хамбара. Разтревожени, че в микробуса може да е имало хора — цигани, калайджии или даже къмпингуващи — те останали да отместят гредите. Когато били в състояние да приближат, огледали внимателно вътрешността на колата; но не открили останки от хора. Със сигурност обаче микробусът бил Транзит.

След завръщането си в Оксфорд един съобразителен командир на отделение чул по радиото, че полицията в Темз Вали издирва Транзит, за който се предполага, че е бил използван във „въоръжено нападение“ рано същата сутрин. Той се обадил в Кидлингтън.

— Боя се, че това, което е останало от него, няма да ни помогне много — заяви Крамър. — Гумите вероятно са изгорели, отпечатъците са унищожени. Все пак номерата по двигателя и шасито сигурно не са засегнати. Хората от транспортната секция вече са на път. Ако нещо е останало, колкото и дребно да е наглед, те ще го открият.

Транспортната секция на Скотланд Ярд се числи към групата за тежки престъпления, част от службата за Специални операции.

Комисията продължи да заседава, но някои от главните участници си тръгнаха, за да работят по поставените задачи, оставяйки свои подчинени, които да ги заместват и държат в течение, ако бъде открита следа. Председателството бе поето от един заместник-министър от вътрешното министерство.

В един идеален свят, какъвто за съжаление не съществува, Найджъл Крамър би предпочел да държи пресата настрани, поне за известно време. Към 11 часа сутринта Клайв Емпсън от Оксфорд Мейл вече беше в Кидлингтън и проверяваше сведенията за престрелка и убийство на Шотоувър Плейн около зазоряване. Изненадаха го три неща. Първото бе, че скоро го отведоха при шефа на детективите, който го заразпитва откъде има тези сведения. Той отказа да даде обяснения. Второто бе чувството на неприкрита уплаха между младшите полицейски служители в участъка на Темз Вали. И трето — че не му оказаха никаква помощ. За двойно убийство — съпругата на печатарския работник бе видяла само двете тела — полицията обикновено би потърсила съдействието на пресата и би направила изявление, да не говорим, че щеше да насрочи пресконференция.

На връщане към Оксфорд той премисли всичко. Ако се отнасяше до „естествена смърт“, телата щяха да бъдат откарани в градската морга. Но „убити при престрелка“ щеше да наложи използването на по-сложната апаратура в болницата Радклиф. За щастие в момента той имаше връзка с една медицинска сестра, която работеше там. Тя не беше в отделението по патоанатомия, но сигурно познаваше някого там.

Към обяд вече му бяха казали, че в Радклиф има голямо раздвижване: В моргата докарали три трупа, двата по всяка вероятност на американци, а третият — на английски полицай. Съдебният патолог пристигнал чак от Лондон, имало и човек от американското посолство. Това го озадачи.

Ако загиналите бяха от близката база в Апър Хейфорд, в болницата щяха да дойдат униформени представители от Военновъздушните сили на САЩ; ако на плочата за аутопсии лежаха труповете на американски туристи, щеше да дойде някой служител от посолството. Но защо в Кидлингтън не му казаха нищо? Той се сети за Саймън Кормак, за когото всички знаеха, че през последните девет месеца е студент тук и отиде в Бейлиъл Колидж. Там срещна една симпатична студентка от Уелс, на име Джени.

Тя потвърди, че Саймън Кормак не се е явил на консултации този ден, но не му отдаде голямо значение. Сигурно се е скапал от ежедневните кросове. Кросове? Ами да, на него се възлагат най-големите надежди за победа над Кембридж през декември. Всяка сутрин провежда изтощителни тренировки. Обикновено на Шотоувър Плейн.

Клайв Емпсън се почувства така, сякаш някой го е ритнал в корема. Свикнал с мисълта, че ще прекара целия си живот, отразявайки събитията за Оксфорд Мейл, пред очите му внезапно заблестяха мамещите светлини на Флийт Стрийт. Почти позна какво бе станало, но предположи, че убитият е Саймън Кормак. Такъв бе репортажът, който изпрати късно следобед на един голям лондонски вестник. В резултат на това правителството бе принудено да направи изявление.

Хората от коридорите на властта във Вашингтон понякога в частни разговори признаваха на английските си приятели, че биха дали дясната си ръка за британската правителствена система.

Британската система е пределно опростена. Кралицата неизменно е държавен глава. Правителството се оглавява от министър-председател, който винаги е лидерът на партията, спечелила общите избори. Това осигурява две предимства. Опозиционното малцинство в парламента никога не е в състояние да въвлече в конфликт върховния представител на изпълнителната власт в страната (което улеснява необходимите, макар и не винаги популярни законодателни мерки), а бъдещият министър-председател след победа в изборите е почти винаги вещ и опитен политик на национално равнище и, най-вероятно, бивш министър от кабинета на някоя от предишните администрации. Опитът, уменията, познанията как стават нещата, както и по какъв начин да се стигне до тяхното осъществяване, е винаги налице.

Лондон разполага и с трето преимущество. Зад политиците стои армия от висши държавни чиновници, които вероятно са работили за предишната администрация, администрацията преди нея, а също и за предхождащата първите две. Всеки от тези „мандарини“ има зад гърба си десетина години стаж на най-високо ниво и помощта, която оказва на новите победители, е неоценима. Те знаят какво се е случило при предишното правителство и защо, водят протоколите и са наясно с всички клопки, които управлението крие в себе си.

Във Вашингтон бившият президент отнася почти всичко със себе си — опитът, съветниците и протоколите или поне онези, които някой полковник-симпатизант не е унищожил. Встъпващият в длъжност президент започва всичко отначало, често само с опит като щатски губернатор, със свой собствен екип от съветници, които в повечето случаи са новаци като него и не знаят как да заобикалят клопките. Това обяснява защо доста хора във Вашингтон не могат да се окажат на нивото на репутацията си.

Това обяснява защо когато силно смутен, вицепрезидентът Одел напусна президентския апартамент и закрачи по Западното крило в 5 часа и 5 минути сутринта на този октомврийски ден, той не беше съвсем сигурен какво трябва да направи или към кого да се обърне за съвет.

„Не мога сам да се справя с това, Майкъл — беше му казал президентът. — Ще се опитам да продължа да изпълнявам задълженията си. Ще остана в Овалния кабинет. Но не мога да оглавя Комисията за овладяване на кризисни ситуации. Най-малкото, аз съм лично засегнат… Върни ми сина, Майкъл, върни ми го.“

Одел беше много по-емоционален човек от Джон Кормак. Никога не беше виждал своя суховат приятел-академик толкова разстроен, нито пък си беше мислил, че това може да стане. Той бе прегърнал президента и се бе заклел, че ще изпълни молбата му. Кормак се бе върнал в спалнята, където лекарят на Белия дом даваше успокоителни на ридаещата Първа дама.

Сега Одел седеше на централния стол край масата в Залата на Кабинета. Поръча кафе и започна да набира телефонни номера. Отвличането бе станало в Англия, извън страната; трябваше да повика държавния секретар. Обади се на Джим Доналдсън и го събуди. Не му обясни нищо, просто каза, че трябва незабавно да дойде в Залата на Кабинета. Доналдсън обаче възрази. Щял да дойде в девет часа.

— Джим, размърдай си задника и пристигай, ама веднага. Извънредно положение. И не се обаждай на президента да го питаш дали е вярно. Той няма да ти отговори. Възложи на мен да поема нещата в свои ръце.

Докато беше губернатор на Тексас, Майкъл Одел смяташе, че си няма понятие от международни отношения. Но той бе прекарал достатъчно време във Вашингтон като вицепрезидент, за да присъства на безброй брифинги по въпросите на международните отношения и да научи много неща. Онези, които го харесваха единствено заради съзнателно изграждания и поддържан образ на „народен човек“, не бяха справедливи в оценката си за него. За което много често съжаляваха. Майкъл Одел не би спечелил доверието и уважението на човек като Джон Кормак, ако беше глупак. Всъщност той беше много умен.

Обади се на Бил Уолтърс, министъра на правосъдието, който упражняваше политически контрол над ФБР. Той бе буден и облечен след обаждането на Дон Едмъндс, директор на Бюрото. Уолтърс вече знаеше.

— Тръгвам, Майкъл — каза той. — Искам да доведа и Дон Едмъндс. Ще ни бъде необходим опитът на Бюрото. Освен това всеки час Дон получава доклад от своя човек в Лондон. Трябва да сме постоянно в течение. Какво ще кажеш?

— Дадено — отговори Одел с облекчение. — Доведи Едмъндс.

Цялата група се събра около 6 часа. Тук бяха и Хюбърт Рийд от финансовото министерство (което отговаряше за Секретните служби), министърът на отбраната Мортън Станърд, Брад Джонсън, съветник по националната сигурност и Лий Алегзандър, директор на ЦРУ. Отвън чакаха Дон Едмъндс от ФБР, Крайтън Бърбанк от Секретните служби и заместник-директорът (оперативен) на ЦРУ.

Лий Алегзандър беше наясно, че назначаването му за директор на Разузнавателното управление беше по политическа линия. Той не беше разузнавач от кариерата. Човекът, който ръководеше цялата оперативна дейност на ЦРУ, беше неговият заместник по оперативната част. Дейвид Вайнтрауб чакаше навън с останалите.

Дон Едмъндс също бе довел един от най-високопоставените си служители. Директорът на ФБР има трима заместници, оглавяващи съответно Службата за защита на закона, Административната служба и Службата за разследване. Шефът на Службата за разследвания Бък Ревъл отсъстваше по болест. Самата служба има три отдела — разузнавателен, за международни връзки (към която се числеше Патрик Сеймър в Лондон) и за криминални разследвания. Едмъндс бе довел заместник-директора на отдела за криминални разследвания, Филип Кели.

— По-добре всички да влязат — предложи Брад Джонсън. — Към настоящия момент те знаят повече от нас.

Никой не се възпротиви. По-късно експертите щяха да формират Групата за Действие при Кризисни Ситуации, заседанията на която щяха да се провеждат в залата за кризисни ситуации на долния етаж, до Комуникационния център, за по-голямо удобство и самостоятелност. Още по-късно към тях щяха да се присъединят и хората от правителството, раздразнени от телеобективите на пресата, които бяха насочени към прозорците на Залата на Кабинета през Розовата градина.

Първо изслушаха разгневения Крайтън Бърбанк, който направо обвини англичаните за станалото. Запозна ги с всичко, което бе научил от екипа си в Самъртаун, доклад, който обхващаше всичко до тръгването на бегача от Удсток Роуд същата сутрин и това, което хората му по-късно бяха видели и установили на Шотоувър Плейн.

— Двама души от службата ми са мъртви — разгорещено отсече той. — Трябва да отида и да кажа това на две вдовици и три сирачета. Защото онези копелета не могат да организират една охранителна операция както трябва. Настоявам, господа, в протокола да бъде отразено, че моята служба неколкократно е възразявала срещу изпращането на Саймън Кормак за една година в чужбина, както и че ни трябваха петдесет човека за охраната му, а не дванайсет.

— Добре, имали сте право — опита се да го успокои Одел.

Дон Едмъндс току-що бе изслушал един продължителен доклад от Патрик Сеймър, служителя на ФБР в Лондон. Той бе съобщил за всичко, станало до приключването на първото заседание на КОБРА в сградата на Секретариата.

— Всъщност как протича един такъв случай на отвличане? — попита Рийд тихо.

От всички висши съветници на президента Кормак в стаята Хюбърт Рийд беше този, за когото всички смятаха, че не ще може да се справи с грубите политически борби, характерни за вашингтонската администрация.

Той беше нисък, тих мъж, със стеснителен, даже безпомощен вид, подсилван от очила, който го правеха да изглежда като бухал. Бе наследил богатството си и започнал работа на Уолстрийт като специалист по пенсионните фондове към голяма брокерска къща. Благодарение на своя нюх за изгодни инвестиции, на петдесетгодишна възраст той вече бе един от водещите финансисти и в продължение на доста години бе управлявал семейните попечителски фондове на Кормакови. Така двамата се бяха запознали и сприятелили.

Талантът му като финансист бе причината Джон Кормак да го покани във Вашингтон, където, начело на финансовото министерство, той бе съумял да задържи спираловидно нарастващия бюджетен дефицит на Америка в определени граници. Щом станеше дума за финанси, Хюбърт Рийд се чувстваше на своя почва, но когато го посвещаваха в някои от „тежките“ операции на Бюрото за борба с наркотиците или на Секретните служби, подведомства на финансовото министерство, той се чувстваше напълно безпомощен.

Дон Едмъндс погледна към Кели. В стаята той беше специалистът по предотвратяване и разкриване на престъпления.

— Обикновено ако похитителите и скривалището им не бъдат бързо открити, те установяват контакт и искат откуп. След това се опитваме да преговаряме за връщането на заложника. Разследването, разбира се, продължава, за да установим местонахождението на престъпниците. Ако не успеем, остават единствено преговорите.

— Кой ще ги води в този случай? — попита Станърд.

Настъпи тишина. Америка разполага с едни от най-съвършените алармени системи в света. Нейните учени са разработили инфрачервени сензори, които могат да открият телесна топлина от разстояние няколко километра над земната повърхност; сензори за шум, които могат да доловят дишането на мишка от разстояние един километър; сензори за движение и светлина, които откриват угарка от цигара от голяма височина. Нито една система в целия арсенал обаче не може да се сравни със сензорната система ПСЗ във Вашингтон. Тя действаше вече цели два часа и беше на път да достигне върховите си показатели.

— Трябва да изпратим някого там — настоя Уолтърс. — Не можем да оставим всичко изцяло в ръцете на англичаните. От нас се очаква да направим нещо, да вземем мерки, да върнем това момче.

— Да, по дяволите! — избухна Одел. — Можем да кажем, че те са виновни за отвличането на момчето, въпреки че Секретните служби са настояли английският полицай да седи на задната седалка… — Бърбанк гневно го погледна. — Имаме достатъчно влияние. Можем да настояваме да участваме в тяхното разследване.

— Едва ли ще можем да изпратим екип на вашингтонската полиция и да изземем случая от ръцете на Скотланд Ярд при положение, че това е станало на тяхна територия — посочи министърът на правосъдието Уолтърс.

— Добре, ами какво ще кажете за преговорите тогава? — запита Брад Джонсън.

Професионалистите все още мълчаха. Джонсън крещящо нарушаваше правилата на ПСЗ. Което значи Покрий Си Задника. Одел заговори, като се мъчеше да прикрие всеобщото колебание.

— Ако се стигне до преговори — попита той, — кой е най-добрият парламентьор в света за освобождаване на заложници?

— В Куонтико — обади се Кели — се намира Групата по поведенческа психология на ФБР. Те водят преговорите в случай на отвличане тук, в Америка. Те са най-добрите, с които разполагаме…

— Попитах кой е най-добрият в света — повтори вицепрезидентът.

— Човекът, който е довел до успешен край най-голям брой преговори за връщане на заложници — спокойно отбеляза Вайнтрауб — е един мъж на име Куин. Познавам го — или поне го познавах някога.

Десет чифта очи се обърнаха към него.

— Разкажете ни какво знаете за него — нареди Одел.

— Той е американец — каза Вайнтрауб. — След напускане на армията започва работа в една застрахователна компания в Хартфорд, работа с клиенти в цяла Европа. Оженва се, ражда му се дъщеря. Съпругата му, французойка, и детето загиват при пътна злополука край Орлеан. Той започва да пие, компанията в Хартфорд го уволнява, оставя пиенето и постъпва в една от фирмите на Лойд’с в Лондон, специализирана в персонални застраховки и, съответно, в преговори за заложници. Доколкото си спомням, работил е за тях десет години — от 1978 до 1988. След това се оттегля. За това време участва лично или, там, където има проблеми с езика, като съветник, в повече от дузина успешно приключили преговори за връщане на заложници из цяла Европа. Мисля, че говори три езика освен английски и познава Англия и Европа като дланта си.

— Ще ни свърши ли работа? — попита Одел. — Може ли да участва в този случай от името на САЩ?

Вайнтрауб сви рамене.

— Вие попитахте кой е най-добрият в света, господин вицепрезидент — отговори той.

Хората около масата закимаха с облекчение.

— Къде е той сега? — запита Одел.

— Мисля, че след оттеглянето си живее в южната част на Испания, сър. Сигурно е записано в досието му в Ленгли.

— Намерете го, мистър Вайнтрауб — каза Одел. — Доведете го тук, този мистър Куин. Не се спирайте пред нищо.

В седем часа същата вечер новината гръмна като бомба от телевизионния екран. Говорителят на испанската телевизия съобщи на втрещените зрители за събитията, станали сутринта край Оксфорд. Мъжете край тезгяха в бара на Антонио в Алкантара дел Рио гледаха смълчани. Антонио наля на високия чужденец чаша вино за сметка на заведението.

— Mala cosa[9] — каза той съчувствено.

Високият мъж не сваляше очи от екрана.

— No es mi asunto — отговори той за учудване на Антонио. — Не е моя работа.

Дейвид Вайнтрауб излетя от военновъздушната база Андрюс край Вашингтон в десет часа сутринта вашингтонско време със самолет VC20A, военната версия на Гълфстрийм 3. С пълен резервоар, неговите двигатели Ролс Ройс Спей 511 можеха да го пренесат на разстояние от 7 000 километра с осигурен тридесетминутен резерв. Самолетът прелетя над Атлантическия океан на височина 15 000 метра със скорост 800 километра в час за седем часа и половина при благоприятен вятър.

При шестчасовата разлика във времето, когато заместник-директорът се приземи в Рота, военноморската база на САЩ, разположена от другата страна на залива срещу Кадиз, Андалусия, часът беше единадесет и половина през нощта. Той веднага се прехвърли на очакващия го хеликоптер Сий Спрайт SH2F, който се вдигна във въздуха и пое на изток преди Вайнтрауб да успее да седне. Срещата трябваше да се състои на обширния равен плаж, наречен Казарес. Там го очакваше млад служител от мадридската резидентура, който бе пристигнал с кола. Младежът беше напорист и умен, току-що завършил школата на ЦРУ в Кемп Пиъри, Вирджиния и се стремеше да направи добро впечатление на заместник-директора. Вайнтрауб въздъхна.

Те прекосиха внимателно Манилва. Полеви агент Снийд на два пъти пита за посоката. Пристигнаха в Алкантара дел Рио малко след полунощ. По-трудно беше да открият варосаната касита, която се намираше извън града, но един селянин услужливо им показа пътя.

Лимузината спря в тъмнината и Снийд загаси двигателя. Слязоха и огледаха смълчаната къща, а Снийд натисна дръжката на вратата. Тя беше затворена с резе. Влязоха направо в широката прохладна дневна на приземния етаж. На лунната светлина Вайнтрауб успя да различи една типично мъжка стая — волски кожи, нахвърляни върху каменните плочи, кресла, стара маса за хранене от испански дъб, стенна етажерка пълна с книги.

Снийд започна опипом да търси ключ за лампа по стената. Вайнтрауб забеляза трите газени лампи и разбра, че младият мъж си губи времето. В задния двор сигурно имаше дизелов генератор, който осигуряваше ток за къпане и готвене. Но след залез слънце Куин го изключваше. Снийд продължаваше да шумоли наоколо. Вайнтрауб пристъпи напред. Той почувства острието на ножа под дясното си ухо и замръзна. Мъжът беше слязъл безшумно от спалнята по каменната стълба.

— Доста време мина от Сонг Тай, Куин — каза тихо Вайнтрауб.

Острието на ножа престана да притиска шията му.

— Какво става, сър? — попита Снийд бодро от другия край на дневната.

По плочите се плъзна сянка, пламна кибритена клечка и газената лампа на масата освети стаята с топлия си блясък. Снийд подскочи половин метър във въздуха. Майор Керкорян в Белград би умрял от удоволствие.

— Уморително пътуване — каза Вайнтрауб. — Какво ще кажеш да седна?

Куин беше увил около кръста си парче памучен плат като саронг от Ориента. Гол до кръста, жилест, закален от физически труд. Снийд зяпна при вида на белезите му.

— Аз съм вън от играта, Дейвид — каза Куин. Той седна на масата срещу заместник-директора. — Оттеглих се.

Бутна една чаша и глинената кана с червено вино към Вайнтрауб, който си наля, отпи и кимна одобрително. Тръпчиво червено вино. Такова никога не се сервира на масите на богаташите. Вино за селяни и войници.

— Моля те, Куин.

Снийд беше силно впечатлен. Заместник-директорите не молят. Те нареждат.

— Няма да дойда — каза Куин.

Снийд се приближи към осветената част на стаята. Сакото му беше разкопчано. Той го разгърна леко, за да покаже дръжката на пистолета, който носеше в кобур на кръста си. Куин даже не го погледна; беше вперил поглед във Вайнтрауб.

— Кой е този пикльо? — попита той тихо.

— Снийд — каза Вайнтрауб с нетърпящ възражение глас, — идете да проверите гумите.

Снийд излезе. Вайнтрауб въздъхна.

— Куин, този случай в Таормина. Момиченцето. Знаем за него. Ти нямаш вина.

— Не разбираш ли? Аз съм вън от играта. Край. Никога вече. Бил си път напразно. Намери някой друг.

— Няма кой друг. Англичаните имат хора, добри при това. Но Вашингтон настоява за американец. А при нас няма друг, който може да се сравни с теб, когато става дума за Европа.

— Вашингтон иска да си върже гащите — сопна се Куин. — Винаги го правят. Трябва им изкупителна жертва, ако нещо се обърка.

— Да, може би — призна Вайнтрауб. — За последен път, Куин. Не за Вашингтон, не за правителството, не дори и за момчето. Заради родителите. Трябва им най-добрият. Казах им, че това си ти.

Куин огледа стаята, взирайки се в малкото, но скъпи за него предмети наоколо, като че ли никога повече нямаше да ги види.

— Няма обаче да го правя за черните очи на никого — каза той най-накрая.

— Кажи си цената — направо попита заместник-директорът.

— Трябва да ми оберете гроздето. Реколтата.

След десетина минути излязоха навън. Куин беше облякъл тъмен панталон, риза и маратонки на бос крак. През рамото му беше метната войнишка торба. Снийд отвори вратата на колата. Куин се настани на предната седалка, а Вайнтрауб седна зад волана.

— Вие оставате тук — обърна се той към Снийд — Да оберете гроздето.

— Какво да направя? — зяпна Снийд.

— Чухте ме. Слезте в селото сутринта, наемете няколко души и оберете лозята на този човек. Аз ще се разбера с шефа ви в Мадрид.

Когато стигнаха до плажа Казарес, Вайнтрауб извика кръжащия наблизо Сий Спрайт по портативния радиопредавател. Качиха се на борда му и полетяха през кадифената тъмнина към Рота и Вашингтон.

5.

Дейвид Вайнтрауб беше отсъствал от Вашингтон само двадесет часа. По време на осемчасовия си полет от Рота до военновъздушната база Андрюс той прекоси шест часови зони и се приземи в щаба на 89-та военна въздушнопреносима част в Мериланд в 4 часа сутринта. През това време двете правителства — във Вашингтон и в Лондон, бяха поставени буквално под обсада.

Много малко са страховитите гледки, които могат да се сравнят с обединените сили на световните масмедии, загубили всякакви задръжки. Апетитът им е неутолим, а методите — брутални.

Самолетите от Съединените Щати за Лондон и за което и да е друго летище във Великобритания бяха претъпкани от бордовите врати до тоалетните, тъй като всеки американски вестник или телевизионна компания, които смятаха, че са заслужили по някакъв начин името си на новинари, бяха командировали свои екипи в английската столица. С пристигането си те сякаш обезумяваха — всички бързаха да предават информация, а такава все още нямаше. Лондон и Белият дом се бяха споразумели да се придържат към първоначалното кратко съобщение. То обаче в никакъв случай не задоволяваше журналистите.

Репортери и телевизионни екипи обсадиха къщата на Удсток Роуд, сякаш пред вратата й всеки момент можеше да се появи отвлеченият младеж. Но вратата остана здраво затворена, докато хората от секретните служби, по заповед на Крайтън Бърбанк, опаковаха и последната вещ и се приготвиха да си тръгват.

Главният съдия-следовател на Оксфорд, като използва правомощията, които му даваше раздел 20 от Поправката на закона за съдия-следователи, освободи телата на мъртвите агенти от секретните служби веднага след като съдебният патолог от Вътрешното министерство приключи с тях. Те бяха предадени на посланик Чарлз Феъруедър, който щеше да ги изпрати на близките им. Всъщност те бяха съпроводени от старши служител на посолството до военновъздушната база на САЩ недалеч от Апър Хейфорд, където почетна стража им отдаде последни почести и ковчезите бяха натоварени на транспортен самолет за военновъздушната база Андрюс. Със същия самолет отпътуваха и останалите десет агенти, които едва не бяха смазани от тълпата жадни за изявления журналисти на излизане от къщата в Самъртаун.

Завръщаха се в Щатите, където щеше да ги посрещне Крайтън Бърбанк и да започне безкрайното следствие, чиято цел беше да открие къде бяха допуснали грешка. Нямаха повече работа в Англия.

Дори след като къщата в Оксфорд беше опразнена и затворена, една малка групичка от незагубили надежда репортери остана да чака отвън в случай, че нещо, каквото и да е, все пак се случеше там. Други се втурнаха из университетското градче да преследват всеки, който познава Саймън Кормак — преподаватели, състуденти, хора из колежите, бармани, спортисти. Други двама американски студенти бяха принудени да се скрият, въпреки че не учеха в същия колеж. Майката на единия, която бяха открили чак в Америка, беше достатъчно любезна да заяви, че незабавно ще върне сина си, тъй като в Маями е далеч по-безопасно. Това изказване се появи във вестниците и й спечели покана за участие в едно телевизионно шоу.

Тялото на сержант Дън беше предадено на семейството му, а колегите му от полицейския участък Темз Вали се подготвиха да го погребат с пълни почести.

Всички веществени доказателства бяха изпратени в Лондон. Гилзите пък заминаха за Кралския оръжеен институт за изследване и развитие във Форт Халстед, разположен недалеч от Севъноукс, графство Кент. Там гилзите от „Скорпиона“ бяха незабавно идентифицирани, което даде основание да се предположи, че похищението вероятно е работа на терористична групировка от Европа. Този факт не стана публично достояние.

Останалите веществени доказателства бяха изпратени в лабораторията на Столичната полиция. Това бяха смачкани стръкове трева с петна от засъхнала кръв по тях, образци от калта, отливки на отпечатъците от гумите, захвърленият крик, отпечатъци от стъпки, куршумите, извадени от трите трупа и парчета от разбитото стъкло на колата. Преди да изтече първият ден на произшествието, ливадата на Шотоувър Плейн беше сякаш почистена с прахосмукачка.

Самата кола беше вдигната на колесар и закарана в транспортната секция на Отдела за тежки криминални престъпления, но много по-голям интерес представляваше микробусът Форд Транзит, който беше открит в опожарения хамбар. Експерти пълзяха между овъглените останки, докато самите те почерняха като саждите. Ръждясалата верига от градинската врата беше свалена толкова внимателно, като че ли беше направена от стъкло, но единственото нещо, което можаха да научат бе, че е била срязана със стандартни клещи за рязане на болтове. Много по-важна улика бяха отпечатъците от леката кола, излязла от фермата след смяната на превозните средства.

Полуразбития Транзит откараха в ремарке до Лондон, където внимателно го разглобиха на съставните му части. Регистрационните номера бяха фалшиви, но престъпниците бяха показали голяма старателност — номерата спокойно биха могли да принадлежат на микробус, произведен същата година.

За експертите беше ясно, че микробусът е бил ремонтиран и приведен в отлично състояние от опитен механик. Някой се беше опитал да заличи номерата на двигателя и шасито с ъглошлайф-приставка за електрическа дрелка, снабден с волфрам-карбиден абразивен диск. Всичко това би могло да се закупи в който и да е магазин за инструменти. Операцията не беше достатъчно сполучлива. Тези номера се нанасят посредством цветно щамповане. Първоначалните цифри бяха разчетени от по-дълбоката част на отпечатъка чрез спектроскопичен анализ.

Централният компютър за транспортни средства в Суонзи осигури данни за оригиналните регистрационни номера и последния известен собственик на микробуса. Компютърните данни сочеха Нотингам като негово местожителство. Адресът беше проверен, но се оказа, че човекът се е преместил. Не беше оставил друг адрес. Незабавно започнаха издирване на собственика… без излишен шум.

На всеки кръгъл час Найджъл Крамър докладваше за хода на следствието пред членовете на комисията КОБРА, а те от своя страна уведомяваха отделите си. Ленгли упълномощи своя представител в Лондон, Лу Колинс, да съобщи, че те също са мобилизирали всички свои внедрени агенти в европейските терористични групировки. А те не бяха малко. Контраразузнаването и антитерористичните служби на страните, където имаше такива групировки, също помагаха с каквото могат. Издирването добиваше невероятни мащаби, но от похитителите все още нямаше следа.

Те не бяха влезли в контакт с никого. Телефонните линии бяха претоварени от момента, в който отвличането стана известно. Телефоните в Кидлингтън, в Скотланд Ярд, в американското посолство на Гровнър Скуеър и във всички правителствени служби непрекъснато звъняха. Наложи се да бъдат назначени още телефонистки. Едно трябваше да се признае на англичаните — опитваха се всячески да помогнат. Разбира се, всяко обаждане се проверяваше. Всички останали разследвания минаха на заден план. Сред хилядите телефонни обаждания имаше и такива на откачени, ексцентрици, измамници, оптимисти, на надяващи се, на желаещи да помогнат и на обикновени смахнати.

Първият филтър, който пресяваше тези съобщения, бяха телефонните оператори; после идваха хилядите полицейски служители, които внимателно слушаха и се съгласяваха, че подобният на пура предмет в небето сигурно е изключително важен и, разбира се, ще бъде доведен до знанието на министър-председателя. Последното сито бяха старшите полицейски служители, които лично разпитваха онези, чиито обаждания бяха наистина „правдоподобни“. Сред тях бяха и двама шофьори, забелязали рано сутринта зеления микробус на пътя между Уитли и Стентън Сейнт Джон. Но всички следи завършваха до опожарения хамбар.

През годините на служба в полицията Найджъл Крамър беше разкрил доста престъпления; той бе започнал като квартален сержант от полицията, премина на детективска работа и вече тридесет години беше на това поприще. Крамър чудесно знаеше, че престъпниците винаги оставят следи — всеки път, когато докоснеш нещо, оставяш някаква, макар и трудно забележима следа. Един добър полицай би могъл да открие тази следа, особено с помощта на съвременната техника, ако търси достатъчно добре. Но за това беше нужно време, а с такова той не разполагаше. Натиск за спешно разкриване на престъпления му беше оказван и преди, но нищо не можеше да се сравни с настоящия случай.

Знаеше и още нещо. Знаеше, че независимо от цялата техника на света, на детектива му е нужен късмет. Във всяко разследване има поне един „пробив“, който си е чист късмет — добър за полицая и лош за престъпника. В противен случай престъпникът все пак има шанс да се измъкне. Въпреки това човек може да помогне на късмета си и той нареди на разпръснатите из страната полицейски екипи да не пренебрегват абсолютно нищо, колкото и нищожно или глупаво да им се струва то. След двадесет и четири часа обаче и той като колегата си от Темз Вали започна да мисли, че случаят няма да протече „скоростно“. Престъпниците просто се бяха изпарили и за да ги открият, трябваше да положат неимоверно много усилия.

А тук от значение беше и още един фактор — самият заложник. Това, че беше син на президента на САЩ, превръщаше случая в политически, а не в типично полицейски. Да спасиш момчето на градинаря значи да спасиш един човешки живот. Да преследваш някого, който е откраднал торба пари или е извършил убийство, значи просто да си вършиш работата. Когато става дума обаче за заложник трябва да се пипа много внимателно. Изплашиш ли похитителите, те, независимо от времето и парите, които са вложили в начинанието си, зарязват всичко и бягат, като оставят след себе си трупа на заложника. Точно това обясни той на угрижената комисия малко преди полунощ лондонско време. Испания беше един час назад и точно по това време Дейвид Вайнтрауб беше седнал на чаша вино с Куин. Английският полицай Крамър не знаеше това. Все още.

В частен разговор хората от Скотланд Ярд признаваха, че поддържат далеч по-добри връзки с пресата, отколкото понякога изглежда. Често се дразнеха за дреболии, но когато ставаше дума за нещо наистина сериозно, редакторите и собствениците на вестниците обикновено отстъпваха пред настоятелните молби и обуздаваха журналистическите си нрави. Под „нещо сериозно“ разбираха застрашен човешки живот или националната сигурност. Именно поради това някои случаи на отвличане не получаваха гласност, въпреки че вестникарите знаеха много подробности.

В този случай обаче мълвата плъзна по вина на един млад репортер от Оксфорд, който си вреше носа навсякъде, а сега британската преса се оказа безсилна да обуздае клюките. Комисарят, сър Питър Имбърт, лично се срещна с осем собственици на вестници, с двадесет главни редактори и с шефовете на двете телевизионни мрежи и дванадесет радиостанции. Той се опита да им обясни, че независимо от изявленията и публикациите в чуждестранната преса, твърде вероятно е похитителите, сврени в скривалище някъде в Англия, да слушат английските радиостанции, да гледат английската телевизия и да четат английските вестници. Помоли ги да не публикуват или излъчват безпочвени съобщения за това как полицията затяга обръча около тях и се готви да щурмува укритието им, защото престъпниците биха могли да се паникьосат, да убият заложника и да офейкат. Те се съгласиха с него.

В Лондон течаха първите часове на новия ден. Далеч на юг, над потъналите в мрак Азорски острови един военен VC20A безшумно се носеше във въздуха в посока Вашингтон.

Похитителите наистина се бяха сврели в скривалището си. След като мина през Бъкингам предната сутрин, Волвото пресече път М-1 на изток от Милтън Кийнс и зави на юг към Лондон, вливайки се в прииждащия стоманен поток, който в този час се стичаше към столицата, и се изгуби сред огромните камиони и колите, които всеки ден изминаваха пътя от домовете си в Бъкингамшир, Бедфордшир и Хартфордшир към големия град. Северно от Лондон Волвото навлезе в М-25, околовръстната магистрала, която заобикаля столицата в кръг с радиус 60 километра от центъра. Подобно спици на колело от М-25 се разклоняват пътищата, които водят към провинцията.

Най-накрая Волвото пое по един от тези пътища и малко преди 10 часа сутринта влезе в гаража на една къща, разположена край обградена с дървета алея, на около километър и половина от центъра на тихо английско градче и на по-малко от шейсетина километра по права линия от Скотланд Ярд. Изборът на къщата беше идеален — не беше прекалено изолирана, та покупката й да предизвика въпроси, нито пък твърде близо, за да събуди любопитството на съседите. Три километра преди да стигнат до къщата водачът на групата нареди на останалите трима да се снишат, така че да не се виждат през прозорците на колата. Двамата на задната седалка хвърлиха едно одеяло върху себе си. Който и да наблюдаваше Волвото, щеше да види само един мъж с брада и строг делови костюм, който завива през градинската врата и влиза в гаража си.

Вратата на гаража се отваряше и затваряше автоматично с дистанционно управление от колата. Едва когато вратата се затвори, водачът на групата разреши на останалите да се надигнат и да слязат от колата. От гаража се влизаше направо в къщата през една свързваща врата.

Преди да отворят багажника на колата, четиримата мъже отново се преоблякоха в черните маскировъчни облекла и надянаха маските. Саймън Кормак беше замаян, с разфокусиран поглед и силно разтърка очи срещу фенерчето, което го заслепи в първия момент. Преди да свикне със светлината, хвърлиха върху главата му качулка от плътен вълнен плат. Дори не успя да зърне похитителите си.

Едва се държеше на краката си, докато го превеждаха през къщата и надолу по стълбите към мазето. Там всичко беше подготвено: бяло и чисто, циментен под, лампа с предпазна решетка на тавана, легло с желязна рамка, захваната с болтове към пода, тоалетна кофа с пластмасов капак. На вратата беше поставена шпионка, чиято капачка беше от външната страна, както и двете железни резета.

Мъжете не действаха грубо — те просто положиха младежа на леглото и великанът го натисна да не мърда, докато другият постави на единия му глезен железен белезник. Не толкова стегнато, че да предизвика гангрена, но достатъчно, за да бъдат сигурни, че не може да измъкне крака си. Другият белезник беше здраво стегнат и заключен, като през него минаваше желязна верига, дълга три метра и захваната с катинар. Другият край на веригата вече беше хванат с катинар към крака на леглото. След това напуснаха стаята. През цялото време не произнесоха нито дума.

Мина половин час преди младежът да се осмели да свали качулката от главата си. Не беше сигурен дали не са още в стаята, въпреки че беше чул шума от затваряща се врата и стърженето на железните резета. Ръцете му бяха свободни, но той започна да сваля качулката много бавно. Не последваха никакви викове или удари. Най-накрая я смъкна от главата си. Примигна срещу светлината и когато очите му посвикнаха, започна да се оглежда наоколо. В главата му се въртяха смътни спомени. Припомни си, че тичаше по меката и пружинираща трева, някакъв зелен микробус, един мъж сменяше гума, после две облечени в черно човешки фигури се хвърлиха върху него, сухо тракане на автомат, силен удар и усещането, че върху него има нещо тежко, а устата му е пълна с трева.

Спомни си отворените врати на микробуса, опитваше се да извика, но не можеше да помръдне, матрака върху пода на микробуса, едрият мъж го държи здраво, устата му се изпълва с някакъв сладникав аромат и след това нищо. До този момент. Докато се озова тук. Накрая истината проблесна в съзнанието му. С нея дойде и страхът. И самотата, чувството за пълна изолация. Опита се да бъде смел, но сълзите на страха изпълниха очите му и започнаха да се стичат надолу.

— Татко — прошепна той, — съжалявам, татко. Помогни ми.

Ако Уайтхол имаше проблеми с вълната от телефонни обаждания и въпроси от пресата, която го заливаше, то натискът върху Белия дом беше три пъти по-голям. Първото си официално изявление по случая Лондон направи в 7 часа вечерта лондонско време, като Белият дом беше предупреден за тази необходимост час преди това. Във Вашингтон обаче беше едва 2 часа следобед и реакцията на американските медии беше истерична.

Крейг Липтън, секретарят по печата на Белия дом, прекара цял час в залата на кабинета с комисията, докато уточняваха официалното му изявление. Проблемът беше, че имаше много малко за казване. Можеше само да се потвърди фактът, че синът на президента е отвлечен, както и смъртта на двамата служители от секретните служби, които са го придружавали. Както и това, че младежът е отличен спортист, състезател по крос и в момента на отвличането е провеждал поредната си тренировка.

Това, естествено, не вършеше работа. Разярените журналисти сякаш се сдобиваха с двойно по-голяма проницателност. Крайтън Бърбанк който прие, че няма да критикува президента, нито да обвинява самия Саймън за случилото се, същевременно даде ясно да се разбере, че не ще позволи Секретните служби да станат изкупителна жертва, особено при положение, че самият той е настоявал за по-засилена охрана. Компромисът, който постигнаха, не можеше да заблуди никого.

Джим Доналдсън подчерта, че в качеството си на държавен секретар той е длъжен да поддържа отношенията с Лондон и гневните търкания между двете столици не биха допринесли с нищо за разрешаване на кризата, дори напротив, биха навредили и на двете страни. Той настоя Липтън изрично да подчертае факта, че един сержант от британските служби също е загинал. Всички се съгласиха с него, въпреки че журналистите, акредитирани към Белия дом, не обърнаха никакво внимание на това.

Малко след 4 часа следобед Липтън се изправи пред нетърпеливите представители на пресата и направи своето изявление. Събитието се предаваше на живо от всички телевизии и радиостанции. В момента, в който свърши, настъпи пълен хаос. Той заяви, че няма да отговаря на други въпроси. Със същия успех някой християнин, хвърлен на лъвовете в римския Колизеум, можеше да се опита да ги убеди, че е прекалено мършав за ядене. Вдигна се истинска врява. Много въпроси потънаха сред крясъците, но някои все пак достигнаха до милионите американци и посяха семената на съмнението. Белият дом обвинява ли англичаните? Ами, всъщност не… Защо не? Не бяха ли те отговорни за безопасността там? Е, да, но… Значи в такъв случай Белият дом обвинява Секретните служби? Не точно… Защо синът на президента е бил охраняван само от двама човека? Откъде накъде са го оставили да тича почти сам в това безлюдно място? Наистина ли Крайтън Бърбанк е подал оставка? Свързали ли са се похитителите с някого? На този въпрос можеше с облекчение да изрече категорично „не“, но вече го смушкаха, че е превишил времето си. Точно това постави репортерите нащрек. Те безпогрешно надушват като миризливо френско сирене всеки говорител, който се опитва да се измъкне.

Липтън най-накрая успя да се оттегли зад завесите, целият плувнал в пот и твърдо решен да се завърне в Гранд Рапидс. Блясъкът на работата в Белия дом бързо избледняваше. Вестникарите щяха да пишат каквото си искат, независимо от това, което наистина беше казал. С настъпването на нощта настроенията на пресата ставаха все по-забележимо враждебни към англичаните.

Пресаташето в посолството на Великобритания на Масачузетс Авеню, който също беше наясно с ПСЗ, направи изявление. Като изразяваше изненадата и тревогата на своята страна от станалото, той успя да вмъкне два важни момента. Единият беше, че участието на полицията на Темз Вали в охраната на президентския син е било минимално по изричната молба на американското правителство. Вторият съществен момент беше, че единствено сержант Дън беше стрелял два пъти по похитителите, жертвайки живота си. Това изявление успя да направи необходимото впечатление. Успя да накара и Крайтън Бърбанк, който следеше излъчването му, да побеснее от яд. И двамата мъже знаеха, че молбата за минимална охрана, всъщност не молба, а настояване, идваше от Саймън Кормак чрез неговия баща, но не можеха да го обявят на всеослушание.

Специалистите от Групата за действие при кризисни ситуации се срещаха през деня в залата, предназначена и оборудвана за тази цел в подземната част на Белия дом, където обсъждаха информацията, постъпваща от КОБРА в Лондон, а когато се налагаше, докладваха новостите по-нагоре. АНС беше започнала прослушването на всички телефонни комуникации за и от Англия в случай, че похитителите решаха да установят връзка чрез някой сателит. Психолозите на ФБР в Куонтико предоставиха психологически портрети на престъпници, отвличали хора в миналото и цял списък от вероятните действия, които похитителите на Кормак биха или не биха предприели спрямо него, наред със съответните препоръки за това, което английските и американските власти би следвало да правят или не. Хората от екипа в Куонтико очакваха всеки момент да бъдат изпратени целокупно в Лондон и бяха доста озадачени от забавянето, въпреки че досега не им се беше случвало да работят в Европа.

Извънредната комисия, която се помещаваше в залата на кабинета, измерваше времето с изопнати до скъсване нерви, кафе и хапчета. Това беше първата голяма криза по време на техния мандат и политиците, хора на средна възраст, болезнено усвояваха първото и основно правило за овладяване на извънредно положение — то коства много безсънни нощи, затова спи когато и където имаш възможност. Станали в 4 сутринта, в полунощ те все още бяха на крак.

По това време военният самолет VC20A се намираше над Атлантическия океан, на запад от Азорските острови; предстояха му още три часа и половина полет преди да достигне суша и четири часа преди да се приземи. В просторното отделение в задната част на самолета двамата ветерани — Вайнтрауб и Куин — наваксваха пропуснатия сън. Спеше и тричленният екипаж, който беше управлявал самолета до Испания. На „вахта“ беше застъпил сменният екипаж.

Хората в залата на кабинета преглеждаха досието на човека на име Куин, изровено от архива на Ленгли и допълнено с данни от Пентагона. В него пишеше, че е роден в една ферма в Делауеър, че на десетгодишна възраст е загубил майка си и че в момента е на четиридесет и шест години. През 1963, осемнадесетгодишен, постъпил в пехотата, две години по-късно бил прехвърлен в Специалните части, а след още четири месеца бил изпратен във Виетнам. Останал там пет години.

— Изглежда никога не използва малкото си име — недоволно заяви Рийд от финансовото министерство. — Пише, че дори приятелите му го наричат Куин. Просто Куин. Странно.

— Явно е такъв — отбеляза Бил Уолтърс, който беше прочел по-голямата част от документите. — Освен това тук пише, че мрази насилието.

— В това няма нищо странно — отговори Джим Доналдсън, бивш адвокат от Ню Хампшир и настоящ държавен секретар. — Аз също мразя насилието.

За разлика от предшественика си Джордж Шулц, когото на няколко пъти бяха чували да дава воля на чувствата си посредством една проста трибуквена дума, Джим Доналдсън беше човек с неизменно официални обноски. По тази причина често ставаше предмет на не дотам деликатните шеги на Майкъл Одел.

Слаб и кокалест, малко по-висок от Джон Кормак, фигурата му напомняше фламинго, тръгнало на погребение; никой не го беше виждал облечен другояче, освен в строг тъмносив костюм от три части, с провесен златен ланец за часовник и колосана бяла яка. Одел нарочно отваряше дума за естествените човешки нужди винаги когато искаше да подразни адвоката-пуритан от Нова Англия и при всяко такова споменаване тесният нос на Доналдсън се сбръчкваше от отвращение. Отношението му към насилието можеше да се сравни с отвращението му към грубите обноски.

— Да — присъедини се Уолтърс, — но не сте чели осемнадесета страница.

Доналдсън я прочете, същото стори и Майкъл Одел. Вицепрезидентът подсвирна от изненада.

— Наистина ли е направил това? — попита той. — Трябвало е да го наградят с медал от Конгреса.

— За да получиш медал от Конгреса, трябва да има свидетели — отбеляза Уолтърс. — Както виждате, след сблъсъка при Меконг са оцелели само двама души и Куин е носил другия цели шестдесет километра на гръб. Впоследствие човекът умрял от раните си в американската военнополева болница край Да Нанг.

— Все пак — внимателно каза Хюбърт Рийд — той е получил една Сребърна звезда, две Бронзови и пет Пурпурни сърца.

Като че ли едно раняване се превръщаше в удоволствие, ако ти връчеха няколко панделки.

— Като прибавим и медалите за военната кампания, този приятел сигурно има четири реда отличия — замислено каза Одел. — Никъде не пише как се е запознал с Вайнтрауб.

Наистина не пишеше. В момента Вайнтрауб беше на петдесет и четири години, осем години по-възрастен от Куин. В ЦРУ беше постъпил на двадесет и четири години, веднага след завършване на колежа през 1961 година, беше преминал през обучение във фермата, както наричаха Кемп Пиъри, разположен на Йорк Ривър, Вирджиния и през 1965 беше заминал за Виетнам като полеви агент, почти по същото време, по което младият Куин от Зелените барети беше пристигнал от форт Браг.

През 1961 и 1962 година десет групи от състава на американските Специални части бяха разположени в провинция Дарлак със задачата да изградят стратегически укрепени селища съвместно със селяните, използвайки теорията за „пълна изолация“, разработена от англичаните в борбата им с комунистическите партизански отряди в Малая. Терористите биваха напълно изолирани, без подкрепа от местното население, без провизии и храна, без явки, информация и пари. Американците наричаха това политика за спечелване сърцата и умовете на местните хора. Поверена на Специалните части, тя даваше добри резултати.

През 1964 година на власт дойде Линдън Джонсън. Армията поиска Специалните части да излязат от ЦРУ и да влязат в нейния състав. Искането беше удовлетворено. Това беше краят на политиката за спечелване сърцата и умовете на хората, въпреки че трябваше да минат още две години, преди тази теория напълно да отпадне. Вайнтрауб и Куин се срещнаха през тези две години. Агентът на ЦРУ трябваше да събира информация за Виетконг, нещо, което той постигаше с хитрост и умение. Ненавиждаше методите на Ървинг Мос (още не беше го срещнал, тъй като действаха в различни части на Виетнам), ако и да знаеше, че те се използват от време на време в програмата „Феникс“, в която участваше и той.

Хората от Специалните части все по-често биваха отклонявани от непосредствените им задачи по селищата и биваха изпращани в дълбоката джунгла с мисии „да откриват и унищожават“. Двамата мъже се запознаха в един бар на чаша бира. Куин беше 21-годишен и беше прекарал една година във Виетнам; агентът на ЦРУ беше на двадесет и девет години и също имаше една година във Виетнам зад гърба си. Намериха, че имат нещо общо помежду си в споделяното и от двамата убеждение, че Върховното командване на армията няма да спечели тази война единствено и само с оръжие и силови методи. Вайнтрауб хареса храбрия млад войник. Вярно, може и да се беше образовал сам, но имаше първокласен ум и беше научил виетнамски превъзходно, нещо рядко сред военните. Продължиха да поддържат връзка. Вайнтрауб видя за последен път Куин по време на подготовката за нападението над Сонг Тай.

— Пише, че е бил при Сонг Тай — провлачено рече Майкъл Одел. — Кучият му син.

— Чудно ми е защо след всичко това не е станал офицер — каза Мортън Станърд. — В Пентагона има още няколко души с такива отличия от Виетнам, но те при първата възможност грабнаха офицерските чинове.

Дейвид Вайнтрауб би могъл да им отговори, но до кацането му оставаха още шестдесет минути полет. След като си възвърнаха контрола върху Специалните части, редовите военни, които мразеха Зелените барети, тъй като не ги разбираха, през останалите шест години до 1970 започнаха съзнателно да омаловажават тяхната роля, изземвайки все повече и повече програмата за „сърцата и умовете“ и мисиите „открий и унищожи“, поверявайки ги в ръцете на Южновиетнамската армия. Резултатите бяха плачевни.

Въпреки това Зелените барети продължаваха с отлично подготвените си акции без излишен шум вместо с масови бомбардировки и дъждове от дефолианти, методи, които в крайна сметка пълнеха армията на Виетконг с доброволци. По това време действаха групите Омега, Сигма, Делта и Блекджак. Куин беше в Делта под командването на Чарли „Атаката“ Бекуит, който по-късно, през 1977 година, щеше да основе Делта Форс във Форт Браг и да моли Куин да се върне от Париж и отново да постъпи в армията.

Проблемът при Куин беше, че той възприемаше заповедите като молби. Понякога не беше съгласен с тях и предпочиташе да действа самостоятелно — нито едното, нито другото беше добра атестация за един офицер. След шест месеца стана ефрейтор, след десет — сержант. След това отново редник, после сержант, пак редник. Кариерата му вместо нагоре вървеше в зиг-заг.

— Смятам, че намерих отговор на въпроса ти, Мортън — каза Одел, — ето тук. Този случай след Сонг Тай. — Той се засмя. — Момчето разбило едно генералско чене.

Пета група от Специалните части се изтегли окончателно от Виетнам на 31 декември 1970 година, три години преди пълното изтегляне на военните, включително и на полковник Истърхаус, и пет години преди унизителната евакуация на последните американци от покрива на посолството. Сонг Тай беше през ноември 1970 година.

Бяха получени сведения, че в затвора Сонг Тай, на четиридесет километра от Ханой, се намира група американски военнопленници. Бе решено Специалните части да го атакуват и да ги отведат оттам. Това беше една изключително сложна и дръзка операция. Всичките петдесет и осем доброволци пристигнаха от Форт Браг, Северна Каролина през военновъздушната база Еглин във Флорида, за обучение за бойни действия в джунглата. С изключение на един. Спешно се нуждаеха от човек, който свободно говори виетнамски. Вайнтрауб, който участваше в операцията от страна на разузнаването, каза, че познава такъв човек. Куин се присъедини към групата в Тайланд, откъдето всички тръгнаха заедно.

Операцията командваше полковник Артър „Бика“ Саймънс, но челният отряд, който атакува затвора, беше под прякото командване на капитан Дик Медоус. Куин беше в този отряд. Секунди след като се приземиха, той разбра от един зашеметен виетнамски часовой, че американците са били преместени само преди две седмици. Бойците от Специалните части се оттеглиха без жертви, имаше само няколко леко ранени.

Когато се върнаха обратно в базата, Куин се нахвърли върху Вайнтрауб заради лошото разузнаване. Агентът на ЦРУ възрази, че неговите хора са знаели за преместването и са докладвали своевременно на командващия генерал. Куин влезе в офицерския клуб, отиде до бара и му строши челюстта. Историята, естествено, беше потулена. Един добър адвокат можеше да провали цялата кариера на генерала заради това. Куин отново беше разжалван в редник и си замина вкъщи заедно с останалите. След една седмица се уволни от армията и започна работа в застрахователния бизнес.

— Този човек е бунтовник — неприязнено рече Доналдсън, като затвори папката. — Единак, не зачита обществените норми, използва насилие. Струва ми се, че правим грешка.

— Обаче е ненадминат по броя на успешните преговори при случаи на отвличане — подчерта министърът на правосъдието Бил Уолтърс. — Тук пише, че умее успешно да преговаря с похитителите. Четиринадесет успешни случая в Ирландия; Франция, Холандия, Германия и Италия. Взел е участие във всичките лично или като съветник.

— От него се иска — каза Одел — да върне Саймън Кормак жив и здрав у дома. Изобщо не ми пука дали се нахвърля на генерали или чука овце.

— Моля ви — реагира Доналдсън. — Впрочем защо е престанал да работи?

— Оттеглил се е — каза Брад Джонсън. — Нещо във връзка с едно момиченце, което било убито в Сицилия преди три години. Взел си е обезщетението от компанията, обърнал полиците си в пари и си купил парче земя в южна Испания.

Един адютант от Центъра за комуникации подаде глава през вратата. Беше 4 часът сутринта, двадесет и четири часа, откакто се бяха събрали.

— Вайнтрауб и спътникът му току-що кацнаха в Андрюс — каза той.

— Веднага ги доведете тук — нареди Одел. — Междувременно извикайте и шефа на криминалното следствие, директора на ФБР и мистър Кели.

Куин все още беше облечен с дрехите, с които беше тръгнал от Испания. Заради студа беше облякъл един пуловер от сака си. Избелелите черни панталони, част от единствения му костюм, все още ставаха за църквата в Алкантара дел Рио, тъй като селяните от Андалусия продължаваха да се обличат в черно за литургия, но бяха страшно измачкани. Пуловерът помнеше и по-добри времена, а лицето му беше покрито с набола тридневна брада.

Членовете на Комисията изглеждаха в по-добра форма. От домовете им бяха донесли изпрани и изгладени дрехи, а имаха и баня под ръка. Вайнтрауб не беше спирал никъде по пътя от Андрюс до Белия дом и Куин изглеждаше като бездомник.

Първи влезе Вайнтрауб, отдръпна се встрани, за да направи място на Куин и затвори вратата. Вашингтонските политици мълчаливо впериха погледи в Куин. Високият мъж безмълвно прекоси стаята, дръпна стола в края на масата, седна без да изчака покана и каза:

— Аз съм Куин.

Вицепрезидентът Одел се покашля, за да прочисти гърлото си.

— Мистър Куин, поканихме ви, защото възнамеряваме да ви възложим отговорната задача да преговаряте с похитителите и да върнете Саймън Кормак невредим в Америка.

Куин кимна. Предполагаше, че не е бил толкова път, за да си говорят за футбол.

— Имате ли последната информация за положението в Лондон? — попита той.

За комисията беше истинско облекчение, че преминават към същността на въпроса без предисловия. Брад Джонсън побутна разпечатка от телекса към Куин, който мълчаливо се зачете.

— Кафе, мистър Куин? — попита Хюбърт Рийд. При нормални обстоятелства финансовите министри не сервират кафе, но този път той стана и се приближи до кафе-машината. Много кафе беше изпито през това време.

— Черно — отговори Куин, без да вдига поглед от листа. — Те още не са се обаждали, нали?

Въпросът кои са „те“ беше излишен.

— Не — отговори Одел. — Пълно мълчание. Разбира се, имаше стотици лъжливи обаждания. Много от тях в Англия. Само във Вашингтон сме записали хиляда и седемстотин. Истинска фиеста за откачените.

Куин продължи да чете. Вайнтрауб го беше запознал с всички факти по време на полета. Сега наваксваше с информацията от последните часове, а тя беше съвсем оскъдна.

— Мистър Куин, имате ли някаква представа кои биха могли да са извършителите? — попита Доналдсън.

Куин вдигна поглед.

— Господа, съществуват четири типа похитители. Само четири. За нас ще бъде най-добре, ако са аматьори. Те са слаби по планирането. Ако успеят с отвличането, след себе си непременно оставят следи. По принцип полицията ги открива. Не са достатъчно хладнокръвни, а това би могло да се окаже опасно. Обикновено се намесват спасителните отряди, успяват да ги надхитрят й освобождават заложника невредим. Но тези не са аматьори.

Никой не оспори казаното. Всички го слушаха внимателно.

— Най-лоши са маниаците, като бандата на Мансън — ни приемат, ни предават, пълна липса на логика. Непредвидими. Не искат нищо, убиват за удоволствие. Хубавото в нашия случай е, че тези хора не приличат на маниаци. Обмислили са всичко до най-малката подробност, подготовката им е перфектна.

— А другите два типа? — попита Бил Уолтърс.

— От другите най-лоши са фанатиците, политически или религиозни. Исканията им често са практически неизпълними. Те търсят преди всичко обществено признание и слава. Имат си своя кауза. Заради нея някои са готови да умрат, но всички са готови да убиват. Ние може да намираме каузата им за налудничава, но те не мислят така. Освен това съвсем не са глупави. Просто са изпълнени с омраза към обществото, а оттам и към жертвата си, което е част от същото това общество. За тях убийството е демонстрация, а не самозащита.

— Кои спадат към четвъртия тип? — попита Мортън Станърд.

— Професионалните престъпници — отговори Куин без колебание. — Те искат пари — това е по-лесно. В пленника си те са инвестирали немалко средства й не са склонни с лека ръка да жертват инвестираното.

— А тези хора? — попита Одел.

— Които и да са, планът им има един основен недостатък, само че не може да се каже дали е за зло или за добро. Партизаните от Централна и Южна Америка, Сицилианската мафия, калабрийската Н’Дранг-Лета, планинските разбойници от Сардиния и Хизбула в южен Бейрут — всички те, така да се каже, действат у дома си, а това им осигурява огромно предимство. Не им се налага да убиват, защото не бързат. Могат да издържат много дълго време, практически цяла вечност. Докато нашите хора са се скрили някъде в Англия, където средата им е непозната — следователно враждебна. Те вече са под напрежение. Ще искат бързо да си свършат работата и да изчезнат, а това е добре. Но не е изключено страхът от разкриване толкова да ги изнерви, че да зарежат всичко и да избягат. Лошото е, че след себе си ще оставят труп.

— Наемате ли се да преговаряте с тях? — попита Рийд.

— Стига да е възможно. Ако влязат във връзка, все някой ще трябва да го направи.

— Ще се пръсна от яд, че трябва да даваме пари на такава измет — обади се Филип Кели от криминалния отдел на ФБР. Хора с най-различни професии отиваха на служба във ФБР: Кели беше дошъл от полицията в Ню Йорк.

— Професионалистите по-милостиви ли са от фанатиците? — попита Брад Джонсън.

— Няма милостиви похитители — отсече Куин. — Това е най-гнусното от всички престъпления. Надявайте се да са достатъчно алчни.

Майкъл Одел погледна колегите си, някои от които бавно кимнаха с глави.

— Мистър Куин, ще се опитате ли да преговаряте за живота на момчето?

— При положение, че похитителите влязат във връзка — да. Но имам условия.

— Разбира се. Кажете ги.

— Няма да работя за правителството на САЩ. Ще се нуждая от сътрудничеството му, но ще работя за родителите. Единствено за тях.

— Приемаме.

— Ще работя в Лондон, а не тук. Разстоянието е твърде голямо. Искам пълна анонимност, никакъв шум около личността ми, нищо. Искам да ми се осигури самостоятелен апартамент и необходимите телефонни линии. Аз ще имам решаващата дума при преговорите — това трябва да се обясни на Лондон. Не ми трябват разправии със Скотланд Ярд.

Одел погледна държавния секретар.

— Мисля, че можем да убедим англичаните да приемат това условие — каза Доналдсън. — Те имат приоритет в криминалното разследване, което може да си върви паралелно с преговорите. Нещо друго?

— Ще действам както аз намеря за добре, сам ще решавам как да постъпя с тези хора. Сигурно ще се наложи да се плати откуп. Парите трябва да се осигурят. Задачата ми е да върна момчето. Точка. След като го освободят, можете да ги гоните до края на света.

— О, ще го направим — заплашително промълви Кели.

— Парите не са проблем — каза Хюбърт Рийд. — Смятайте, че няма никакви ограничения за откупа.

Куин замълча, макар да разбираше, че ако каже това на престъпниците, ще допусне възможно най-голямата грешка.

— Не искам никой да се навърта около мен, да слухти наоколо и да проявява лична инициатива. Преди да тръгна, искам да се срещна с президента Кормак. Насаме.

— Говорите за президента на Съединените щати — подчерта Лий Алегзандър от ЦРУ.

— Който освен това е и бащата на отвлеченото момче — отвърна Куин. — Трябва да знам някои неща за Саймън Кормак, които само баща му може да ми разкаже.

— Той е много разстроен — каза Одел. — Не можете ли да му спестите тази среща?

— От опит зная, че бащите често искат да говорят за синовете си с някого, дори с непознат. Може би най-вече с непознати. Повярвайте ми.

Докато произнасяше тези думи Куин знаеше, че едва ли някой от присъстващите му вярва. Одел въздъхна.

— Ще видя какво мога да направя. Джим, ще се заемеш ли с Лондон? Кажи им, че Куин пристига. Кажи им, че това е нашето желание. Някой трябва да му донесе нови дрехи. Мистър Куин, искате ли да се освежите в банята на долния етаж? Аз ще се обадя на президента. Кой е най-бързият начин да се стигне до Лондон?

— За три часа с Конкорда от летище Дълес — веднага отговори Вайнтрауб.

— Запазете места — каза Одел и се изправи. След него се надигнаха и останалите.

В 10 часа сутринта Найджъл Крамър имаше новина за КОБРА. Центърът за издаване на свидетелства за правоуправление и регистриране на автомобили в Суонзи беше попаднал на следа. Предишния месец човек със същото име като на изчезналия бивш собственик на Транзита беше закупил и регистрирал нов микробус, този път Шерпа. Новият адрес беше в Лестър. Капитан II ранг Уилямс, шеф на СО 13, комуто официално бе възложено да ръководи разследването, вече пътуваше натам с полицейски хеликоптер. След като човекът не беше вече собственик на Транзита, то той го беше продал на някого. Не беше обявен за откраднат.

След съвещанието сър Хари Мариот дръпна Крамър настрани.

— От Вашингтон настояват те да водят преговорите, ако изобщо има такива — каза той. — Изпращат ни техен човек.

— Господин министър, настоявам Столичната полиция да ръководи всички операции — каза Крамър. — Възнамерявам да използвам двама души от отдела за криминално разузнаване като посредници при преговорите. Това не е американска територия.

— Съжалявам — отговори сър Хари — но в този случай се налага да отхвърля предложението ви. Съгласувал съм го с Даунинг Стрийт. Там са на мнение, че след като американците искат, ние трябва да им дадем тази възможност.

Крамър се почувства оскърбен, но поне беше изразил несъгласието си. Това, че го лишиха от възможност да направлява преговорите, само затвърди решението му да открие похитителите със силите на полицията и сам да приключи случая.

— Мога ли да попитам кой е техният човек, господин министър?

— Очевидно се нарича Куин.

— Куин?

— Да, чували ли сте за него?

— Да, господин министър. Преди работеше за един от отделите на Лойд’с. Мислех, че се е оттеглил.

— Е, от Вашингтон съобщават, че се е върнал. Добър ли е?

— Изключително добър. Свършил е отлична работа в пет държави, включително и в Ирландия преди години. Там се запознахме — жертвата беше английски бизнесмен, отвлечен от ИРА.

Дълбоко в себе си Крамър почувства облекчение. Беше се опасявал, че американците ще изпратят някой психолог по теория на поведението, който с учудване щеше да установи, че англичаните шофират в лявото платно на пътя.

— Чудесно — каза сър Хари. — В такъв случай мисля, че можем най-учтиво да удовлетворим тяхното искане. С обещание за пълно сътрудничество, нали?

Министърът на вътрешните работи, който също беше чувал за ПСЗ и със сигурност би разгърнал съкращението по малко по-пиперлив начин, не беше недоволен от искането на Вашингтон. В крайна сметка, ако станеше някой гаф…

Един час след като напусна залата на кабинета, Куин беше въведен в личния кабинет на президента на втория етаж в Белия дом. Одел не го преведе през Розовата градина, където оголените клони на магнолиите потръпваха над празните алеи в есенния хлад, тъй като на километър наоколо проблясваха обективите на журналистите, а през подземния коридор, който излизаше точно до стълбището към партерния етаж.

Президентът Кормак беше облечен в тъмен костюм, но изглеждаше пребледнял и уморен, безпокойството беше изрязало дълбоки бръчки около устата му, а тъмните кръгове под очите му говореха за безсънни нощи. Ръкуваха се и той кимна на вицепрезидента, който се оттегли.

Покани с жест Куин да се настани на един стол, а той седна зад бюрото си.

— Как се чувства мисис Кормак?

Не каза „първата дама“. Просто мисис Кормак, съпругата му. Това обръщение го изненада.

— В момента спи. Преживя ужасен шок. Предписаха й успокоителни.

Направи кратка пауза.

— Това ви се е случвало и преди, нали, мистър Куин?

— Много пъти, сър.

— Е, както виждате, зад целия блясък и условности, аз съм един обикновен човек, един много разтревожен човек.

— Да, сър. Зная това. Моля ви, разкажете ми за Саймън.

— За Саймън ли? Какво да ви разкажа за него?

— Ами какъв е той. Как би реагирал на… това. Защо е дошъл в живота ви толкова късно?

В Белия дом нямаше нито един човек, който би се осмелил да зададе този въпрос. Джон Кормак погледна към мъжа от другата страна на бюрото. Самият той беше висок над метър и осемдесет, но Куин също не му отстъпваше. Хубав сив костюм, вратовръзка на райета, бяла риза — дрехите не бяха негови, въпреки че президентът не знаеше това. Гладко избръснат, загорял от слънцето. Изпито лице, спокойни сиви очи — от него се излъчваше усещане за сила и търпение.

— Толкова късно? Не зная. Ожених се на тридесет години, Майра беше на двадесет и една. Бях съвсем млад преподавател… Мислехме да имаме дете след две-три години, но не стана така. Чакахме. Докторите казваха, че няма причини… И след десет години брак се появи Саймън. Вече бях станал на четиридесет години, Майра на тридесет и една. Останахме само с едно дете… само Саймън.

— Вие много го обичате, нали?

Президентът Кормак погледна учудено Куин. Въпросът беше съвсем неочакван. Знаеше, че Одел е напълно отчужден от двете си вече големи деца, но никога досега не си беше давал сметка колко много обича единствения си син. Той се изправи, заобиколи бюрото и седна на един от столовете с високи облегалки, по-близо до Куин.

— Мистър Куин, за мен, за нас, той е всичко на този свят. Върнете ни го.

— Разкажете ми за детството му, за времето, когато е бил съвсем малък.

Президентът пъргаво скочи на крака.

— Ще ви покажа една снимка — гордо каза той. Отиде до шкафа и се върна с поставена в рамка снимка. На нея се виждаше едно здраво четири-петгодишно момченце по бански на плажа, стиснало кофичка и лопатка. Зад него се усмихваше приклекналият горд татко.

— Направихме я през 1975 година, в Нантъкет. Тъкмо бях избран за сенатор в Ню Хейвън.

— Разкажете ми за Нантъкет — помоли Куин.

Президентът Кормак говори цял час. Изглежда това му помагаше. Когато Куин стана да си върви, той надраска един номер върху лист от бележник и му го подаде.

— Това е личният ми телефонен номер. Знаят го много малко хора. На него можете да ме откриете по всяко време на денонощието…

Той протегна ръка.

— Желая ви успех, мистър Куин. Дано Бог е с вас.

Опитваше се да се владее. Куин кимна и бързо излезе от стаята. И преди беше ставал свидетел на подобни трагедии.

Докато Куин беше все още в банята, Филип Кели се отправи към Джей Едгар Хувър Билдинг, където го очакваше заместник-началникът на отдела за криминални разследвания. С Кевин Браун го свързваха много общи неща, именно затова беше настоял за назначаването му.

Когато влезе в кабинета си, заместник-началникът го чакаше там с досието на Куин в ръка. Кели кимна към папката и седна.

— И така, ето го нашият голям ас. Какво мислиш?

— Добър войник — съгласи се Браун. — Иначе изглежда се смята за голям умник. Май единственото нещо, което ми харесва в него, е името му.

— Да — каза Кели, — намесиха го в тази работа през главата на Бюрото. Дон Едмъндс не възрази. Може би си прави сметката ако нещо се обърка… Във всеки случай мръсниците, които свършиха тази работа, са нарушили поне три закона на Щатите. Бюрото все още има своите правомощия, въпреки че това е станало на английска територия. А на мен никак не ми се ще тоя хахо да прави каквото си иска без никакъв надзор и не ме интересува кой какво ще каже.

— Правилно — съгласи се Браун.

— Патрик Сеймър е човекът на ФБР в Лондон. Познаваш ли го?

— Чувал съм за него — изсумтя Браун. — Нещо бил много гъст с англетата. Май твърде много.

Кевин Браун идваше от полицията в Бостън, беше ирландец като Кели и любовта му към Англия и англичаните спокойно можеше да бъде събрана на гърба на пощенска марка и пак да остане свободно място. Не че симпатизираше на ИРА. Самият той беше арестувал двама търговци на оръжие заради сделки с ИРА, които само шибаната съдебна система отърва от затвора.

Той беше полицай от старата школа и не признаваше никакви споразумения с престъпници. За него всички бяха от един дол дренки. Спомняше си как, като малко момче в бордеите на Бостън, с ококорени очи слушаше разказите на баба си за големия глад през 1849 и за хората, които умирали с позеленели от сдъвканата трева устни, а също и за разстрелите и бесилките през 1916. Представяше си Ирландия, която никога не беше виждал, като страна обвита в мъгли, с нежнозелени хълмове, огласяни от вълшебните звуци на цигулки и балади, между които са бродили и творили поети като Йейтс и О’Фаолън. Знаеше, че в Дъблин е пълно с уютни кръчми, в които жизнерадостни ирландци седят на чаша бира около топлите торфени огньове, зачетени в прекрасните творби на Джойс и О’Кейси.

Разправяха му, че Дъблин е градът е най-много наркомани в юношеска възраст в цяла Европа, но той знаеше, че това е само пропаганда, дело на Лондон. Беше чувал с ушите си как ирландски премиери при посещенията си в Америка бяха настоявали на ИРА да не бъдат изпращани повече средства; е, всеки имаше право на собствено мнение. Това, че се бореше срещу престъпниците, не го задължаваше да харесва вековните потисници на земята на прадедите му.

Седнал от другата страна на бюрото, Кели взе решение.

— Сеймър е близък с Бък Ревъл, но той е болен и не е на работа. Определен съм за официален представител на Бюрото в извънредната комисия и никак не ми се ще да изпускам тоя Куин от погледа си. Затова ще събереш един добър екип и ще хванете следобедния самолет за Лондон. Ще пристигнете няколко часа след Конкорда, но това няма значение. Настанете се в посолството. Ще се обадя на Сеймър, че ти ще поемеш ръководството докато трае тревогата.

Браун се изправи доволен.

— Още нещо, Кевин. Искам един специален агент да бъде неотклонно до Куин. През цялото време, денем и нощем. Един път да кихне това копеле — ние трябва да знаем.

— Имам точно такъв човек — мрачно каза Браун. — Добър оперативен работник, отличава се с упоритост и остър ум, също и с приятна външност. Агент Сам Самървил. Лично ще проведа инструктажа, още сега.

В Ленгли Дейвид Вайнтрауб се чудеше кога ли ще може пак да се наспи. През време на отсъствието му се беше натрупала цяла камара работа. Голяма част от нея се отнасяше до досиетата на всички известни терористични групировки в Европа — най-нови данни, внедрени агенти, известни квартири на техни водачи и по-изявени членове, вероятно пребиваване в Англия през последните четиридесет дни… Самият списък с имената им изглеждаше безкраен. Затова шефът на европейската секция инструктира МакКрей.

— Ще се срещнеш с Лу Колинс от посолството — каза той, — но информацията, която той ще ни осигурява, няма да е от първоизточника. Трябва да имаме някого, който да бъде неотклонно до този Куин. Трябва да открием похитителите и ще се радвам, ако изпреварим англичаните. И особено ФБР. ОК, англичаните са наши приятели, но този случай е за Управлението. Ако похитителите са чужденци, това вече ни дава една точка в аванс. Ние имаме по-добра информация за чужденците отколкото Бюрото, може би по-добра и от тази на англичаните. Ако Куин надуши нещо и се изтърве, ти трябва да ни го съобщиш.

Оперативен агент МакКрей беше обзет от страхопочитание. Полеви агент с десетгодишен стаж в Управлението, откакто го бяха вербували в чужбина — баща му работеше в Централна Америка — беше изпращан на две задгранични мисии, но никога в Лондон. Отговорността беше огромна, но перспективите след това също не бяха за пренебрегване.

— Можете да разчитате на м-м-мен, сър.

Куин беше настоял до международното летището Дълес да го придружи човек, напълно непознат за журналистите. Беше Напуснал Белия дом в обикновен автомобил, шофиран от придружителя му — офицер от секретните служби в цивилно облекло. Куин се беше свил на задната седалка, почти до пода, докато минаваха край тълпата журналисти, събрани при Алегзандър Хамилтън Плейс в източния край на Белия дом, възможно най-далече от Западното крило. Представителите на пресата погледнаха към колата, не видяха нищо интересно и я забравиха.

На летище Дълес Куин мина през всички контроли заедно със своя придружител, който категорично отказа да го остави сам преди да се е качил в Конкорда. Служителите от паспортна контрола учудено повдигнаха вежди при вида на личната му карта на сътрудник от Белия дом. Той помогна поне в едно. Куин влезе в безмитния магазин на летището и си накупи доста неща: тоалетни принадлежности, ризи, вратовръзки, бельо, чорапи, обувки, шлифер, пътна чанта и един портативен магнетофон с дузина батерии и ролки. Когато дойде време за плащане, той посочи с пръст към служителя от секретните служби.

— Приятелят ми ще оправи сметката с картата си — заяви той.

Лепката се отдели от него едва при вратата на Конкорда. Стюардесата англичанка заведе Куин до мястото му в предната част на самолета, без да му обръща повече внимание отколкото на останалите пътници. Куин се настани на крайната седалка до пътеката. След няколко секунди една пътничка зае мястото си, отново крайното от другата страна на пътеката между седалките. Куин я погледна. Блондинка, с къса лъскава коса, около тридесет и пет годишна, с приятно и волево лице. Костюмът беше малко по-строг, а токчетата мъничко по-ниски, отколкото предполагаше фигурата над тях.

Конкордът зави към пистата, спря, потрепери и започна да набира скорост. Носът му, наподобяващ клюн на хищна птица, се повдигна, задните колела се откъснаха от пистата, земята се наклони на четиридесет и пет градуса и Вашингтон бързо изчезна в далечината.

Имаше още нещо. Двете почти незабележими дупчици, оставени като че ли от безопасна игла на ревера й. Една от онези безопасни игли, които се използват за закопчаване на лични карти. Той се наведе към нея.

— От кой отдел сте?

Тя го погледна стреснато.

— Моля?

— Бюрото. От кой отдел на ФБР сте?

Тя се изчерви. Прехапа устни и се замисли. Е, рано или късно това трябваше да стане.

— Съжалявам, мистър Куин. Казвам се Самървил. Агент Сам Самървил. Казаха ми, че…

— Всичко е наред, мис Сам Самървил. Зная какво са ви казали.

Надписите „Пушенето забранено“ изгаснаха. Пушачите в задната част на самолета запалиха цигари. Приближи се една стюардеса, която предлагаше шампанско. Бизнесменът до прозореца, вляво от Куин, взе последната чаша. Стюардесата понечи да тръгне обратно. Куин я спря, извини се, взе сребърния поднос, махна салфетката и го повдигна. В отражението му огледа редиците зад гърба си. Това му отне точно седем секунди. След това благодари на обърканата стюардеса и й върна подноса.

— След като изгасне предупреждението за коланите, най-добре поканете онзи младеж от Ленгли на двадесет и първи ред да се премести при нас — обърна се той към агент Самървил.

След пет минути тя се върна с младия мъж от задната част на самолета. Той се беше изчервил и веднага започна да се извинява, като отмяташе русата си коса назад и току се усмихваше като провинило се момче.

— Съжалявам, мистър Куин. Не исках да се натрапвам. Работата е там, че ми казаха…

— Знам. Сядай.

Той посочи с жест едно свободно място на предния ред.

— Човек като теб, който се дразни от цигарения дим, бие на очи в отделението за пушачи.

— Разбирам.

Младежът се подчини и седна както му беше наредено.

Куин погледна навън. Конкордът се носеше над крайбрежието на Ню Ингланд и всеки момент щеше да полети със свръхзвукова скорост. Още не бяха напуснали Америка, а обещанията бяха нарушени. Часът беше 10,15 източно стандартно време и 3,15 следобед лондонско. До Хийтроу оставаха три часа.

6.

Саймън Кормак прекара първите двадесет и четири часа от пленничеството си в пълна изолация. Специалистите знаеха, че това е част от начина да пречупят волята на жертвата — да се даде възможност на пленника да осъзнае своята самота и безпомощност, възможност гладът и умората да си кажат думата. Пленник, изпълнен с енергия, готов да вдига скандали или да се оплаква, дори да прави опити за бягство, създава допълнителни проблеми на похитителите си. Далеч по-лесно е да си имаш работа с човек изгубил всякаква надежда и затова изпълнен с трогателна благодарност към дребни жестове.

Към 10 часа сутринта на втория ден, горе-долу по същото време, когато Куин влезе в залата на кабинета във Вашингтон, Саймън Кормак беше изпаднал в неспокойна дрямка, когато чу лекото потракване от шпионката на вратата. Погледна към нея и му се стори, че съзира едно око, което го наблюдава. Леглото му беше точно срещу вратата, а триметровата верига го задържаше винаги в обсега на шпионката.

След няколко секунди чу стърженето на железните резета. Вратата се открехна и през тесния процеп се подаде ръка с черна ръкавица. Тя стискаше бяло картонче, на което с печатни букви беше изписано някакво съобщение или инструкция за него: „Като чуеш три почуквания, слагаш качулката. Разбра ли? Потвърди.“

Той изчака няколко секунди, без да знае какво да прави. Листът се разклати нетърпеливо.

— Да — каза той. — Разбрах. Три почуквания на вратата и слагам качулката.

Картончето изчезна и на негово място се появи друго. На него пишеше: „Две почуквания и сваляш качулката. Ако правиш номера, ще умреш.“

— Разбирам — извика той към вратата.

Картончето изчезна. Вратата се затвори. След няколко секунди се чуха три силни почуквания. Младежът покорно посегна към плътната черна качулка, която лежеше в края на леглото. Нахлузи я върху главата си, дори я подръпна към раменете си, сложи ръце на коленете си и зачака, разтреперан от страх. Дебелият плат не пропускаше звук, но той усети, че някой безшумно пристъпва в стаята.

Всъщност влезлият посетител беше облечен от глава до пети в черно, с маска на лицето, през която се виждаха единствено очите му, въпреки че Саймън Кормак не можеше да го види. Това бяха указанията на водача. Човекът постави нещо до леглото му и се оттегли. Изпод качулката Саймън чу вратата да се затваря, стърженето на резетата и след това две почуквания. Той бавно смъкна качулката. На пода беше оставена пластмасова табла. Върху нея имаше пластмасова чиния, нож, вилица и чаша от същия материал. В чинията имаше салам, боб от консерва, бекон и парче хляб. В чашата имаше вода.

Той беше прегладнял, тъй като не беше хапвал нищо от вечерта преди да излезе да бяга за последен път и без да се замисли извика едно „благодаря“ към затворената врата. Идеше му да се ритне отзад, докато го казваше. Не трябваше да благодари на тези кучи синове. В своята неопитност той не разбираше, че така нареченият „Стокхолмски синдром“ започва да действа: тези странни прояви на съпричастие от страна на жертвата към похитителите, съпричастие, което я кара да насочи гнева си към властите, които са позволили това да се случи и да продължава, вместо към престъпниците.

Той изяде всичко до последната хапка, изпи бавно и с наслада водата и заспа. След един час процедурата се повтори и таблата изчезна. Саймън използва кофата за четвърти път, след това се изтегна по гръб на леглото и се замисли за дома и какво ли правят сега.

Докато той лежеше, капитан Уилямс се върна от Лестър в Лондон и докладва на помощник комисаря Крамър в кабинета му в Скотланд Ярд. За щастие, Ню Скотланд Ярд, седалището на Столичната полиция, се намираше само на 500 метра от правителствения кабинет.

Бившият собственик на Транзита беше задържан в полицейското управление в Лестър. Беше много уплашен и както се оказа — невинен. Той протестира и заяви, че Транзитът не е бил нито краден, нито продаден. Просто преди два месеца са го изхвърлили като негоден след катастрофа. Тъй като по това време се е местел в Лестър, забравил да уведоми Регистрационния център в Суонзи.

Капитан Уилямс методично беше проверил цялата история. Собственикът, по професия строител, натоварил две мраморни камини в южен Лондон. Завивайки покрай ъгъла на строителната площадка, откъдето били взети камините, той се „счепкал“ с един булдозер. Схватката завършила в полза на булдозера. Транзитът, тогава все още син на цвят, не ставал за нищо. Въпреки че видимите щети не били кой знае какви, предимно около радиатора, шасито било огънато.

Върнал се сам в Нотингам, застрахователната компания направила оглед на автомобила в двора на една местна автоработилница и решила, че поправката му е невъзможна. Отказали да му изплатят обезщетение, тъй като застрахователната му полица не покривала такива щети, освен това катастрофата станала по негова вина. Много огорчен, той приел двадесетте лири, които му предложили по телефона от автоработилницата и повече не стъпил в Лондон.

— Някой го е поправил и отново го е пуснал в движение — каза Уилямс.

— Добре — отговори Крамър. — Това означава, че са му „кихнали“ нещо. Експертите от лабораторията казаха, че по шасито е работил заварчик. Освен това върху оригиналната синя боя е положена зелена. Много грубо напръскана. Намери кой го е направил и на кого го е продал.

— Заминавам за Балъм — каза Уилямс. — Там се намира авторемонтната работилница.

Крамър се върна към работата си. Пред него имаше цял куп книжа, които се стичаха от различните групи, работещи по случая. Почти всички доклади от лабораторията по съдебна медицина бяха пристигнали и там, докъдето се простираха, бяха просто свършени. Проблемът беше, че не стигаха твърде далеч. Извадените от труповете куршуми съвпадаха с гилзите от „Скорпиона“, в което нямаше нищо чудно. В Оксфорд не откриха никакви други свидетели. Похитителите не бяха оставили никакви отпечатъци, нито пък други следи, освен следите от гумите. Следите от микробуса бяха безполезни — откриха го, макар и изгорял. Никой не беше видял жива душа около хамбара. Гумите на колата, която беше напуснала хамбара, бяха идентифицирани по марка и модел, но поне половин милион автомобили използваха такива.

Полицията в графствата дискретно извършваше проверки по агенциите за недвижими имоти дали през последните шест месеца не е наета къща, достатъчно просторна и уединена, която похитителите биха могли да използват. Столичната полиция правеше същото в Лондон, в случай, че престъпниците са се скрили в самата столица. Това означаваше, че трябва да се проверят хиляди договори за наемане на къщи. Сделките с плащане в брой бяха на първо място в списъка, но пак оставаха стотици други. Вече бяха излезли наяве доста любовни гнезденца, между които и две на национални знаменитости.

Информаторите от престъпния свят, „певците“, бяха притиснати за сведения — дали не са дочули за някоя известна банда, която се готви за голям удар, или пък дали някои от „утайките“ или „мутрите“ (жаргон за известни престъпници) не са изчезнали внезапно от свърталищата си. Подземният свят беше преобърнат с краката нагоре, но до този момент без никакъв резултат.

На бюрото му имаше цял куп доклади на хора, които твърдяха, че са „видели“ Саймън Кормак. Някои бяха правдоподобни, други — възможни, а някои направо откачени. И всички те трябваше да се проверят внимателно. Имаше още една купчина със записи на телефонни разговори с хора, които пък твърдяха, че те държат сина на президента. Отново някои звучаха налудничаво, а други — приемливо. Към всеки един от обаждащите се от втората категория подхождаха сериозно и ги умоляваха да се обадят пак. Но Крамър имаше вътрешното усещане, че истинските похитители все още мълчат и оставят властите да се потят от притеснение. Професионалистите поне биха постъпили така.

В подземието вече беше отделена специална стая, в която се разположиха опитни специалисти от криминалното разузнаване, хора с опит в преговорите с похитители, и търпеливо и спокойно разговаряха с шегаджиите в очакване на истинското обаждане. Някои от шегаджиите вече бяха заловени и щяха да си получат заслуженото.

Найджъл Крамър се приближи до прозореца и погледна надолу. Виктория Стрийт гъмжеше от репортери. Всеки път, когато трябваше да се отправи към Уайтхол, се налагаше да минава през тълпата свит в колата си, с плътно затворени прозорци. Въпреки това те продължаваха да крещят около колата, само и само да научат нещо. Хората от службата на Столичната полиция за връзки с пресата бяха на предела на силите си.

Той погледна часовника си и въздъхна. Ако похитителите се забавеха още няколко часа, онзи американец, Куин, щеше да поеме нещата в свои ръце. Не бяха зачели мнението му по този въпрос, а това не му харесваше. Беше прочел внимателно досието на Куин, предоставено му от Лу Колинс от ЦРУ, и беше прекарал два часа в задълбочен разговор с изпълнителния директор на застрахователния отдел на Лойд’с, където в продължение на десет години години бяха използвали необикновените, но резултатни методи на Куин. Наученото предизвика у него смесени чувства. Този човек работеше добре, но не използваше обичайните средства. Няма полиция в света, която да харесва особняците, колкото и да са талантливи те. Реши, че няма да отиде до Хийтроу да го посрещне. Ще се види с него по-късно и ще го представи на двамата главни инспектори, които ще стоят неотлъчно до него по време на преговорите, ако изобщо се стигнеше до преговори. Време беше да се връща в Уайтхол и да информира КОБРА, а новостите бяха повече от оскъдни. Не, този случай определено нямаше да приключи бързо.

Конкордът попадна на попътен вятър на височина 20 хиляди метра и пристигна в Лондон в 6 часа вечерта, петнадесет минути по-рано. Куин взе пътната си чанта и се отправи през тунела към залата за пристигащи, следван от Самървил и МакКрей. На няколко метра от входа търпеливо ги очакваха двама мъже с незабележима външност, облечени в сиви костюми. Единият пристъпи напред.

— Мистър Куин? — тихо попита той.

Куин кимна. Човекът не показа картата си, както правеха американците; предположи, че маниерите и поведението ясно говорят, че е представител на официалните власти.

— Очаквахме ви, сър. Бихте ли ме последвали? Колегата ми ще се погрижи за багажа ви.

Без да изчака отговор, той се отправи надолу по тунела, при входа на залата се отклони от потока пътници и сви в една стаичка, на чиято врата имаше само номер. По-едрият мъж, чиято външност и поведение бяха типични за бивш сержант от армията, кимна дружелюбно на Куин и взе пътната му чанта. Влязоха в стаята, където водачът им разлисти набързо паспорта на Куин и тези на „неговите помощници“, извади от джоба си печат, подпечата трите паспорта и каза: „Добре дошли в Лондон, мистър Куин.“

Излязоха през друга врата, слязоха по няколко стъпала и се озоваха пред очакващата ги кола. Но ако Куин си мислеше, че ще тръгнат направо за Лондон, той се лъжеше. Колата зави към VIP залата. Куин влезе и се огледа мрачно наоколо. Беше ги предупредил, че не иска да се вдига шум. Никакъв шум. Очакваха ги хора от американското посолство, от министерството на вътрешните работи, от Скотланд Ярд, от министерството на външните работи, от ЦРУ, от ФБР, а може би и от магазините „Улуърт“ и компанията „Кока-кола“. Посрещането продължи двадесет минути.

Още по-отвратителен беше кортежът към Лондон. Настаниха го в американска лимузина, дълга половин квартал, с флагче отпред. Два мотоциклета разчистваха пътя от вечерното движение по лондонските улици. Зад тях Лу Колинс возеше в колата си и същевременно инструктираше колегата си от ЦРУ Дънкан МакКрей. Два автомобила по-назад Патрик Сеймър правеше същото със Сам Самървил. Англичаните в техните Ровъри, Ягуари и Гранади, бяха най-отзад.

Понесоха се по магистрала М-4 към Лондон, свиха по северното околовръстно и се спуснаха по Финчли Роуд. Веднага след колелото при Лордс колоната зави и влезе в Риджънтс Парк, продължи известно време по Външния пръстен й влезе през един официален вход, покрай двама стражи, които отдадоха чест.

По време на пътуването Куин мълчеше и се взираше в светлините на града, който добре познаваше, може би дори по-добре от други места, докато най-накрая и надутият съветник замълча. Когато колите се отправиха към осветения портал на величествената сграда, Куин проговори. Всъщност той направо се тросна. Наведе се към предната седалка — а тя не беше никак близо — и излая в ухото на шофьора:

— Спри колата!

Шофьорът, американец от морската пехота, беше толкова изненадан, че незабавно изпълни заповедта. Колегата му в задната кола не успя да реагира толкова бързо. Чу се дрънчене на стъкла от задни и предни фарове. По-назад шофьорът от Вътрешното министерство сви в рододендроните, за да избегне сблъскването. Кавалкадата се нагъна като хармоника и спря. Куин излезе от лимузината и се загледа в импозантната сграда. На най-горното стъпало на портала с колони стоеше някакъв човек.

— Къде сме? — попита Куин.

Той прекрасно знаеше. Дипломатът изскочи от задната врата на лимузината. Бяха го предупредили да внимава с Куин, но тогава не им беше повярвал. От задните коли се присъединиха още хора.

— Това е Уинфийлд Хаус, мистър Куин. Посланик Феъруедър очаква да ви поздрави с добре дошъл. Всичко е готово, ще разполагате с апартамент… всичко е уредено.

— Отменете уговорката — каза Куин. Отвори багажника, грабна чантата си и се отправи надолу по алеята.

— Къде отивате, мистър Куин? — жално се провикна дипломатът.

— Връщам се в Испания — извика Куин.

Лу Колинс се изправи пред него. Докато Конкордът още летеше, той бе провел обстоен разговор с Вайнтрауб по кодираната линия.

„Голям особняк е кучият му син — беше казал Вайнтрауб. — Дайте му каквото иска.“

— Разполагаме с един апартамент — тихо каза той. — Частен, съвсем дискретен. Понякога го използваме за началните разпити на бегълци от източния блок. От време на време там отсядат колеги от Ленгли. Вайнтрауб също го използва.

— Адреса — каза Куин.

Колинс му го даде — една тиха уличка в Кенсингтън. Куин поблагодари с кимване и продължи да върви. По външния пръстен мина едно такси. Куин го спря, качи се, даде адреса и изчезна.

Бъркотията на алеята продължи цели петнадесет минути. Накрая Лу Колинс качи МакКрей и Самървил в колата си и ги откара до Кенсингтън.

Куин плати на таксито и огледа жилищния блок. Така или иначе щяха да го подслушват, в апартамента на ЦРУ сигурно имаше инсталирано оборудване и нямаше да губят излишно време с нескопосани извинения и преобзавеждане. Апартаментът се намираше на третия етаж. Позвъни и един набит мъж от низшия персонал на Компанията отвори вратата. Очевидно той поддържаше домакинството.

— Кой сте вие? — попита той.

— Аз съм този, който се нанася — каза Куин, докато минаваше край него, — а ти си този, който се изнася.

Той обиколи апартамента, погледна всекидневната, голямата спалня и двете по-малки стаи. През това време мъжът трескаво въртеше телефона. Прехвърлиха разговора в колата на Лу Колинс и той се предаде. Навъсено започна да събира багажа си. Колинс и другите двама пристигнаха в апартамента три минути след Куин, който вече си беше избрал голямата спалня. Патрик Сеймър вървеше след Колинс. Куин изпитателно огледа и четиримата.

— Тези двамата с мен ли трябва да живеят? — попита той, — кимвайки към специален агент Самървил и полеви агент МакКрей.

— Вижте какво, Куин, бъдете разумен — каза Колинс. — Опитваме се да спасим сина на президента на САЩ. Всички искат да знаят какво става. Никой няма да се задоволи с по-малко. Няма да ви оставят да си живеете тук самичък като монах и нищо да не им казвате.

Куин размисли.

— Добре, вие двамата какво друго можете да правите, освен да слухтите?

— Ще ви бъдем от полза, мистър Куин — умолително рече МакКрей. — Ще ходим за разни неща… ще помагаме.

С рошавата си коса, вечната срамежлива усмивка и малко стеснително поведение, той изглеждаше много по-млад от своите тридесет и четири години, приличаше по-скоро на колежанин, отколкото на полеви агент от ЦРУ. Сам Самървил отговори на въпроса.

— Аз готвя добре — каза тя. — След като не пожелахте да отседнете в резиденцията и се лишихте от персонала, ще имате нужда някой да ви готви. И след като сме на това място, явно този някой ще бъде „кука“.

За първи път, откакто се бяха запознали, Куин се усмихна. Самървил си помисли, че усмивката преобразява иначе загадъчния ветеран.

— Добре — обърна се той към Колинс и Сеймър. — Вие така или иначе ще подслушвате всички помещения и всички телефонни разговори. А вие двамата се настанявайте в другите стаи.

След като те излязоха в коридора, той отново се обърна към Колинс и Сеймър.

— Но това е всичко. Никакви други гости. Искам да говоря с английската полиция. Кой отговаря за случая?

— Помощник-комисар Крамър. Найджъл Крамър. Номер две в отдела за специални операции. Познавате ли го?

— Звучи познато — отговори Куин. В този момент иззвъня телефонът. Колинс го вдигна, заслуша се и закри с ръка слушалката.

— Крамър — каза той. — От Уинфийлд Хаус. Отишъл там да се срещне с вас. Току-що разбрал какво е станало. Иска да дойде тук. Става ли?

Куин кимна. Колинс покани Крамър в апартамента. След двадесет минути той пристигна в полицейска кола без отличителни знаци.

— Мистър Куин? Найджъл Крамър. Срещали сме се веднъж за кратко.

Той пристъпи предпазливо в апартамента. До този момент не беше и подозирал за тази секретна квартира на Компанията, но вече знаеше. Знаеше също така, че веднага след операцията ЦРУ щеше да я изостави и да намери друга.

Куин си припомни Крамър още щом го видя.

— Ирландия, преди доста години. Аферата Дон Тайди. Тогава бяхте шеф на отдела за борба с тероризма.

— Да, СО 13. Имате добра памет, мистър Куин. Мисля, че трябва да поговорим.

Куин го отведе във всекидневната, настани го да седне, зае един стол срещу нето и с жест му напомни, че стаята е пълна с „дървеници“. Лу Колинс можеше и да е добро момче, но нито един агент не е чак дотам добър. Англичанинът кимна мрачно. Разбираше, че в центъра на своята столица той фактически се намира на американска територия, но и без това за всичко, което кажеше, щеше сам да докладва пред КОБРА.

— Мистър Куин, позволете ми, както се изразявате в Америка, да си изясним позициите. Столичната полиция е натоварена да ръководи разследването по този случай. Вашето правителство даде съгласието си. До този момент не сме попаднали на следа, но все още е рано, а и сме принудени да работим на твърде големи обороти.

Куин кимна. И преди беше работил в натъпкани с подслушвателни устройства стаи, дори много пъти; и друг път бяха записвали телефонните му разговори. Винаги беше трудно да поддържаш нормален разговор при такива условия. От педантичния тон на Крамър разбра, че той говори за пред магнетофонната лента.

— Поискахме да ръководим и преговорите с похитителите, но се наложи да отстъпим пред настояването на Вашингтон. Длъжен съм да приема това, но не съм длъжен да го одобрявам. Получих инструкции да ви осигуря пълното съдействие на Столичната полиция и цялата помощ, която нашите правителствени институции са в състояние да окажат. Ще ги получите. Имате думата ми.

— Много съм ви признателен за това, мистър Крамър — каза Куин. Знаеше, че думите му звучат превзето, но някъде ролките продължаваха да се въртят.

— И така, какво точно искате?

— Преди всичко да ме запознаете със сегашната обстановка. Последния доклад, който четох във Вашингтон — той погледна часовника си — в 8 часа вечерта, лондонско време — беше преди малко повече от седем часа. Похитителите обадиха ли се вече?

— Доколкото ни е известно, не — отговори Крамър. — Имаше много обаждания, разбира се. Някои бяха явни измами, някои не толкова явни, а около дузина обаждания звучаха съвсем правдоподобно. Във всеки от случаите настоявахме да получим някакво доказателство, че наистина те държат Саймън Кормак…

— По какъв начин? — попита Куин.

— Трябваше да отговорят на един въпрос. Нещо от живота му през последните девет месеца в Оксфорд, което иначе трудно биха научили. Никой не се обади повторно с правилен отговор.

— Четиридесет и осем часа до установяване на първия контакт не е необичаен срок — каза Куин.

— Съгласен съм — отговори Крамър. — Може да установят контакт по пощата, с писмо или магнетофонен запис, и в такъв случай пакетът може би в момента пътува към нас. Или по телефона. Ако е по някой от първите начини, ние веднага ще донесем записа или писмото тук, въпреки че ще искам първо специалистите от нашата лаборатория да се потрудят върху хартията, плика, опаковката и писмото за някакви отпечатъци, слюнка, или други следи. Няма да възразите, надявам се? Вие не разполагате с лабораторно оборудване.

— Правилно — потвърди Куин.

— Но ако първият контакт се осъществи по телефона, как смятате да действате, мистър Куин?

Куин изреди изискванията си. Обръщение по телевизионното предаване „Новини в Десет“ към похитителите на Саймън Кормак да се свържат с американското посолство, непременно с посолството, на някой от посочените телефони. Екип от телефонни оператори в подземния етаж на посолството, които да пресяват фалшивите обаждания и да прехвърлят на неговия телефон в апартамента тези, които звучат правдоподобно.

Крамър погледна към Колинс и Сеймър, които кимнаха. През оставащия до предаването час и половина щяха да инсталират оперативна телефонна централа като първи филтър. Куин продължи.

— Вашите хора от техническия отдел могат да проследят всяко обаждане до посолството. Могат да арестуват някой и друг шегаджия, ако е толкова глупав, та не се сети да използва обществен телефон или пък се увлече в прекалено дълги разговори. Не смятам обаче, че истинските престъпници ще бъдат толкова глупави.

— Съгласен съм — каза Крамър. — Засега действат доста съобразително.

— Прехвърлянето трябва да се осъществи без прекъсване на разговора и то само на единия от телефоните в този апартамент. Те са три, нали?

Колинс кимна. Единият беше директно свързан с неговия кабинет, който и без това се намираше в сградата на посолството.

— Използвайте него — каза Куин. — След като установя контакт с истинските похитители, при положение че успея, искам да им дам нов телефонен номер, специална линия, която е предназначена единствено и само за мен.

— След деветдесет минути ще имате тази линия — каза Крамър — и телефонен номер, който никога досега не е бил използван. Ние ще записваме, естествено, но вие няма да чувате нито звук. И накрая, бих искал двама главни инспектори-детективи да се настанят при вас, мистър Куин. Те са много опитни. Човек не може да будува по двадесет и четири часа в денонощието.

— Не, съжалявам — каза Куин.

— Могат да ви бъдат много полезни — настоя Крамър. — Ако похитителите са англичани, тогава ще следим за акцент, жаргонни думи, нотки на напрежение или отчаяние в гласовете им — все неща, които са понятни единствено за ухото на англичанин. Те няма да се обаждат, само ще слушат.

— Могат да слушат в телефонната централа — каза Куин. — И без това всичко ще бъде записвано. Дайте записите на експерти-лингвисти, добавете собствените си коментари колко тъпо се справям и елате при мен с резултатите. Но ще работя сам.

Крамър стисна устни. Трябваше обаче да се подчини на дадените му заповеди. Той стана на крака. Куин също се изправи.

— Ще ви изпратя до колата — каза той.

Всички знаеха какво означава това — стълбището не се подслушва. Куин кимна към Сеймър и Колинс да останат в стаята. Те неохотно се подчиниха. Като излязоха на стълбите, той прошепна на Крамър:

— Зная, че това не ви харесва. И аз не съм кой знае колко очарован. Опитайте се да ми повярвате. Искам да спася това момче, ако е възможно. Вие ще чувате всяка думичка по телефона. Моите хора ще ме подслушват дори в тоалетната. Това тук прилича на магазин за радиоелектронна апаратура.

— Добре, мистър Куин, ще ви помагам с всичко, с което мога. Обещавам ви.

— И последно… — Бяха вече на улицата, където чакаше полицейската кола. — Не ги плашете. Ако се обадят по телефона или се задържат малко повече на линията, да няма фучащи полицейски коли с виещи сирени към телефонната кабина…

— Знаем, мистър Куин. Но така или иначе ще трябва да изпратим цивилни полицаи да проверят телефона, от който се обаждат. Те ще бъдат изключително дискретни, направо невидими. Ако обаче успеем да зърнем номера на колата… или да получим описанието им… тогава ще ни трябват само няколко дни.

— Не трябва да ви забележат — предупреди Куин. — Човекът в телефонната кабина ще бъде под страхотно напрежение. Никой от нас не би желал да прекъснат връзката. Това най-вероятно би означавало, че са зарязали всичко и са офейкали, оставяйки след себе си труп.

Крамър кимна, стиснаха си ръцете и той се качи в колата.

След половин час пристигнаха техниците и въпреки че нито един от тях не беше в задължителните за отдела им униформи, те показаха служебните си карти. Куин ги поздрави дружелюбно, знаейки че са от MI5, службата за сигурност, и те се заеха с работата си. Работеха добре и бързо. Всъщност по-голяма част от работата се извършваше в Кенсингтън.

Един от техниците, който беше свалил капака на телефона във всекидневната, леко повдигна вежди. Куин се направи, че не забелязва. Опитвайки се да постави микрофон, той беше видял, че там вече има един. Но заповедите са си заповеди — той намести устройство си до американското и по този начин осъществи на практика още една, макар и миниатюрна, англо-американска връзка. До 9.30 вечерта Куин разполагаше със своя собствена свръхсекретна (за обществеността) телефонна линия, на която щеше да прехвърли разговора с истинския похитител, ако той изобщо се обадеше. Втората линия беше постоянно свързана с централата на посолството и щеше да се използва за „вероятните извършители“. Третата беше оставена свободна.

В подземния етаж на посолството, на Гровнър Скуеър, кипеше по-оживена дейност. Десетте линии бяха инсталирани и за всяка беше осигурен оператор. Десет момичета, някои американки, други англичанки, седяха в очакване.

Третата фаза на операцията се провеждаше в телефонната централа на Кенсингтън, където полицията оборудва помещение за следене на всички входящи телефонни обаждания, които щяха да бъдат прехвърляни по специалната линия на Куин. В Кенсингтън се намираше една от най-новите електронни телефонни централи и проследяването щеше да става много бързо и лесно — за не повече от осем до десет секунди. След като излезеха от тази централа, телефонните обаждания по линията на Куин щяха да се подслушват на още две места. Едното в комуникационния център на MI5 на Корк Стрийт, Мейфеър, а другото — в подземието на американското посолство. След като похитителите установяха контакт, тази телефонна централа щеше да се превърне в подслушвателен пост.

Американският техник, изпратен от Лу Колинс, пристигна тридесет секунди след като английските му колеги бяха напуснали апартамента, за да свали всички новоинсталирани подслушвателни устройства и да настрои своите. По този начин, когато Куин не говореше по телефона, щяха да го чуват само неговите сънародници — американците. „Добра работа“ — отбеляза Сеймър пред колегата си от MI5 една седмица по-късно, когато се срещнаха на чашка в Брукс Клъб.

Точно в 10 часа вечерта телевизионният говорител на Индипендънт Телевижън Нетуърк беше вперил поглед в камерата, докато отзвучаваха последните удари на Биг Бен. След това прочете обръщението към похитителите. Телефонните номера за връзка останаха изписани на екрана, докато даваха последна информация за изчезналия Саймън Кормак. В информационното комюнике не се казваше почти нищо ново, но все пак то трябваше да бъде прочетено.

В една тиха къща на шестдесет километра от Лондон четирима смълчани мъже напрегнато следяха предаването. Водачът бързо превеждаше на френски за двама от тях. Всъщност единият беше белгиец, а другият — корсиканец. Четвъртият нямаше нужда от преводач. Разбираше чудесно, тъй като езикът, който говореха в родната му Южна Африка беше африкаанс — разновидност на английския.

Двамата европейци не знаеха нито дума английски и водачът им беше забранил да излизат от къщата, докато не приключи цялата история. Единствено той излизаше и се връщаше, винаги през вътрешната врата на гаража, винаги с Волвото, което вече имаше нови гуми и номера, този път истинските. Никога не тръгваше без перуката, брадата, мустаците и тъмните очила. По време на отсъствията му останалите имаха строги инструкции да не се показват дори на прозорците и в никакъв случай да не отварят вратата.

Телевизионният говорител подхвана темата за Близкия изток и единият от европейците попита нещо водача. Той поклати глава.

— Demain — отговори той на френски. — Утре сутринта.

През тази нощ в подземието на посолството бяха регистрирани над двеста обаждания. С всички разговаряха много внимателно и учтиво, но само седем от тях бяха прехвърлени към Куин. Той разговаряше с тях приятелски, наричаше човека от другата страна на линията „приятел“ или „старче“, обясняваше, че за съжаление „неговите хора“ трябва да спазят досадната формалност да се уверят, че обаждащият се наистина държи Саймън Кормак и много внимателно му поставяше условието да отговори на един прост въпрос и да му се обади отново. Нито един от тях не се обади повторно. В почивката между 3 часа през нощта и изгрев слънце той успя да подремне четири часа.

Сам Самървил и Дънкан МакКрей останаха с него през цялата нощ. Сам отбеляза „свойското“ му държание по телефона.

— Още не сме започнали истински — тихо каза той.

Но напрежението беше започнало. Двамата млади агенти вече го усещаха.

Малко след полунощ Кевин Браун, заедно със специално подбран екип от осем агенти на ФБР, които бяха хванали обедния самолет от Вашингтон, кацнаха на Хийтроу. Предупреден предварително, на летището ги очакваше разгневеният Патрик Сеймър. Набързо запозна старшия офицер с обстановката до 11 часа същата вечер, когато беше тръгнал към летището. Това включваше информацията за новото убежище на Куин и положението с телефоните.

— Знаех си, че ще ни отвори работа — изръмжа Браун, като чу за бъркотията пред Уинфийлд Хаус. — Не трябва да го изпускаме от погледа си, иначе кой знае какви номера ще ни извърти. Давай да отиваме в посолството, ще спим на походни легла направо в подземието. Ако тоя хахо пръдне, искам да го чуя, високо и ясно.

Сеймър изпъшка наум. Беше чувал за Кевин Браун и щеше да е по-доволен, ако не беше пристигнал. Сега май щеше да стане още по-зле, отколкото си беше мислил. Когато в 1.30 пристигнаха в посолството, тъкмо приемаха 106-тото фалшиво обаждане.

И други хора не можаха да се наспят тази нощ. Двама от тях бяха капитан Уилямс от СО 13 и един човек на име Сидни Сайкс. Те прекараха нощните часове един срещу друг в стаята за разпити на полицейския участък в Уондсуърт, южен Лондон. Вторият присъстващ офицер беше началникът на транспортната секция към Отдела за тежки криминални престъпления. Именно неговите хора бяха открили Сайкс.

За мошеник на дребно, какъвто беше Сайкс, двамата полицаи бяха прекалено сериозни противници и към края на първия час той вече трепереше от страх. После нещата се влошиха още повече.

Транспортната секция, следвайки описанието, дадено от строителя от Лестър, откри авторемонтната фирма, която беше изтръгнала смачкания Транзит от фаталната прегръдка с булдозера. След като бе установено, че шасито е изкривено и от микробуса не става нищо, те бяха предложили на собственика да си го прибере. И тъй като щеше да му излезе по-скъпо да плати обратния транспорт до Лестър, отколкото струваше целият автомобил, той беше отказал. Тогава авторемонтната фирма го беше продала на Сайкс като старо желязо, защото той имаше склад за вторични суровини в Уондсуърт. Бригади от транспортната секция прекараха цял ден в склада на Сайкс и го преобърнаха целия.

Откриха един варел три-четвърти пълен с източено машинно масло, от който извадиха двадесет и четири табелки с автомобилни номера. Точно дванадесет чифта, изработени при Сайкс и истински колкото банкнота от три лири. В тайник под дъсчения под на неугледния офис на Сайкс откриха цяла пачка с регистрационни документи, всичките принадлежащи на леки коли и микробуси, които съществуваха единствено на книга.

Далаверата на Сайкс се състоеше в това да прибира катастрофирали автомобили, които застрахователите са бракували поради негодност, обещавайки на собствениците да уведоми Центъра в Суонзи, че автомобилът е предаден за отпадъци. На Суонзи Сайкс съобщаваше точно обратното — че е купил колата от бившия й собственик. Компютърът запаметяваше тези „данни“. Дори автомобилът наистина да не ставаше за друго, освен за старо желязо, Сайкс всъщност купуваше съвсем легално документите му, които се използваха за друг, подобен на бракувания, „чопнат“ от някой паркинг от чевръстите му съдружници. Снабдена с нови номера, съответстващи на регистрационния талон на бракувания автомобил, откраднатата кола вече можеше да бъде продадена. Последната подробност беше да се изтрият оригиналните номера на шасито и на двигателя, да се бият фалшиви, които след това наплескваха обилно с грес и мръсотия. Това беше достатъчно, за да заблуди един обикновен купувач. Полицията обаче трудно можеше да се излъже от подобна маскировка, но тъй като при тези сделки Сайкс получаваше парите в брой, винаги можеше да отрече, че е виждал въпросната кола, още по-малко пък, че е продал същата някому.

Друга разновидност на бизнеса му беше да вземе микробус като Транзита с изкривеното шаси, да изреже негодната част, да постави на нейно място обикновена укрепваща греда и да го пусне в движение. Това беше незаконно и много опасно, но автомобилите можеха да изминат още няколко хиляди километра по пътищата, преди окончателно да се разпаднат.

Изправен пред показанията на строителния работник от Лестър, тези на фирмата, от която беше купил микробуса за старо желязо срещу 20 лири и отпечатъците от оригиналните номера на шасито и двигателя, а още повече като разбра за какво е бил използван автомобилът, на Сайкс му стана ясно, че този път е загазил здраво и си призна всичко.

След като напрегна паметта си, той си припомни кой беше купил Транзита. Преди около шест седмици някакъв човек се завъртял из двора на работилницата му. На въпроса какво търси той отговорил, че иска да купи евтин микробус. По една случайност Сайкс тъкмо бил свършил с поправката на шасито и вече пръскал автомобила със зелена боя. След по-малко от час купувачът си тръгнал с микробуса, като му броил 300 лири. Оттогава не бил виждал този човек. Петнадесетте банкноти от по 20 лири отдавна били похарчени.

— Как изглеждаше? — попита капитан Уилямс.

— Опитвам се да си спомня — плачливо отговори Сайкс.

— Постарай се — подкани го Уилямс. — Ще си улесниш остатъка от живота, ако си припомниш.

Среден ръст, нормално тегло. Между четиридесет и пет и петдесет. Грубо лице и обноски. „Неизискан“ глас, със сигурност не кореняк лондончанин. Рижа коса, може да е била и перука, но сполучлива. Във всеки случай носел шапка въпреки августовските горещини. Мустаци малко по-тъмни от косата — може да са били изкуствени, но добре направени. И тъмни очила. Не слънчеви, а оцветени в синьо стъкла и рогови рамки.

Следващите два часа тримата мъже прекараха с художника на полицията. Капитан Уилямс отнесе рисунката в Скотланд Ярд малко преди времето за закуска и я показа на Найджъл Крамър. В девет часа същата сутрин членовете на КОБРА вече я разглеждаха. Проблемът беше, че този портрет можеше да бъде на когото и да е. И тук следата свършваше.

— Знаем, че след Сайкс микробусът е бил ремонтиран от друг, по-добър монтьор — каза Крамър пред комисията — и някой е изрисувал рекламите на Барлоу от двете му страни. Значи колата е престояла в нечий гараж, където е имало и заваръчен апарат. Обявим ли го обаче за всеобщо издирване, похитителите няма начин да не разберат, а това може да означава, че ще зарежат всичко и Саймън Кормак ще умре.

Решиха да разпратят описанието до всички полицейски участъци, но на този етап да го запазят в тайна от печата и обществеността.

Андрю „Анди“ Ланг прекара нощта заровен в разпечатките на банковите операции и се чувстваше все по-объркан и по-объркан. Накрая смущението му прерасна в твърдата убеденост, че е прав и че не може да има никакво друго обяснение.

Анди Ланг беше шеф на Отдела за кредити и маркетинг в клона на Инвестиционната банка на Саудитска Арабия в Джеда. Това беше една институция, основана от арабското правителство, за да оперира с астрономическите суми, които се въртят в този район на света.

При все, че беше притежание на Саудитска Арабия и Управителният съвет на директорите беше съставен почти изцяло от местни хора, персоналът, който обслужваше банката, се състоеше основно от чужденци, работещи по договор, най-вече от американската Рокмън-Куинс Банк от Ню Йорк, откъдето беше изпратен и Ланг.

Той беше млад, енергичен, съвестен и амбициозен, горящ от желание да направи успешна кариера в банковото дело и с удоволствие работеше в Саудитска Арабия. Заплащането беше по-добро, отколкото в Ню Йорк, имаше хубав апартамент, няколко приятелки от многобройната емигрантска общност в Джеда, сухият режим не го притесняваше и освен това добре се разбираше с колегите си.

Въпреки че главното управление на ИБСА беше в Рияд, най-натоварен беше клонът в Джеда — делова и търговска столица на Саудитска Арабия. По това време на деня той обикновено напускаше бялото назъбено здание, което приличаше повече на форт на Чуждестранния легион, отколкото на банка и вече крачеше по улиците към Хайят Риджънси за едно питие. Тази вечер обаче трябваше да приключи още две сметки и вместо да ги остави за утре сутринта, той предпочете да поработи извънредно.

Все още седеше зад бюрото си, когато се появи възрастният арабин, куриер на банката, който буташе отрупаната с книжа количка и започна да разпределя разпечатките от банковия компютър по бюрата на служителите. Тези листи съдържаха извлеченията от операциите, реализирани през деня от различните отдели на банката. Старецът внимателно постави няколко листа пред Ланг, кимна с глава и отмина към следващото бюро. Ланг го изпрати с едно приветливо „шукран“ — той се гордееше с любезността си към обслужващия персонал — и продължи да работи.

След като приключи с работата си, той хвърли един поглед върху книжата, поставени върху бюрото му и се изненада. Това не бяха неговите документи. Това бяха извлечения на тегленията и внасянията по най-големите сметки, депозирани в банката. С тях се занимаваше завеждащият банковите операции, а не отделът за кредити и маркетинг. Той взе книжата и тръгна по коридора към празния офис на завеждащия мистър Амин, негов колега пакистанец.

Докато вървеше, погледна още един път колонките от цифри и нещо в тях привлече вниманието му. Той се спря, след това се върна в стаята си и започна внимателно да преглежда лист по лист. Навсякъде се повтаряше една и съща схема. Включи компютъра и извика на екрана сметките на двама от клиентите. И тук се повтори същото.

В ранните часове на утрото вече беше сигурен, че няма място за колебание. Бе попаднал на грандиозна измама. Съвпаденията бяха прекалено необичайни. Той отнесе листите на бюрото на мистър Амин и реши при първа възможност да вземе самолета за Рияд и да се срещне лично със своя колега американец, генералния директор Стийв Пайл.

Докато Ланг крачеше по тъмните улици на Джеда към дома си, осем часови зони на запад, в Белия дом, извънредната комисия изслушваше доктор Никълъс Армитидж, специалист по поведенческа психология, с голям опит, който току-що беше дошъл от президентския апартамент през Западното крило.

— Господа, на този етап съм длъжен да ви уведомя, че шокът е засегнал в много по-голяма степен Първата дама, отколкото президента. Нейното лечение продължава под наблюдението на личния й лекар. Президентът несъмнено е психически по-устойчив, но и при него започват да се проявяват напрежението и симптомите, характерни за дълбоко травмиран родител след насилствена раздяла с детето.

— Какви са тези признаци, докторе? — попита Одел, без да се церемони.

Психологът, който не обичаше да го прекъсват, а и това никога не му се случваше по време на лекциите, които изнасяше пред студенти, се изкашля, за да прочисти гърлото си.

— Трябва да разберете, че в такива случаи майката намира облекчение в сълзите, бих казал дори в истеричното поведение. Докато страданието на бащата много често е по-дълбоко и освен нормалното безпокойство за отвлеченото дете, той обикновено изпитва завладяващо чувство на вина поради вътрешното убеждение, че по някакъв начин е отговорен за случилото се, че би могъл да стори нещо повече, би могъл да предотврати това нещастие или просто да прояви повече внимание.

— В това няма никаква логика — възрази Мортън Станърд.

— Сега не говорим за логика — каза докторът. — Говорим за симптомите на родителската травма, задълбочена от факта, че президентът беше… е изключително привързан към своя син и изпитва към него голяма обич. Прибавете към това и чувството за безпомощност, невъзможността да стори нещо, за да помогне. Още повече като се има предвид, че до този момент похитителите не са се обадили на никого и той дори не знае дали синът му е жив или мъртъв. Все още е рано, разбира се, но състоянието му ще продължи да се влошава.

— Това може да продължи седмици — каза Джим Доналдсън. — Говорим за държавния глава. Какви промени в неговата личност можем да очакваме?

— Напрежението ще отслабне, макар и малко, когато и ако похитителите влязат във връзка и той получи някакво доказателство, че Саймън все още е жив — каза д-р Армитидж. — Но това облекчение няма да трае дълго. С течение на времето състоянието му ще продължи да се влошава. Невероятният стрес, на който е подложен, ще се прояви в повишена раздразнителност. Ще последва безсъние — на това можем да повлияем с медикаменти. И накрая — пълна апатия по отношение на професионалните задължения…

— В конкретния случай — към управлението на тази проклета държава — каза Одел.

— Липса на концентрация, загуба на памет по управленчески въпроси. С една дума, господа, половината, а и повече от съзнанието на президента ще бъде непрестанно заето с мисли за сина му, а друга, немалка част — с тревога за съпругата му. В някои случаи, дори след успешното освобождаване на детето — жертва на отвличане, родителите се нуждаят от месеци, дори години за лечение на нанесената им травма.

— С други думи — каза министърът на правосъдието Бил Уолтърс, — имаме половин президент, а вероятно и по-малко.

— Е, хайде сега — намеси се финансовият министър Рийд, — тази държава и преди е имала президенти на операционната маса, даже в тежко състояние в болница. Ние трябва да продължим да работим, да действаме така, както той би желал и да безпокоим нашия приятел колкото се може по-малко.

Неговият оптимизъм не срещна желаното въодушевление. Брад Джонсън се изправи.

— Защо, по дяволите, тия копелета не се обаждат? — попита той. — Вече минаха почти четиридесет и осем часа.

— Поне осигурихме парламентьор, който седи и чака тяхното обаждане — каза Рийд.

— Освен това изпратихме доста наши хора в Лондон — допълни Уолтърс. — Браун и неговият екип от Бюрото са пристигнали в Лондон преди два часа.

— Какво, по дяволите, прави английската полиция? — промърмори Станърд. — Защо не могат да открият тези мръсници?

— Както вече казахме, минали са едва четиридесет и осем часа, няма и толкова — отбеляза държавният секретар Доналдсън. — Великобритания не е толкова голяма като Щатите, но сред петдесет и четири милионното население има много места, където човек може да се укрие. Припомнете си само колко време Симбиозната освободителна армия държа Пати Хърст, при това цялото ФБР беше по петите им. Месеци наред.

— Да си го кажем направо, момчета — провлечено рече Одел, — не можем да направим нищо повече.

Това беше проблемът — никой не беше в състояние да направи нещо повече.

Младежът, за когото говореха, прекарваше втората нощ от пленничеството си. Въпреки че не знаеше, през цялата нощ пред вратата на подземната му килия имаше човек на пост. Избата на провинциалната къща беше с бетонни стени, но ако решеше да вика, похитителите му бяха готови веднага да го усмирят и да му запушат устата. Той не допусна подобна грешка. Твърдо решил да подтисне страха си и да се държи с достойнство, доколкото може, той направи няколко лицеви опори и коремни преси за поддържане на тонуса под скептичния поглед на нечие око през шпионката. Нямаше часовник — никога не бягаше с часовник на ръка — и беше започнал да губи представа за времето. Лампата светеше непрестанно, но след като прецени, че е около полунощ — всъщност грешеше с два часа — той се сви на леглото, дръпна тънката завивка върху главата си, за да не му свети в очите и заспа. По това време в посолството на родната му страна, на четиридесет мили оттам, на Гровнър Скуеър, се сипеха последните фалшиви обаждания.

Кевин Браун и неговият осемчленен екип не мислеха за сън. Все още под влияние на полета през Атлантика техните биологични часовници бяха настроени пет часа назад, по Вашингтонско време.

Браун настоя Сеймър и Колинс да му покажат телефонната централа и подслушвателния пост в подземния етаж на посолството, където в една от стаите американски техници — англичаните не бяха допуснати — бяха инсталирали високоговорители, които улавяха и предаваха всеки звук от апартамента в Кенсингтън.

— Във всекидневната има два микрофона — неохотно обясни Колинс. Той не виждаше защо трябва да посвещава агента на ФБР в техниките, които прилагаше Компанията, но заповедите са си заповеди, а освен това апартаментът в Кенсингтън така или иначе беше „изгорял“, занапред неизползваем от оперативна гледна точка.

— Ако в квартирата се намира старши служител от Ленгли, те естествено се дезактивират. Но ако мястото се използва за разпити на руснаци, тогава микрофоните се включват и всичко се записва на магнетофонна лента тук. Всички разговори се водят във всекидневната. Два подслушвателя има и в голямата спалня — там спи Куин, но не и в момента, както можете сами да чуете. Останалите две спални и кухнята също се подслушват.

— От уважение към мис Самървил и към нашия човек МакКрей дезактивирахме микрофоните в техните спални. Но ако Куин реши да използва някоя от тях за поверителни разговори, отново ще ги активираме оттук.

Той посочи съответните бутони на голямото контролно табло. Браун кимна.

— Във всеки случай, ако той разговаря с някой от тях извън обхвата на микрофоните, ние сме сигурни, че те ще ни докладват, нали така?

Колинс и Сеймър кимнаха.

— Затова са изпратени там — добави Сеймър.

— Освен това имаме три телефона — продължи Колинс. — Единият е пряката линия. Куин ще го използва едва след като се убеди, че разговаря с истинските похитители. За нищо друго. Англичаните ще приемат всички разговори по тази линия от централата в Кенсингтън и след това ще ги подават тук през този говорител. Второ, той разполага с телефонна линия, прехвърлена от нашата централа тук и в момента я използва да разговаря с един от онези, за които сме сигурни, че са мошеници, но все пак е възможно и да грешим. Тази връзка също минава през Кенсингтън. Има още една трета линия, съвсем обикновена, която също се подслушва, но той ще я използва само ако иска да се обади някъде.

— Искате да кажете, че англичаните подслушват всичко? — кисело попита Браун.

— Само телефоните — каза Сеймър. — Трябваше да приемем тяхното сътрудничество, нали централите са техни. Освен това те могат да ни окажат ценна помощ в анализите на гласовете, говорни дефекти, диалекти. А и проследяването на обажданията е тяхна задача. То ще става направо от централата в Кенсингтън. Всъщност в апартамента няма нито една линия до нашите магнетофони, която да не се подслушва.

Колинс се покашля.

— Всъщност има — каза той, — но тя е само за микрофоните в стаите. Разполагаме с още един апартамент в същия блок. Всеки звук, който уловят „дървениците“, се предава в по-малкия апартамент на приземния етаж. Прекарали сме скрити проводници за тази цел. В момента там има наш човек. На долния етаж речта преминава през автоматично кодиращо устройство, след това се подава по УКВ радиопредавател дотук, звукът се декодира автоматично и се записва.

— Използвате радиостанция само за една миля? — попита Браун.

— Сър, моето управление е в добри отношения с англичаните, но нито една секретна служба в света няма да използва обикновените комуникационни връзки на чужда страна за предаване на поверителната си информация.

Това се понрави на Браун.

— Значи англичаните чуват какво се говори по телефона, но не в стаята?

В действителност той грешеше. Веднага след като MI5 разбра за апартамента в Кенсингтън, до който не бяха допуснати двамата главни инспектори от Столичната полиция, и след като установиха, че техните микрофони са отстранени, те прецениха, че някъде наблизо трябва да има още един апартамент на американците, откъдето да препредават сведенията на разпитваните руснаци до резиденцията на ЦРУ. Само след един час те вече бяха разгледали всички архиви на блока и бяха открили гарсониерата на приземния етаж. Към полунощ екип от водопроводчици откри наличието на проводници по тръбите на парното отопление, които свързваха двата апартамента. Малко по-късно англичаните включиха собствената си подслушвателна апаратура от съседния апартамент, чийто наемател беше любезно помолен да замине за известно време на почивка, като по този начин щеше да окаже голяма услуга на Нейно Величество. На разсъмване всеки подслушваше всекиго.

Човекът на Колинс от ELINT (отдела за електронно подслушване и наблюдение), който седеше пред контролното табло, свали слушалките от ушите си.

— Куин току-що приключи разговора — каза той. — Сега вероятно ще разговарят помежду си. Искате ли да чуете, сър?

— Разбира се — отговори Браун.

Техникът прехвърли разговора от слушалката към стенния микрофон. В стаята се разнесе гласът на Куин.

— …ще бъде чудесно. Благодаря, Сам. С мляко и захар.

— Мистър Куин, мислите ли, че той ще се обади отново? (МакКрей)

— Не. Звучеше правдоподобно, но не ми приличаше на похитител. (Куин)

Хората в подземието на посолството се приготвиха да си вървят. В няколко от съседните помещения бяха поставени походни легла. Браун държеше да е наблизо през цялото време. Той определи двама от осемте си човека за нощното дежурство. Беше 2,30 след полунощ.

Същите разговори, по телефона и в стаята, бяха прослушани и записани в Комуникационния център на MI5 на Корк Стрийт. Полицаите в телефонната централа в Кенсингтън чуха само телефонния разговор. За осем секунди проследиха обаждането до една телефонна кабина близо до Падингтън и изпратиха един цивилен служител от полицейския участък Падингтън Грийн, който се намираше на не повече от 250 метра оттам. Той арестува някакъв старец с психическо заболяване.

В 9 часа сутринта на третия ден едно от момичетата на Гровнър Скуеър прие ново обаждане. Гласът беше на англичанин, рязък и груб.

— Искам да говоря с парламентьора.

Момичето пребледня. Никой досега не беше използвал тази дума. Гласът й остана мил и любезен.

— Свързвам ви, сър.

Куин вдигна слушалката още при първото иззвъняване на телефона. Момичето трескаво прошепна:

— Някой иска да говори с парламентьора. Само това.

След половин секунда връзката беше осъществена. По говорителите зазвуча плътният, предразполагащ глас на Куин.

— Здрасти, приятел, искал си да говориш с мен?

— Ако искате да получите Саймън Кормак обратно, трябва да се бръкнете. По-дълбочко. Слушай сега…

— Не, приятелю, ти ме слушай. Днес вече имах доста фалшиви обаждания. Знаеш колко много откачени има на тоя свят, нали? Така че, направи ми една услуга, само един малък въпрос…

В Кенсингтън засякоха обаждането за осем секунди. Хитчин, Хартфордшир… обществен телефон… на железопътната гара. Крамър получи адреса след десет секунди, Полицейският участък в Хитчин реагира бавно. Техният служител се отправи към мястото едва след тридесет секунди, след една минута слезе от колата на две преки от гарата, излезе иззад ъгъла и бавно се упъти към телефонните будки 141 секунди след началото на разговора. Твърде късно. Човекът беше останал на линията точно тридесет секунди и вече се намираше през три улици от телефона, незабележим в сутрешната навалица.

МакКрей отправи слисан поглед към Куин.

— Но вие му затворихте телефона — каза той.

— Трябваше — лаконично отговори Куин. — Когато свърших да говоря, времето ни вече беше изтекло.

— Ако го бяхте задържали на телефона — обади се Сам Самървил — полицията може би щеше да го залови.

— Ако той е нашият човек, искам да го накарам да ми вярва, а не да го стряскам, поне засега — каза Куин и замълча.

Той изглеждаше напълно спокоен, докато нервите на двамата агенти бяха опънати като струни. Те не отделяха поглед от телефона в очакване да позвъни отново. Куин знаеше, че в близките няколко часа човекът няма да използва друг обществен телефон. Бойният опит много отдавна го беше научил на простото правило: ако не можеш да направиш нищо друго освен да чакаш — почивай.

На Гровнър Скуеър Кевин Браун беше събуден от един от своите хора. Той се втурна към подслушвателния пост тъкмо навреме, за да чуе последните думи на Куин.

— …е името на тази книга? Отговори ми на този въпрос и пак ще разговаряме. Ще чакам, приятелю. Доскоро засега.

Колинс и Сеймър се присъединиха към него и тримата прослушаха записа отново. После включиха високоговорителите и чуха забележката на Сам Самървил.

— Точно така — изръмжа Браун.

Чуха отговора на Куин.

— Дрисльо — рече Браун. — Още една-две минути и щяха да го хванат.

— Ще хванат единия — отбеляза Сеймър, — но останалите ще държат момчето.

— Затова трябваше да го хванем и да го принудим да издаде скривалището им — продължи Браун.

Той удари огромния си юмрук в дланта на другата ръка.

— Те вероятно имат някаква уговорка. Нещо от рода на това, което прилагаме ние, ако заловят някой от членовете на агентурната мрежа. Ако той не се върне след, да речем, деветдесет минути, като се има предвид и движението по пътищата, другите приемат, че той е заловен. Убиват момчето и се изпаряват.

— Вижте, сър, тези хора нямат какво да губят — добави Сеймър и раздразнението на Браун нарасна. — Дори да се предадат и да върнат Саймън жив и здрав, те пак ще получат доживотна присъда. Та те вече са убили двама човека от секретните служби и един сержант от английската полиция.

— Този Куин по-добре да си отваря очите — каза Браун, докато излизаше от стаята.

На вратата на мазето, в което беше затворен Саймън Кормак, се почука три пъти отчетливо и силно. Беше 10,15. Той нахлузи качулката. Когато я свали, на стената до вратата беше поставено картонче:

„Като дете през ваканциите в Нантъкет леля ти Емили ти е чела любимата си книга. Коя е този книга?“

Той се загледа в бележката. Заля го вълна на облекчение. Някой беше влязъл в контакт. Някой беше говорил с баща му във Вашингтон. Някой се опитваше да го измъкне оттук. Опита се да се овладее, но сълзите пълнеха очите му. През шпионката го наблюдаваха. Подсмъркна; нямаше носна кърпичка. Припомни си леля Емили, по-голямата сестра на баща си, която винаги изглеждаше строга в дългите си памучни рокли; извеждаше го на разходка по плажа, слагаше го да седне на някоя туфа и му четеше приказки за ония малки животинчета, които говореха като хората и винаги се държаха като съвършени джентълмени. Той подсмъркна още веднъж и изкрещя отговора към шпионката. Тя се затвори, вратата леко се открехна, една ръка в черна ръкавица се протегна през процепа и прибра картончето.

Мъжът с дрезгавия глас се обади отново в 1,30 следобед. От посолството незабавно го свързаха. Този път обаждането беше засечено за единадесет секунди — телефонна кабина в търговския квартал на Милтън Кейнс, Бъкингамшир. Цивилният служител на полицията в Милтън Кейнс закъсня с деветдесет секунди. Похитителят не беше губил време по телефона.

— Книгата — дрезгаво рече той. — Казва се „Вятърът във върбите“.

— Добре, приятелю, ти си човекът, когото чаках. Чуй сега този номер, затвори телефона и ми звънни от друго място. Това е линия, която е предназначена единствено за мен. 370–0040. Непременно ми се обади. Доскоро.

Той отново пусна слушалката. Този път вдигна глава и се обърна към стената.

— Колинс, можеш да съобщиш във Вашингтон, че нашият човек се е обадил. Саймън е жив. Те искат да преговарят. Можеш да демонтираш телефонната централа в посолството.

Чуха го добре. Всички го чуха. Колинс използва кодираната пряка линия до Вайнтрауб в Ленгли, той се обади на Одел, а Одел съобщи новината на президента. Минути след това телефонистките на Гровнър Скуеър бяха освободени. Последен по телефона се обади някакъв плачлив глас.

— Ние сме Пролетарската освободителна армия. Държим Саймън Кормак. Ако Америка не унищожи всичките си ядрени оръжия…

Гласът на телефонистката беше сладък като мед.

— Сладур — каза тя, — върви го духай.

— Защо го направихте пак? — попита МакКрей. — Защо отново му затворихте телефона?

— Има право — отбеляза Сам. — Тези хора понякога са твърде неуравновесени. Защо да рискуваме да ги притесним с нашето поведение до такава степен, че да направят нещо на Саймън Кормак?

— Възможно е — отговори Куин. — Но се надявам да съм прав и смятам, че съм. Не ми звучи като политически терорист. Моля се да е обикновен професионален убиец.

Те се втрещиха.

— Че какво им е хубавото на професионалните убийци? — попита Сам.

— Не е много — призна Куин, който изглеждаше необикновено спокоен. — Но професионалистите работят за пари. А този досега не е получил нито цент.

7.

Похитителят се обади чак в шест часа вечерта. През това време Сам Самървил и Дънкан МакКрей почти непрекъснато гледаха телефона и се молеха човекът, който и да бе той, да не прекъсне връзката.

Като че единствено Куин бе в състояние да се отпусне. Той се беше изтегнал на канапето в дневната по чорапи и четеше книга. „Анабазис“ от Ксенофонт, както докладва тихо Сам по телефона от съседната стая. Носеше си я от Испания.

— Никога не съм я чувал тази книга — изръмжа Браун в подземието на посолството.

— Ами става дума за военни тактики — опита се да му помогне Сеймър. — От един гръцки генерал.

Браун изсумтя. Знаеше, че гърците членуват в НАТО, но само толкова.

Английската полиция имаше много повече работа. Две телефонни кабини, едната в Хитчин, малко и китно провинциално градче в северната част на Хартфордшир, а другата в новата градска част на Милтън Кейс, бяха тихомълком посетени от служители на Скотланд Ярд и обработени за снемане на отпечатъци. Такива имаше в изобилие, но, въпреки че все още не знаеха това, нито един от тях не принадлежеше на похитителя, който беше използвал безцветни гумени хирургически ръкавици.

Хората, които живееха или работеха в близост до кабините, бяха дискретно разпитани. Търсеха свидетел, който може да е видял някого да се обажда по времето, когато бяха засечени разговорите. Не откриха такъв, при все че часът беше определен с точност до секунда. Кабините бяха разположени в редици от по три или четири, от които постоянно се обаждаха най-различни хора. Освен това и на двете места движението е било доста оживено. Крамър въздъхна.

— Обажда се в пиковите часове, сутрин и по обед.

Лентите със запис на гласа бяха дадени на професор-филолог, специалист по речеви модели и местни диалекти, но тъй като през повечето време бе говорил Куин, ученият поклати глава.

— Използва многопластова хартиена салфетка или парче тънък плат върху телефонната слушалка — заяви той. — Не е кой знае какво, но доста ефикасно. Разбира се, не може да надхитри осцилаторите, но аз, също като машините, се нуждая от повече материал, за да определя по-точно модела.

Капитан Уилямс обеща да му осигури повече материал след като човекът отново се обади. През този ден шест къщи бяха поставени под наблюдение. Едната се намираше в Лондон, а останалите пет в различни графства. Всички бяха наети с договори за по 6 месеца. До вечерта наблюдението над две от тях беше снето. В едната живееше банков служител, французин, женен, с две деца, работещ съвсем законно в лондонския клон на Сосиете Женерал. В другата се беше настанил професор от Германия, който извършваше проучвания в Британския музей.

До края на седмицата щяха да снемат наблюдението и от останалите четири, но пазарът на недвижимо имущество непрестанно предлагаше нови „възможности“, които трябваше да се проверяват.

— Ако престъпниците наистина са купили къща — заяви Крамър пред комисията КОБРА — или пък някой собственик им е отстъпил своята за временно ползване, боя се, че ще бъде невъзможно да ги открием. Във втория случай няма да има никаква следа; в първия броят на закупените къщи в югоизточната част на страната за една година е толкова голям, че ще създаде работа на хората ни за месеци наред.

За себе си Найджъл Крамър бе съгласен с довода на Куин (който бе чул при прослушването на записите), че човекът, който се обажда, прилича повече на професионален престъпник, отколкото на политически терорист. Независимо от това търсенето и на единия и на другия вид нарушители на закона продължаваше и щеше да продължи до приключването на случая. Дори ако похитителите бяха престъпници от подземния свят, те биха могли да се снабдят с чешкия автоматичен пистолет от някоя терористична група. Понякога престъпниците и терористите действаха заедно.

Ако английската полиция беше претрупана с работа, то американският екип в подземието на посолството страдаше от принудителното бездействие. Кевин Браун крачеше из дългата стая като лъв, затворен в клетка. Четирима от хората му бяха по леглата си, а останалите четирима се бяха вторачили в лампичката, която трябваше да светне при позвъняване по специалния телефон в кенсингтънския апартамент, с чийто номер похитителят вече разполагаше. Лампичката светна в шест часа и две минути.

За всеобщо учудване Куин остави телефона да иззвъни четири пъти. След това вдигна слушалката и заговори пръв.

— Здравей. Радвам се, че се обаждаш.

— Вече ти казах — ако искате да видите Саймън Кормак жив, ще трябва да се изръсите.

Същият глас — дълбок, дрезгав, гърлен и приглушен от хартиените салфетки.

— Добре де, я първо да си поговорим — каза дружелюбно Куин. — Чуй, казвам се Куин. Просто Куин. Ти как се казваш?

— Майната ти.

— Хайде де, не ме интересува истинското ти име. И двамата не сме вчерашни. Ей тъй, поне да мога да казвам „Здравей, Смит или Джоунс…“

— Зак — изрече гласът.

— З-А-К ли? Разбрах. Слушай, Зак, не трябва да се задържаш на телефона повече от двайсет секунди, разбра ли? Не съм вълшебник. Ченгетата слушат и проследяват обажданията. Звънни ми след няколко часа и пак ще поговорим. Какво ще кажеш?

— Става — рече Зак и затвори телефона.

Специалистите от кенсингтънската централа засякоха мястото на обаждането за седем секунди. Пак телефонна кабина в централната градска част на Грейт Дънмоу, графство Есекс, на девет мили западно от магистрала М-11 от Лондон за Кембридж. Цивилният полицай стигна до редицата от три кабини осемдесет секунди след края на разговора. Твърде късно. В този час, когато магазините затваряха, а кръчмите бяха отворили, улиците гъмжаха от хора, но никой не се озърташе неспокойно наоколо, нито пък носеше рижа перука, мустаци и очила с тъмни стъкла. Зак беше избрал третия за деня пиков час — на свечеряване, сумрачно, но все още не тъмно, защото когато се стъмни, телефонните кабини се осветяват отвътре.

В подземието на посолството Кевин Браун побесня.

— На чия страна, по дяволите, е Куин? Отнася се с това копеле като с някаква госпожица!

Четиримата агенти кимнаха единодушно.

В Кенсингтън Сам и Дънкан МакКрей зададоха почти същия въпрос. Куин просто се отпусна на канапето, повдигна безучастно рамене и продължи да чете книгата си. За разлика от неопитните агенти той знаеше, че трябва да постигне две неща: да се опита да мисли като човека в другия край на линията и да спечели доверието на този гад.

Имаше вече достатъчно доказателства, за да смята, че Зак не е глупав. Поне досега беше допуснал твърде малко грешки, иначе щяха да го хванат. Куин не му беше съобщил нищо ново. Със съвета, който даде на Зак и който щеше да му помогне да остане в безопасност и на свобода, той само потвърждаваше инструкциите, които похитителят явно бе получил.

Той просто се опитваше да изгради някаква връзка, колкото и неприятна да бе тази задача, да положи основите на такива взаимоотношения с убиеца, които, надяваше се, щяха да накарат закоравелия престъпник почти подсъзнателно да повярва, че Куин и той имат обща цел — размяна — и че всъщност властите са „гаднярите“.

От годините, прекарани в Лондон, Куин знаеше, че за ушите на англичаните няма по-приятелски звук от американския акцент. Изглежда харесваха провлачения изговор на думите. Звучеше по-дружелюбно от собственото им отсечено произношение. В разговора си със Зак той бе наблегнал малко повече от обикновено на провлачения изговор. Много важно беше Зак да не остане с впечатление, че Куин не го взема на сериозно или че му се подиграва. Освен това трябваше много да внимава, за да не се прокрадне в думите му и най-малката следа от отвращението, което изпитваше към човека, съсипващ двама родители на пет хиляди километра оттук. Беше толкова убедителен, че успя да заблуди Кевин Браун.

Но не и Крамър.

— Искаше ми се да задържи кучия син малко по-дълго на телефона — каза капитан II ранг Уилямс. — Някой от нашите колеги в провинцията би могъл да види него или колата му.

Крамър поклати глава.

— Все още не — каза той. — Проблемът ни е, че сержантите-детективи в малките провинциални полицейски участъци не са обучени агенти, които могат да проследяват хора незабелязано. Куин ще се опита да удължи времетраенето на разговорите по-късно, като се надява Зак да не усети.

Зак не се обади тази вечер, а на следващата сутрин.

Анди Ланг си взе почивен ден и отлетя за Рияд с вътрешен полет на Саудитските авиолинии. Там поиска да се срещне с генералния директор Стийв Пайл. Пайл го прие.

Административната сграда на ИБСА в столицата на Саудитска Арабия нямаше нищо общо с форта на Чуждестранния легион в Джеда. Банката беше хвърлила доста пари за построяването на високото здание от бледожълтеникав мрамор, пясъчник и полиран гранит. Ланг прекоси огромното централно преддверие. Единственият звук, който се чуваше, беше шумът от стъпките му по мраморния под и плискането на разхлаждащите фонтани.

Дори в средата на октомври навън беше много горещо, но преддверието приличаше на пролетна градина. След половинчасово чакане той беше въведен в офиса на генералния директор — разположен на последния етаж апартамент, който беше толкова луксозно обзаведен, че дори президентът на „Рокмън-Куинс“, при едно от посещенията си преди половин година, трябваше да признае, че собственият му офис в Ню Йорк бледнее пред него.

Стийв Пайл беше едър и приветлив мъж, опитен администратор, който се гордееше с бащинското си отношение към по-младите служители от многонационалния персонал. Червендалестото му лице красноречиво говореше, че въпреки „сухия“ режим за обикновените хора в Кралство Саудитска Арабия барчето му за напитки е добре заредено.

Той посрещна Ланг сърдечно, но с известна изненада.

— Мистър Ал Харун не ме предупреди, че ще идваш, Анди — каза той — Щях да изпратя на летището кола за теб.

Мистър Ал Харун беше директорът на клона в Джеда, шеф на Ланг от саудитска страна.

— Не го предупредих, сър. Просто си взех еднодневен отпуск. Мисля, че имаме проблем, на който искам да ви обърна внимание.

— Анди, Анди, името ми е Стийв, нали така? Радвам се, че си дошъл. Казвай сега какъв е проблемът.

Ланг не беше взел разпечатките със себе си; ако някой от колегите му в Джеда беше съучастник в измамата, липсата на разпечатките щеше да го постави нащрек. Беше си водил обаче подробни бележки. Той прекара следващия час, обяснявайки на Пайл какво беше открил.

— Не може да е случайно съвпадение, Стийв — завърши той. — Няма друг начин за обяснение на тези цифри, освен като крупна банкова измама.

От сърдечността на Стийв Пайл не бе останала и следа, докато Ланг обясняваше своето откритие. Те седяха в дълбоките кожени кресла, разположени около ниската масичка за кафе от кован пиринч. Пайл стана и отиде до стената от оцветено стъкло, зад която се откриваше разкошен изглед към огромната пустиня. Най-накрая се обърна и отново приближи към масичката с усмивка на лице и протегната ръка.

— Анди, ти си един много наблюдателен млад човек. Много умен. И лоялен. Дълбоко ценя това, благодарен съм ти, че се обърна към мен по този… проблем. — Той съпроводи Ланг до вратата. — Слушай сега, искам да оставиш това на мен. Аз ще се заема лично с него. Повярвай ми, далеч ще стигнеш.

Анди Ланг напусна сградата на банката и се отправи обратно към Джеда, сияещ от самодоволство. Беше постъпил правилно. Генералният директор щеше да сложи край на тази измама. През това време Стийв Пайл барабанеше с пръсти по бюрото си. След това вдигна слушалката на телефона и набра един номер.

Зак се обади за четвърти път, и втори по специалната линия в девет без петнадесет сутринта. Обаждането беше засечено в Ройстън, западната част на Хартфордшир, където графството граничеше с Кембридж. Полицейският служител, който стигна там след две минути, беше закъснял с 90 секунди. И отново нямаше никакви отпечатъци.

— Куин, дай да не протакаме. Искам пет милиона долара и то бързо. Употребявани банкноти, дребни.

— Господи, Зак, това е страшно много. Имаш ли представа колко ще тежат?

Мълчание. Зак беше объркан от неочакваната забележка за теглото на банкнотите.

— Толкоз, Куин. Дай да не спорим. Ако се опитате да ни скроите някой номер, ще ви пратим един-два пръста да ви избием от главата тези глупости.

В Кенсингтън МакКрей се задави и хукна към банята. По пътя се блъсна в масичката за кафе.

— Кой е там? — тросна се Зак.

— Едно ченге — отговори Куин. — Знаеш как е. Тези смотаняци не ме оставят на мира.

— Не си правя майтап.

— Хайде, Зак, не се занасяй. И двамата сме професионалисти, нали? Дай да караме мирно и кротко както досега, а? Правим само това, което се налага, нищо друго. Ей, времето изтича, затваряй.

— Ти само приготви парите, Куин.

— Трябва да говоря с бащата. Обади ми се в рамките на 24 часа. А, как е момчето?

— Добре. Засега.

Зак затвори телефона и излезе от кабината. Разговорът беше продължил 31 секунди. Куин остави слушалката. МакКрей се върна в стаята.

Ако пак направиш това — каза Куин тихо, — ще ви изхвърля и двамата оттук и майната им на Компанията и Бюрото.

МакКрей изглеждаше така, като че ли всеки момент щеше да се разплаче.

В подземието на посолството Браун погледна към Сеймър.

— Вашият човек я оцапа — каза той. — Какъв беше този трясък по време на разговора?

Без да чака отговор, той вдигна слушалката и набра директния номер на апартамента. Отговори Сам Самървил. Тя обясни как Зак е заплашил, че ще отрежат няколко пръста на момчето и как МакКрей е блъснал масичката.

— Кой се обади? — запита Куин.

— Мистър Браун — отговори тя официално. — Мистър Кевин Браун.

— Кой е той? — попита Куин.

Сам погледна нервно към стените.

— Заместник-началникът на отдела за криминални разследвания към ФБР — отново официално отговори тя, като знаеше, че Браун слуша.

Куин махна с ръка раздразнено. Сам сви рамене.

По обяд в апартамента се състоя съвещание. Преобладаващото мнение беше, че Зак ще се обади не по-рано от следващата сутрин, за да даде време на американците да обмислят искането му.

Браун дойде с Колинс и Сеймър. Пристигна и Найджъл Крамър, който водеше със себе си капитан II ранг Уилямс. Куин познаваше всички, с изключение на Браун и Уилямс.

— Можеш да кажеш на Зак, че Вашингтон е съгласен — заяви Браун. — Обадиха се преди двайсет минути. Аз самият и дума не искам да чуя за това, но те са съгласни. Пет милиона долара.

— Само че аз не съм съгласен — каза Куин.

Браун се втренчи в него, сякаш не повярва на ушите си.

— О, значи ти не си съгласен, Куин? Той не бил съгласен. Правителството на САЩ е съгласно, но мистър Куин не бил съгласен. А можем ли да попитаме защо?

— Защото е много рисковано да се съгласим с първоначалното искане на похитителя — каза Куин невъзмутимо. — Ако направим това, той ще започне да си мисли, че е трябвало да поиска повече. А човек, който си помисли това, ще си помисли и другото — че е бил измамен по някакъв начин. Ако е психопат, това ще го разгневи. А няма на кого друг да си го изкара, освен на заложника.

— Мислиш ли, че Зак е психопат? — запита Сеймър.

— Може да е, може и да не е — отвърна Куин. — Но някой от съучастниците му може и да е. Дори Зак да е този, който командва, а това не е сигурно, психопатите трудно могат да бъдат удържани.

— Какво ще ни посъветвате в такъв случай? — попита Колинс.

Браун изсумтя.

— Все още сме в началото — каза Куин. — Най-големият шанс на Саймън Кормак да оцелее ще е, ако съумеем да убедим похитителите в две неща: че са успели да изстискат от семейството максимума, който може да плати, и че парите ще им бъдат дадени само ако предадат Саймън жив и здрав. Ще им трябва време, докато проумеят това. Отгоре на всичко полицията може да попадне на следа и да ги открие.

— Съгласен съм с мистър Куин — заяви Крамър. — Това може да продължи няколко седмици. Може да звучи грубо, но е по-добре, отколкото да пришпорваме случая и да го оплескаме поради грешна преценка. Единственият резултат ще бъде смъртта на момчето.

— Ще ви бъда благодарен за всеки ден в повече, който можете да ми осигурите — обади се капитан Уилямс.

— И какво да кажа на Вашингтон? — попита Браун.

— Кажете им — спокойно отвърна Куин, — че ми възложиха да преговарям за освобождаването на Саймън и че се опитвам да постигна точно това. Ако искат да прехвърлят случая на някой друг, тяхна работа. Просто трябва да съобщят това на президента.

Колинс се покашля. Сеймър заби поглед в пода. Съвещанието приключи.

Когато Зак отново се обади, Куин започна да се оправдава:

— Виж сега, опитах се да се свържа лично с президента Кормак. Не стана. Човекът е на успокоителни през повечето време. Абе сигурно му е страшно тежко…

— Зарежи глупостите и ми намери парите — сопна се Зак.

— Опитах, кълна се в Бога. Слушай, пет милиона е малко множко. Той няма толкова пари накуп — вложил е всичко в попечителски фондове и ще му трябват няколко седмици, докато ги изтегли. Казаха ми, че мога да ти дам деветстотин хиляди долара и че могат да ги осигурят много бързо…

— Я стига — изръмжа гласът по телефона. — Вие, янките, можете да ги вземете от някъде другаде. Аз не бързам.

— Да бе, знам — заяви Куин, без да се шегува, — не са те усетили. Ченгетата доникъде не са стигнали, туй е сигурно… поне засега. Да можеше да свалиш малко… Момчето добре ли е?

— Аха.

Куин беше сигурен, че Зак обмисля предложението.

— Искам да те питам, Зак. Тези мръсници зад гърба ми яко ме притискат. Питай хлапето как е било името на любимото му куче — дето го е имал от мъник до десетгодишна възраст. Просто да знаем, че е добре. Нищо няма да ти струва. А на мен ще ми свърши голяма работа.

— Четири милиона — отсече Зак. — Последно!

Слушалката щракна. Обаждането беше от Сейнт Ниотс, град в южната част на Кембридж, право на север от границата на графството с Бедфордшир. Никой не бил забелязан да излиза от кабините пред централната поща.

— Какво правиш? — полюбопитства Сам.

— Започвам да ги притискам — отговори Куин, без да обяснява повече.

Той беше осъзнал още преди няколко дни, че държи в ръцете си коз, с който парламентьорите не винаги разполагаха. Бандитите в планините на Сардиния или Централна Америка можеха да издържат с месеци или години, ако пожелаеха. Нито организирано от армията търсене, нито полицейски патрули биха могли да ги открият в онези хълмове, осеяни с пещери и храсталаци. Единствената истинска опасност за тях представляваха хеликоптерите. Но само те.

В гъсто населената югоизточна част на Англия Зак и хората му се намираха на територия, където законите се уважаваха и по тази причина тя бе враждебна за тях. Колкото по-дълго продължаваха да се крият, толкова повече нарастваше статистическата вероятност да бъдат разпознати и открити. За тях напрежението щеше да се изразява във все по-нарастващото желание да уредят откупа и да изчезнат. Номерът беше да ги накара да си мислят, че са спечелили, че са направили възможно най-добрата сделка, и че няма нужда да убиват заложника, когато се измъкват.

Куин разчиташе на останалите от групата на Зак — полицията знаеше от мястото на засадата, че има най-малко четирима души, които бяха затворени в скривалището. Те ще започнат да нервничат, ще се появят признаци на клаустрофобия и накрая ще започнат да подтикват водача си да се съгласи на предлагания откуп й да приключват — същия довод, който би използвал Куин, ако беше на тяхно място. Притискан от две страни, Зак щеше да бъде принуден да вземе това, което му предлагаха и да се опита да избяга. Но то нямаше да стане преди напрежението върху похитителите да нарасне до непоносими размери.

Съзнателно беше дал на Зак храна за размисъл; първо — че той, Куин, е доброто момче, което се опитва с всички сили да приключи сделката, а властите му пречат (припомни си лицето на Кевин Браун и се зачуди дали това не беше истина), и второ — че Зак е в пълна безопасност… засега. А имаше предвид точно обратното. Колкото повече сънищата на Зак бяха смущавани от кошмари за нахлуване на полиция в скривалището им, толкова по-добре.

Професорът по лингвистика беше решил, че Зак е почти сигурно между четиридесет и пет и петдесет и една-две години и вероятно главатар на бандата. Липсваше колебание в думите му, което би могло да наведе на мисълта, че той пита някого, преди да уговаря условията. Беше роден в работническо семейство, не беше кой знае колко добре образован и почти сигурно се беше родил някъде около Бирмингам. Но типичният начин на говорене бе доста променен през годините, поради дългите периоди, прекарани далеч от родния край, най-вероятно в чужбина.

Един психиатър се опита да състави негов портрет. Той определено беше под напрежение, което нарастваше с всеки следващ разговор. С течение на времето враждебността му към Куин намаляваше. Беше привикнал към насилие — в гласа му нямаше колебание или угризения, когато бе казал, че ще отсече пръстите на Саймън Кормак. От друга страна той разсъждаваше логично и беше съобразителен, нащрек, но не и уплашен. Опасен човек, но не луд. Нито пък „психар“ или „политически“.

Тези заключения бяха предадени на Найджъл Крамър, който докладва всичко на комисията КОБРА. Веднага бяха изпратени копия във Вашингтон, направо за комисията в Белия дом. Други копия бяха занесени в кенсингтънския апартамент. Куин ги прочете. Същото стори и Сам.

— Не мога да разбера, — каза тя, дочитайки последния лист — защо са избрали Саймън Кормак. Президентът произхожда от богато семейство, но в Англия сигурно има и други деца на богати родители.

Куин, който бе намерил отговора на този въпрос, докато седеше в един бар в Испания и гледаше телевизия, я погледна, но не каза нищо. Тя почака за отговор, но не получи такъв. Това я подразни, но и разпали интереса й. Установи, че с всеки изминал ден интересът й към Куин все повече нараства.

На седмия ден след отвличането и четвъртия, след като Зак се обади за пръв път, ЦРУ и английското разузнаване дадоха отбой на внедрените агенти в мрежата на европейските терористични организации. Не бяха постъпили данни за закупуване на автоматичен пистолет „Скорпион“ от тези източници. Версията, че акцията е дело на политически терористи, отпадна. Между разследваните групи бяха ИРА и НАОИ (Национална Армия за Освобождение на Ирландия), в които ЦРУ и англичаните имаха дълбоко законспирирани агенти, чиято самоличност така и не разкриха едни на други; германската фракция Червена Армия — наследници на Баадер-Майнхоф; италианските Червени Бригади; французите от Аксион Директ; испано-баската ЕТА и белгийската ССС. Имаше по-малобройни и още по-крайни групи, но бе преценено, че са твърде малки, за да подготвят и осъществят операция „Кормак“.

Зак позвъни на следващия ден. Обаждането, осъществено от редица с телефонни кабини край една бензиностанция по магистрала М-11, на юг от Кембридж, беше засечено за осем секунди, но бяха необходими седем минути, докато на мястото пристигне цивилен полицай. Сред профучаващите автомобили и гъмжилото от хора всяка надежда, че човекът е все още там, беше напразна.

— Кучето — кратко каза той. — Името му било мистър Спот.

— А, благодаря, Зак — отвърна Куин. — Гледай момчето да е добре, ще свършим по-скоро, отколкото смяташ. Имам и новина: стана тъй, че хората дето се грижат за финансите на мистър Кормак, могат да съберат милион и двеста хиляди долара, в брой и много бързо. Взимай ги, Зак…

— Я си ги заври отзад — изръмжа гласът по телефона. Но вече бързаше, преговорите се проточваха. Свали откупа на три милиона долара и затвори.

— Защо не се съгласиш, Куин? — запита Сам. Седеше на крайчеца на стола. Куин беше тръгнал към банята. Той винаги се миеше, обличаше, къпеше, използваше тоалетната и се хранеше само след обаждане на Зак. Знаеше, че скоро няма да се свърже отново.

— Въпросът не опира само до парите — отговори Куин на излизане от стаята. — Зак все още не е готов. Ще започне пак да вдига цената, като си мисли, че е бил измамен. Искам още малко да се поизпоти. По-силно да почувства напрежението.

— Ами напрежението върху Саймън Кормак? — извика Сам към коридора.

Куин спря и се върна до вратата.

— Да — каза той сериозно, — а също върху майка му и баща му. Не съм забравил. Но при тези случаи престъпниците трябва да повярват, наистина да повярват, че всичко е приключило. Иначе се ядосват и тогава заложникът можем да го отпишем. Виждал съм го преди. По-добре бавно и спокойно, отколкото да се втурнем напред с извадени шашки като кавалеристи. Ако случаят не приключи до 48 часа с бърз арест, се стига до война на нерви, търпението на парламентьора срещу това на похитителя. Ако не получи нищо, той побеснява; ако получи твърде много и твърде бързо, започва да мисли, че се е минал, пък и приятелчетата му казват същото. И побеснява. А това е много лошо за заложника.

Думите му бяха изслушани на лента няколко минути по-късно от Найджъл Крамър, който кимна в потвърждение. В два случая, в които беше участвал, се бе получило същото. В единия заложникът беше върнат жив и здрав; в другия беше убит от разбеснял се психопат.

В подземието на американското посолство думите бяха чути „на живо“.

— Дрън-дрън — каза Браун. — Сделката му е в кърпа вързана, за Бога! Да вземе да връща момчето вече. А сетне аз сам ще се справя с тези мръсници.

— Ако се измъкнат, оставете ги на Столичната полиция — посъветва го Сеймър. — Те ще ги открият.

— Да, и английският съд ще им даде доживотни присъди в затвор с общ режим. Знаеш ли какво значи доживотна присъда тук? Четиринайсет години, че им приспадат и от времето за добро държание. Да ги нямаме тия, мистър — никой, ама никой не може да стори това на сина на моя президент и да се измъкне сух. Един ден този случай ще бъде възложен на Бюрото, както трябваше да стане. И аз ще се заема с него, както ние от Бостън си знаем.

Тази нощ Найджъл Крамър лично се отби в апартамента. Новините, които донесе, бяха, че няма нищо ново. Бяха разпитали официално четиристотин души; показанията на други петстотин, че са видели някой или нещо, бяха внимателно проверени, проведено беше дискретно наблюдение над още 160 къщи и апартаменти. Не бяха попаднали на следа.

Бирмингамският отдел за криминални разследвания разрови досиетата си за последните петдесет години. Полицаите търсеха престъпници с присъди за побой и насилие, които отдавна са напуснали града. Откриха осем, които отговаряха на тези условия — всички бяха проверени и подозренията към тях отпаднаха. Или бяха починали, или имаха алиби за въпросния период от време.

Измежду многото средства, с които Скотланд Ярд разполага и които са малко известни на обществеността, е банката с гласови данни. С помощта на модерната техника човешките гласове могат да се разложат на последователност от пикове и спадове, съответстващи на начина, по който говорещият вдишва и издишва, на използваната височина на тоновете, на формирането на думите и произнасянето им. Кривата, която осцилографът регистрира, е равнозначна на пръстов отпечатък. Тя може да се съпоставя и, ако в архивите съществува подобна, говорещият да бъде идентифициран.

Банката разполага със записи на гласовете на много от най-търсените престъпници, често без самите те да подозират това. Хора, които отправят нецензурни заплахи по телефона, анонимни информатори и други, които са били арестувани и записани по време на разпитите. Данни за Зак обаче липсваха.

Веществените доказателства също не дадоха нови факти — изстреляните гилзи, оловните куршуми, пръстовите отпечатъци и отливките от следи на гуми, които се намираха в полицейските лаборатории, ревниво пазеха тайните си.

— В радиус 80 километра от Лондон, включително и в столицата, има осем милиона обитаеми сгради — каза Крамър. — Плюс пресъхнали дренажи, складове, подземия, крипти, тунели, катакомби и изоставени здания. Преди време издирвахме убиец, наречен Черната пантера, който всъщност живееше в изоставени минни галерии под един от националните паркове. В крайна сметка го заловихме. Съжалявам, мистър Куин, просто ще продължаваме да търсим.

На осмия ден напрежението в кенсингтънския апартамент започна да си казва думата. То повлия най-вече на младите агенти; ако Куин го чувстваше, с нищо не го показа. Между обажданията и съвещанията лежеше на леглото, втренчил поглед в тавана, опитвайки се да отгатне мислите на Зак и по този начин да определи поведението си по време на следващия разговор. Кога да приключи сделката? Как да уреди размяната?

МакКрей беше все така добронамерен, но взе да се изморява. Той бе започнал да проявява почти кучешка привързаност към Куин, винаги готов да изпълни някоя задача, да приготви кафе или да изпълни своята част от задълженията по домакинството.

На деветия ден Сам поиска разрешение да излезе на покупки. Кевин Браун се обади от Гровнър Скуеър и с голяма неохота й позволи. Тя напусна апартамента за първи път от почти две седмици, взе такси до Найтсбридж и прекара четири прекрасни часа, обикаляйки магазините Харви Никълс и Хародс. От последния си направи подарък — красива чантичка от крокодилска кожа.

Когато се върна и двамата мъже се възхитиха от покупката й. Освен това тя донесе подарък за всеки от тях: писалка от дубле за МакКрей и пуловер от кашмирска вълна за Куин. Младият агент от ЦРУ прояви затрогваща благодарност; Куин облече пуловера и на лицето му се появи една от неговите редки, но чаровни усмивки. Това беше единственият момент, когато тримата забравиха грижите си.

Същия ден във Вашингтон комисията за действие при кризисни ситуации мрачно изслуша д-р Армитидж.

— Започвам все повече да се притеснявам за здравето на президента — заяви той на вицепрезидента, съветника по националната сигурност, министъра на правосъдието, останалите трима министри и двамата директори на ФБР и ЦРУ. — В правителството е имало и винаги ще има периоди на напрежение. Но този път се отнася за лична трагедия напрежението е много по-голямо. Психиката на човека, още по-малко пък тялото му, нямат нужната издръжливост да понасят интензивна тревога дълго време.

— Какво е физическото му състояние? — запита Бил Уолтърс.

— Крайно изтощен. Нужни са му лекарства, за да спи нощем, ако изобщо може да заспи. Видимо се е състарил.

— А психическото му състояние? — попита Мортън Станърд.

— Виждали сте го как се справя с обичайните държавни дела, нали? — припомни им Армитидж.

Всички кимнаха сдържано.

— Невинаги успява да се владее, губи способността си да се съсредоточава, паметта често отказва да му служи.

Мортън Станърд кимна с разбиране, но в притворените му очи нямаше съчувствие. Десетина години по-млад от Доналдсън и Рийд, министърът на отбраната беше бивш специалист по международно банково дело от Ню Йорк, космополит, който беше придобил вкус към изтънчената кухня, отлежалите вина и изкуството на френските импресионисти. Докато работеше за Световната Банка, той си извоюва репутация на ловък и способен член на комисията по преговорите, човек, който трудно се поддава на убеждаване, както имаха възможност да се уверят представителите на страните от Третия свят, дошли да молят за раздути кредити, които надали щяха да изплатят. Много често те си тръгваха с празни ръце.

През изминалите две години в Пентагона се наложи мнението, че той много държи на ефективността, твърдо убеден, че американският данъкоплатец трябва да получава в замяна на всеки заплатен долар съответната сигурност. Беше си създал и врагове измежду висшите военни и лобистите на отбранителната промишленост. След това дойде срещата в Нантъкет, която накара доста хора да променят възгледите си. Станърд застана на страната на изпълнителите на поръчки за министерството на отбраната и началник-щабовете, които се противопоставяха на огромните съкращения.

Докато противопоставянето на Майкъл Одел срещу Нантъкетския договор беше инстинктивно, то за Станърд това беше и начин да спечели власт и влияние във вашингтонската йерархия. Борбата му срещу договора не беше изцяло на философска основа. Когато не успя да защити позицията си в кабинета, нито едно мускулче не трепна на лицето му; нито пък сега, когато слушаше доклада за влошеното здравословно състояние на президента.

— Горкият човек, Господи, горкият човек — промърмори Хюбърт Рийд, министър на финансите.

— Другият проблем е — каза в заключение психиатърът, — че той не е от хората, които дават израз на чувствата си. Поне външно. Вътрешно… всички, разбира се, сме емоционални. Това поне важи за нормалните хора. Но той трупа всичко в себе си, нито повишава тон, нито пък крещи. При Първата дама нещата са различни; при нея отсъства напрежението от служебните задължения, тя взема повече лекарства. Но дори и при това положение състоянието й не е по-добро от това на съпруга й, а може би е и по-лошо. Саймън е единственото й дете. Мисълта за нея допълнително натоварва президента.

Запътвайки се към жилищните помещения на държавния глава, д-р Армитидж остави след себе си осем много разтревожени мъже.

Най-вече любопитството накара Анди Ланг да остане два дни по-късно след работа в офиса си, в клона на ИБСА в Джеда и да провери с помощта на компютъра как се развиват нещата. Данните, които получи, го изпълниха с недоумение.

Измамата все още продължаваше. Откри допълнителни банкови операции, откакто бе говорил с генералния директор, който можеше да сложи край на всичко само с едно телефонно обаждане. Въпросната сметка бе нараснала неимоверно много, като всички суми бяха отклонени от саудитски обществени фондове. Ланг знаеше, че злоупотребите с обществено положение не са нещо ново за Саудитска Арабия, но тези суми бяха огромни и напълно достатъчни за финансирането на крупна търговска операция, всъщност на каквато и да е операция.

С ужас осъзна, че Стийв Пайл, човек, когото уважаваше, сигурно е замесен. Това нямаше да е първия път, когато висш банков служител „бърка в касата“. Все пак беше потресен. Само като си помислеше, че бе споделил откритието си с един от съучастниците! Ланг прекара остатъка от нощта в апартамента си, приведен над портативната пишеща машина. За щастие той бе нает не в Ню Йорк, а в Лондон, където работеше за друга американска банка, когато „Рокмън-Куинс“ се свързаха с него.

Освен това Лондон беше главното седалище, откъдето се ръководеха операциите в Европа и Близкия Изток, най-голямото представителство на банката в чужбина. Там работеше и главният счетоводител, който се занимаваше с чуждестранните операции. Ланг знаеше какво се очаква от него; именно на споменатия служител той изпрати своя доклад, прилагайки четири листа с компютърни разпечатки като доказателство за твърдението си. Ако беше малко по-досетлив, щеше да изпрати пакета с обикновена поща. Но обикновената поща бе по-бавна и не винаги надеждна. Той пусна плика в „торбата“ на банката, която щеше да бъде отнесена от куриер от Джеда направо в Лондон. При нормални обстоятелства. Но от посещението на Ланг в Рияд предишната седмица генералният директор бе разпоредил всички материали от Джеда, намиращи се в торбата, да минават през Рияд. На следващия ден Стийв Пайл прегледа изходящата кореспонденция, отдели доклада на Ланг, изпрати остатъка по предназначение и внимателно прочете написаното от младия банков служител. Когато свърши, вдигна слушалката на телефона и набра един местен номер.

— Полковник Истърхаус, тук възникна проблем. Мисля, че трябва да се срещнем.

Средствата за масова информация бяха казали всичко, което можеше да се каже, а след това го бяха повтаряли до втръсване, но думите продължаваха да се сипят. Най-различни експерти, от професори-психиатри до медиуми, предлагаха анализи и съвети на властите. Спиритисти викаха духове — пред телевизионните камери — и получаваха най-различни съобщения, до едно противоречиви. Отделни личности или богати фондации предлагаха да заплатят откупа, независимо от сумата. Проповедниците от телевизионния екран се вихреха и изпадаха в изстъпление; в църквите и по стъпалата на катедралите се организираха бдения.

Един евангелист, подвизаващ се в Тексас, в банковата сметка на който неочаквано бе постъпило щедро дарение от нефтена корпорация, заяви, че е бил осенен от прозрение Свише. Изстъплението срещу Саймън Кормак, и по този начин срещу баща му — президента, а следователно и срещу самите Съединени Щати, било дело на комунистите. В това нямаше никакво съмнение. Съобщението бе подхванато от националните осведомителни мрежи и се раздухва в продължение на няколко дни. Планът „Крокет“ беше приведен в изпълнение, първите семена бяха посети.

Лишена от строгия делови костюм, който не бе обличала от първата нощ в апартамента, специален агент Сам Самървил се оказа изключително привлекателна жена. На два пъти в кариерата й се бе налагало да използва красотата си за решаването на трудни случаи. В единия бе излязла няколко пъти с високопоставен служител от Пентагона, като накрая се престори, че припада от изпития алкохол в апартамента му. Мислейки, че Сам е в безсъзнание, човекът бе провел изключително компрометиращ разговор по телефона, от който стана ясно, че „урежда“ договори за Министерството на отбраната в полза на предпочитани от него производители, като участва в разпределението на бъдещите печалби.

При другия случай тя бе приела покана за вечеря от един бос на мафията и успя да постави микрофон за подслушване в тапицерията на лимузината му. Чутото от ФБР се оказа достатъчно, за да бъдат предявени няколко обвинения за нарушаване на федералните закони.

Кевин Браун знаеше всичко това, когато я избра като представител на Бюрото, за да следи отблизо действията на парламентьора, когото Белият дом настояваше да изпрати в Лондон. Надяваше се Куин да бъде впечатлен като доста мъже преди него и в момент на слабост да довери на Сам своите мисли или намерения, които микрофоните не можеха да уловят. Това, което не можа да предвиди обаче, бе, че ще се случи точно обратното. На единадесетата вечер в кенсингтънския апартамент двамата се срещнаха в тесния коридор, който водеше от банята към всекидневната. Съвсем изненадващо Сам Самървил се повдигна на пръсти, обви ръце около врата на Куин и го целуна по устата. От цяла седмица искаше да стори това. Той не я отблъсна и Сам се учуди на копнежа, с който отвърна на целувката й.

Останаха прегърнати няколко минути, докато нищо неподозиращият МакКрей се трудеше над тигана в кухнята, от другата страна на всекидневната. Коравата, загоряла ръка на Куин погали лъскавата й руса коса. Тя почувства как напрежението и умората на вълни напускат тялото й.

— Колко още, Куин? — промълви тя.

— Малко — прошепна той. — Още няколко дни, ако всичко върви добре. Може би седмица.

Когато се върнаха в стаята и МакКрей ги повика да вечерят, той не забеляза нищо.

Полковник Истърхаус се отправи с накуцване към прозореца по дебелия килим в офиса на Стийв Пайл и се загледа навън. Рапортът на Ланг лежеше върху масичката за кафе зад него.

Пайл го следеше с разтревожен поглед.

— Страхувам се, че този младеж може сериозно да навреди на интересите на страната ни — тихо каза Истърхаус. — Неволно, разбира се. Сигурен съм, че е съзнателен млад човек. Въпреки това…

Дълбоко в себе си бе много по-обезпокоен, отколкото изглеждаше. Планът му да организира избиването и унищожаването на Династията на Сауд до крак беше навлязъл вече в междинната си фаза и лесно можеше да бъде провален.

Имамът на шиитите-фундаменталисти продължаваше да се укрива и се намираше в безопасност от Тайната полиция, тъй като всички данни за него, заедно с известните на полицаите имена на негови свръзки, сподвижници, поддръжници и вероятни явки, бяха изтрити и заличени от централния полицейски компютър. Връзката с него поддържаше фанатикът от Религиозната полиция. Продължаваше набирането на ентусиазирани доброволци измежду шиитите. Казваха им само да се готвят за геройски и славни дела в името на техния Имам, а значи и в името на Аллах.

Строителството на новия стадион вървеше по график. Огромните му врати, прозорците, страничните изходи и вентилационната система се управляваха от централен компютър с програма, разработена от Истърхаус. Съставянето на планове за провеждане на военни маневри в пустинята с участието на значителна част от Саудитската армия, целящи столицата да остане практически беззащитна в деня на генералната репетиция, напредваше. Освен това беше платил на един египетски генерал-майор и двама палестински оръжейници да подменят редовните муниции на Кралската гвардия с дефектни за въпросната нощ.

Автоматичните пистолети Американ Пиколо, с пълнители и амуниции, трябваше да пристигнат с кораб в началото на новата година, а съхраняването и подготовката им преди да бъдат раздадени на шиитите, бяха вече уредени. Както беше обещал на Сайръс Милър, долари му бяха необходими само за закупуване на оборудване от чужбина. Разходите в Саудитска Арабия можеха да се покрият с риали.

Стийв Пайл обаче не знаеше нищо за това. Генералният директор на ИБСА беше слушал за Истърхаус и огромното му влияние върху кралското семейство. Почувства се поласкан, когато преди два месеца получи от него покана за вечеря. Като видя подправените документи на служител от ЦРУ, които Истърхаус му показа, той много се впечатли. Кой би предположил, че човекът не е никакъв независим консултант, а работи за американското правителство? И единствено той, Стийв Пайл, беше посветен в тайната му.

— Носят се слухове, че се готви заговор за сваляне на кралската династия — замислено бе заявил Истърхаус. — Научихме за тях и уведомихме крал Фахд. Негово величество се съгласи силите за сигурност, съвместно с ЦРУ, да проведат операция за разкриване на заговорниците.

Ръката на Пайл застина във въздуха, а устата му зейна от изумление. И все пак това беше напълно възможно.

— Както знаете, в тази страна с пари може да се купи всичко, включително информация. Точно от това имаме нужда, а не можем да отклоним средства от официалния бюджет на силите за сигурност, тъй като е възможно и между самите полицаи да има заговорници. Познавате ли принц Абдула?

Пайл кимна. Братовчед на краля и министър на строителството.

— По решение на краля той ще поддържа връзка с мен — каза полковникът. — Принцът се съгласи средствата, които са необходими, за да проникнем сред заговорниците, да бъдат взети от бюджета на неговото министерство. Разбира се, няма нужда да ви казвам, че висшите правителствени кръгове във Вашингтон са изключително заинтересовани за безопасността на това приятелско правителство.

И така банката, в лицето на един-единствен и твърде лековерен служител, се съгласи да участва в създаването на този фонд. Това, което Истърхаус в действителност направи, бе, че „бръкна“ в счетоводната компютърна програма на Министерството на строителството, която самият той беше разработил и инсталирал, и добави четири нови инструкции.

Едната бе неговият собствен компютърен терминал да бъде информиран при всеки случай, когато министерството издава платежно нареждане за разплащане по фактури, представени от многобройните изпълнители. Месечната сума от такива фактури беше огромна; в района на Джеда министерството субсидираше строителството на пътища, училища, болници, пристанища, стадиони, мостове, надлези, жилищни комплекси и блокове.

Втората задължаваше компютъра да добавя 10% към всяко разплащане, но тези 10% трябваше да бъдат превеждани по номера на неговата лична сметка в клона на ИБСА в Джеда. Третата и четвъртата инструкция бяха защитни: ако някога министерството поискаше ИБСА да го уведоми за общата стойност по сметката му, компютърът щеше да посочи наличната сума плюс 10%. И най-накрая, ако компютърът бъдеше директно запитан, той щеше да отрече всичко и да изтрие паметта си. Към настоящия момент сумата по сметката на Истърхаус възлизаше на 4 милиарда риала.

Ланг беше забелязал странния факт, че всеки път, когато банката, по нареждане на министерството, извършваше плащане на някой изпълнител, подобен превод в размер на точно 10% от сумата „Потъваше“ от фондовете на министерството в сметка с определен номер.

Всъщност това, което Истърхаус бе направил, представляваше разновидност на измамата с „четвъртия касов апарат“ и можеше да бъде разкрито едва през пролетта на следващата година, при ежегодната финансова ревизия на министерството. За основа на споменатата измама служеше историята за един американец, собственик на бар, който, макар барът му да бил винаги пълен, се усъмнил, че приходите му са с 25% по-малко, отколкото би трябвало да бъдат. Наел най-добрия частен детектив и го настанил в стая над бара. Детективът пробил дупка в пода и прекарал седмицата по корем, наблюдавайки какво става долу. Накрая докладвал на собственика:

„Съжалявам, че трябва да ви разочаровам, но сред хората от вашия персонал няма измамници. Всеки долар и всеки цент, които минават през тезгяха, влизат в един от вашите четири касови апарата.“

„Как така четири? — учудил се собственикът на бара. — Та аз съм поставил само три!“

— Не желая злото на този младеж — каза Истърхаус — но ако продължава по същия начин, ако не иска да мълчи, може би ще бъде най-добре да го преместите в Лондон.

— Няма да е лесно. Той при всички случаи ще протестира — заяви Пайл.

— Ланг е сигурен — обясни Истърхаус, — че рапортът му е получен в Лондон. При положение, че оттам го изискат — поне така ще му кажете вие — той ще тръгне като агънце. Това, което трябва да докладвате в Лондон е, че искате да го отзоват. Основанията за това са, че не е подходящ за банката тук, че се държи зле с персонала и демобилизира колегите си. Доказателството за всичко това се намира в ръцете ви. Ако започне да ви обвинява по същия начин в Лондон, той просто сам ще докаже, че сте били прав.

Пайл беше възхитен. Полковникът бе предвидил всичко.

Куин беше достатъчно опитен, за да предположи, че в стаята му най-вероятно има не един, а два микрофона. Трябваше му един час, за да открие първия и още толкова — втория. В месинговата поставка на голямата настолна лампа имаше пробит труднозабележим отвор. Той беше излишен, тъй като шнурът влизаше отстрани. Отворът беше точно под него. Куин лапна една дъвка — вицепрезидентът Одел му беше дал цяло пакетче за полета през Атлантика — и като я подъвка няколко минути, напъха топчицата плътно в отверстието.

След малко в подземието на посолството се появи дежурният от отдела за електронно наблюдение и подслушване и поиска да говори с представител на ФБР. Колинс и Браун веднага отидоха в подслушвателния пост.

— Единият от микрофоните в стаята току-що спря да предава — съобщи техникът. — Онзи, който монтирахме в поставката на настолната лампа. Приборите показват дефект.

— Механична повреда? — запита Колинс.

Въпреки твърденията на производителите, беше нещо обичайно техниката да се поврежда от време на време.

— Не е изключено — отговори човекът. — Няма как да разберем. Самият микрофон е здрав, но показанието за нивото на звука е нулево.

— Дали не го е открил? — попита Браун. — Да е напъхал нещо вътре. Коварно копеле е той.

— Възможно е — каза техникът. — Искате ли да пратим някого там?

— Не — рече Колинс. — А и той никога не говори в стаята си. Само лежи на леглото и мисли. Освен това имаме и друг — в контакта на стената.

Тази нощ, дванадесета по ред от първото обаждане на Зак, Сам отиде в стаята на Куин, отдалечена от стаята на МакКрей в другия край на апартамента. Когато отвори вратата, бравата изщрака.

— Какво беше това? — попита агентът на ФБР, който дежуреше през нощта заедно с един от техниците.

Техникът сви рамене.

— Стаята на Куин. Бравата на вратата, някой прозорец. Може да е тръгнал към тоалетната. Или пък да проветрява. Нали виждаш, не се чуват гласове.

Куин лежеше на леглото, смълчан в полумрака. Уличните лампи на Кенсингтън слабо осветяваха стаята. Беше съвсем неподвижен, втренчил поглед в тавана, гол, като се изключи саронга, увит около кръста му. Когато чу изщракването на вратата, той обърна глава. Сам стоеше безмълвно на прага. Тя също знаеше за микрофоните. Нейната стая не се подслушваше, но беше до тази на МакКрей.

Куин спусна крака на пода, завърза саронга и вдигна пръст до устните си, за да я предупреди да мълчи. После стана безшумно от леглото, взе магнетофона си от малката масичка, включи го и го постави до електрическия контакт над перваза, на метър и половина от горния край на леглото.

Все така безшумно, той вдигна голямото кресло от ъгъла, обърна го обратно и го постави над магнетофона и срещу стената. След това взе възглавниците и ги натъпка в празнините между облегалките му. Образува се нещо като кутия, като другите й две страни бяха подът и стената. Магнетофонът остана вътре.

— Сега вече можем да говорим — тихо каза той.

— Не искам да говоря — прошепна Сам и протегна ръце към него.

Куин я грабна и я отнесе на леглото. Тя се изправи и за секунда се освободи от копринената си нощница. Куин легна до нея. След десет минути вече бяха любовници.

В подземието на посолството техникът и двама от агентите на ФБР слушаха без особен интерес звука, идващ от контакта на две мили от тях.

— Откърти — каза техникът.

Това, което чуваха, бе спокойното и равномерно дишане на дълбоко заспал човек, записано предишната нощ, когато Куин бе оставил магнетофона включен на възглавницата до главата си. По някое време в подслушвателния пост се отбиха Браун и Сеймър. Не очакваха нищо особено; Зак бе позвънил в обичайното за вечерта пиково време — около 6 часа. Този път от гарата в Бедфорд. Никой не бе успял да го разпознае.

— Не ми е ясно — каза Патрик Сеймър — как този човек може да спи при напрежението, на което е подложен. Цели две седмици аз едва успявам да подремна и вече се чудя дали някога ще мога отново да се наспя като хората. Сигурно нервите му са като въжета.

Техникът се прозя и кимна. Нощните дежурства бяха доста необичайни за работата, която вършеше за Компанията в Англия и Европа. Никога не му се бе налагало да работи нощ след нощ, както в този случай.

— Аха, де да можех и аз да направя като него.

Браун се обърна и се прибра в стаята, която му бяха отстъпили. Вече 14 дни беше в този проклет град и все повече се убеждаваше, че английската полиция доникъде не е стигнала, а Куин само се лигави с онзи долен тип, който дори не заслужава да се нарича човек. Е, Куин и неговите английски приятелчета можеха да си седят на задниците колкото си искат, но неговото търпение се бе изчерпало. Реши сутринта да събере екипа си и да види дали с малко старомодна детективска работа няма да попаднат на следа. Не беше нещо ново огромен полицейски апарат да пропусне някоя дребна подробност.

8.

Сам прекара в прегръдките на Куин почти три часа. Те се любиха, говореха си шепнешком и пак се любиха. Всъщност говореше повече Сам — за себе си и за кариерата си в Бюрото. Тя не пропусна да предупреди Куин за заядливия Кевин Браун, който я бе избрал за тази мисия и който се намираше в Лондон с екип от осем души, „за да държи всичко под око“.

Сам спеше дълбоко и непробудно, за първи път от две седмици насам, когато Куин я разбуди с леко докосване.

— Лентата е с дължина три часа — прошепна той. — Ще свърши след петнайсетина минути.

Тя го целуна пак, облече нощницата си и на пръсти се прибра в стаята си. Куин премести внимателно креслото от стената, изсумтя няколко пъти заради микрофона, изключи магнетофона, изтегна се на леглото и този път наистина заспа. Звуците, записани на Гровнър Скуеър, бяха на човек, който се е обърнал в съня си и е продължил да спи. Техникът и двамата агенти от ФБР погледнаха конзолата и подновиха играта на карти.

Зак се обади в девет и половина. Звучеше по-грубо и враждебно от предния ден, като човек, подложен на все по-нарастващо напрежение, чиито нерви са започнали да се изопват. Човек, който е решил сам да окаже натиск.

— Добре, копеле, чувай сега. Никакви дъра-бъра повече. Писна ми. Приемам шибаните ти два милиона и нито цент по-малко. Поискаш ли още нещо, ще ти изпратя един-два пръста — ще ги отсека с чук и секач от дясната ръка на малкия пикльо. Да видим дали ще си все тъй мил на Вашингтон след това…

— Зак, задръж — искрено го замоли Куин. — Твои са: Печелиш. Снощи им казах да ги събират тия два милиона или ще си вдигна чукалата. Господи, да не мислиш, че единствено ти си изморен. Аз не смея да дремна да не би да се обадиш…

Зак явно се успокои при мисълта, че има човек, чиито нерви са по-опънати от неговите.

— Още нещо — изръмжа той. — Не ща пари. Вашите копелдаци ще натъпчат куфара с подслушвателни устройства. Диаманти. Слушай сега…

Той говори в продължение на още десет секунди и затвори. Куин не си водеше никакви бележки. Нямаше нужда. Всичко се записваше на магнетофонна лента. Засякоха обаждането — този път от една телефонна кабина в редица от три, в Сафрън Уолдън, пазарно градче в западен Есекс, съвсем близо до магистрала М-11 от Лондон за Кембридж. Изпратеният цивилен полицай стигна до кабините за три минути, но всички бяха празни. Зак се бе стопил в тълпата.

По същото време Анди Ланг обядваше в стола на клона на ИБСА в Джеда. Заедно с него на масата седеше неговият приятел и колега мистър Амин — пакистанец, който завеждаше банковите операции.

— Доста съм озадачен, приятелю — каза младият пакистанец. — Имаш ли представа какво става?

— Не знам — отговори Ланг. — Може би ти ще ми кажеш.

— Нали знаеш пощенската торба, която ежедневно пътува оттук до Лондон? Трябваше спешно да изпратя писмо с документи. Нуждаех се от бърз отговор. Кога ли ще пристигне — питах се аз. Защо все още не е дошъл? Обадих се лично в куриерския отдел и ги попитах защо отговорът все още не е пристигнал. А те ми казаха нещо странно.

Ланг постави ножа и вилицата си върху чинията.

— И какво е то, стари приятелю?

— Отговориха ми, че всичко пристига със закъснение. Всички пакети оттук за Лондон били отклонявани в риядския клон за един ден, преди да продължат нататък.

Ланг загуби апетит. Нещо го глождеше в стомаха, но то не беше глад.

— Казаха ли откога е така?

— От една седмица, доколкото си спомням.

Ланг излезе от стола и се запъти към офиса си. На бюрото му лежеше съобщение от директора на клона мистър Ал Харун. Мистър Пайл желаел незабавно да се срещне с него в Рияд.

Едва успя да хване следобедния полет. По пътя щеше да се изяде от яд. Ако беше знаел, че ще стане така, щеше да изпрати доклада си с обикновена поща… Беше го адресирал лично до главния счетоводител, а писмо с такъв адресат, още повече надписано с характерния му почерк, щеше да се набие в очите на Стийв Пайл от цял километър. Ланг беше въведен в офиса на Пайл веднага след като банката приключи работа с клиенти.

Найджъл Крамър намина да види Куин по обед лондонско време.

— Уговорили сте размяна за два милиона долара — каза той.

Куин кимна.

— Моите поздравления — продължи Крамър. — Тринайсет дни е доста кратък срок за такъв случай. Между другото, нашият психоаналитик прослуша днешния разговор. Той е на мнение, че Зак не се шегува, че е под голямо напрежение и че вече му се иска да се сложи край на всичко.

— Ще трябва да почака още няколко дни — каза Куин. — Всички ще трябва да почакаме. Нали чухте, че иска диаманти вместо пари в брой. Ще е нужно време, докато ги съберат. Някакви данни за скривалището им?

Крамър поклати глава.

— Боя се, че не разполагаме с никакви. Проверихме всички къщи, дадени под наем. Или са в някоя необитаема сграда, или са купили проклетата къща. Или пък някой им е отстъпил за временно ползване.

— Нямате ли възможност да проверите закупените къщи? — запита Куин.

— Боя се, че нямаме. Броят на закупените и продадени къщи в югоизточна Англия е огромен. Има хиляди, закупени от чужденци, чуждестранни корпорации или компании, които са упълномощили адвокати, банки и прочие да действат от тяхно име при сключването на такива сделки. Като този апартамент например.

Той се опитваше да подразни Лу Колинс от ЦРУ, който слушаше.

— Между другото, говорих с един от моите хора в района на Хатън Гардън. Той се свързал с негов познат, занимаващ се с търговия на диаманти. Какъвто и да е Зак, той разбира от диаманти. Или някой от съучастниците му. Това, което иска, може лесно да се закупи и още по-лесно да се продаде. И не е тежко. Около килограм, може би малко повече. Мислили ли сте как ще стане размяната?

— Разбира се — каза Куин. — Бих искал да я осъществя сам. И никакви скрити микрофони за подслушване — те сигурно ще се сетят да проверят. Мисля, че няма да доведат Саймън на мястото на срещата, тъй че все още ще съществува опасност той да загине, ако открият че са им скроили някой номер.

— Не се безпокойте, мистър Куин. Разбира се, ние искаме да ги пипнем, но зная какво имате предвид. От наша страна няма да има никакви номера или прояви на излишно геройство.

— Благодаря ви — отвърна Куин.

Той се ръкува със служителя от Скотланд Ярд, който си тръгваше, за да докладва пред комисията КОБРА в един часа как напредва разследването.

Кевин Браун прекара сутринта усамотен в офиса си в подземието на посолството. Когато магазините отвориха, той изпрати двама души от екипа си на покупки по съставен от него списък, който включваше: голямомащабна карта на областта северно от Лондон с радиус 80 километра във всички посоки, лист прозрачно найлоново фолио със същите размери, обозначителни карфици и разноцветни моливи. Той събра хората си и разстла найлоновото фолио върху картата.

— Добре, дайте да видим сега тези кабини, откъдето се обажда онзи плъх. Чък, прочети ги една по една.

Чък Моксън погледна списъка.

— Първо обаждане от Хитчин, графство Хартфордшир.

— Така, ей го тука Хитчин. — Той заби една карфица в картата.

Зак се бе обадил осем пъти за тринадесет дни — деветото обаждане предстоеше. Браун заби по една карфица на всяко място, където беше засечено обаждане. Малко преди десет часа един от двамата агенти на ФБР в подслушвателния пост показа глава през вратата.

— Току-що се обади пак. Заплаши, че ще отсече пръстите на Саймън със секач.

— Майка му стара — изруга Браун. — Оня глупак Куин ще провали всичко. Знаех си аз. Откъде се обади?

— От някакво място Сафрън Уолдън — отговори младият човек.

Когато и деветте карфици бяха поставени по местата им, Браун очерта периметъра на зоната, която обграждаха. Получи се силно начупена фигура, в която влизаха части от пет графства. След това взе една линия и съедини по диагонал най-отдалечените места във всяка една посока. Приблизително в центъра на фигурата се образува плетеница от пресечени линии. Най-отдалечената на югоизток точка беше Грейт Дънмоу, Есекс; на север — Сейнт Ниотс, Кеймбриджшир; и на запад — Милтън Кейнс в Бъкингамшир.

— Най-гъсто пресечени линиите са ей тук — посочи Браун с пръст — малко по на изток от Бигълсуейд, графство Бедфордшир. От тази зона не се е обаждал изобщо. Защо?

— Да не би да е твърде близо до скривалището им? — обади се един от хората му.

— Може и така да е, моето момче, може и така да е. Слушайте сега, искам да отидете в тези два града, Бигълсуейд и Санди — те са най-близо до географския център на мрежата. Идете там и посетете всички посредници при продажба на недвижими имоти. Дръжте се като бъдещи клиенти, които искат да наемат усамотена къща, за да пишат книга или нещо такова. Отваряйте си хубаво ушите какво казват — може някоя къща скоро да се освободи, или пък, ако сте се обадили преди три месеца, щели да ви намерят точно каквото ви трябва, ама някой друг вече я е наел. Разбрахте ли?

Всички кимнаха.

— Да се обадим ли на мистър Сеймър, че тръгваме? — попита Моксън. — Искам да кажа, може Скотланд Ярд да са ходили вече там.

— Не берете грижа за мистър Сеймър — успокои ги Браун. — С него няма да имате проблеми. А пък английските ченгета може и да са ходили там, ама да са пропуснали нещо. И да са, и да не са, добре ще е и ние да проверим.

Стийв Пайл поздрави Ланг, като се опитваше да бъде сърдечен.

— Аз… ъ-ъ-ъ… те извиках тук, Анди, защото получих известие от Лондон, че искат да се срещнат с теб. Изглежда става дума за повишение.

— Сигурно — каза Ланг. — А може би молбата на Лондон е свързана с един доклад, който им изпратих, а те изобщо не са го получили, тъй като е бил задържан в същия този офис?

Пайл престана да се преструва.

— Така значи. Умен си, може би по-умен, отколкото смятах. Но се месиш в неща, които не те засягат. Опитах се да те предупредя, но не — ти предпочете да се правиш на частен детектив. Е, ще ти го кажа направо — аз те връщам обратно в Лондон. Не ти е мястото тук, Ланг. Не съм доволен от работата ти. Заминаваш си. Край. Имаш на разположение седем дни да приведеш нещата си в ред. Билетът ти вече е резервиран. Седем дни от днес.

Ако беше по-възрастен и по-опитен, Анди Ланг вероятно щеше да изиграе козовете си по-умело. Но той беше вбесен, че човек с положението на Пайл в банката краде от парите на клиентите за собственото си облагодетелстване. Освен това, като всички млади и нетърпеливи хора, Анди беше убеден, че справедливостта ще възтържествува. Той тръгна към вратата.

— Седем дни? Та да имате достатъчно време да си уредите игрите е Лондон? Няма да я бъде тая. Щом искате, ще си замина, но ще тръгна още утре.

Успя да хване последния нощен полет за Джеда. Когато пристигна, се отправи направо към банката. Държеше паспорта си в най-горното чекмедже на бюрото, заедно с други по-ценни документи; апартаментите на европейците в Джеда често биваха обирани и в това отношение банката беше по-сигурно място. Предполагаше поне, че е така. Паспортът му липсваше.

Тази нощ четиримата похитители са скараха.

— По-тихо, по дяволите! — изсъска Зак няколко пъти. — Baissez les voix, merde.

Той знаеше, че търпението на съучастниците му се изчерпва. Винаги беше рисковано, когато се налагаше да използва хора като тези тримата. След възбудата на отвличането край Оксфорд те бяха принудени да стоят ден и нощ в къщата, наливаха се с бира от кутии, която той беше купил от един супермаркет, пазеха се през цялото време никой да не ги види и слушаха безбройните позвънявания на вратата, преди посетителите да си тръгнат. Напрежението върху тях беше голямо, а не бяха хора с достатъчно умствен „багаж“, за да прекарват времето, четейки книги. Корсиканецът по цял ден слушаше поп-предавания на френски език, прекъсвани от време на време от новини. Южноафриканецът непрекъснато си подсвиркваше фалшиво една и съща песен — „Sarie Marais“. Белгиецът гледаше телевизия, без да разбира нито дума. Най-много му харесваха анимационните филми.

Кавгата беше по повод решението на Зак да приключи сделката с парламентьора Куин при откуп от два милиона долара.

Корсиканецът се възпротиви и тъй като и двамата говореха френски, белгиецът беше склонен да го подкрепи. На южноафриканеца му беше дошло до гуша, искаше да се прибере у дома и беше съгласен със Зак. Главният довод на корсиканеца бе, че могат да продължат да се спотайват колкото си искат. Зак знаеше, че това не е вярно, но добре разбираше, че ще си навлече големи неприятности, ако им каже, че започват да проявяват признаци на пренапрежение и едва ли ще могат да издържат повече от шест дни побъркваща скука и бездействие.

Той ги усмири и ги успокои като им каза, че са свършили отлична работа и след няколко дни всички ще бъдат много богати. Мисълта за парите уталожи страстите и те престанаха да недоволстват. За разлика от останалите трима, неговият проблем бе не скуката, а нервното напрежение. Всеки път, когато шофираше голямото Волво по оживените магистрали, той бе наясно, че дори една случайна полицейска проверка, едно одраскване на чужда кола или моментно невнимание от негова страна и край отворения прозорец на Волвото ще се надвеси полицай, който ще бъде твърде озадачен от факта, че Зак е с перука и фалшиви мустаци. Маскировката му вършеше работа по пълните с хора улици, но нямаше да му помогне на толкова близко разстояние.

Всеки път, когато влизаше в някоя телефонна кабина, си представяше, че нещо може да се обърка, че могат да засекат обаждането по-бързо от обикновено, че някой цивилен полицай се намира на две крачки от мястото и когато го уведомят по радиостанцията му, веднага ще тръгне към кабината. Зак имаше пистолет и знаеше, че ще трябва да го използва, за да се измъкне. Ако направеше това, трябваше да зареже Волвото, което винаги паркираше няколкостотин метра по-далеч, и да се измъкне пеш. Някой случаен минувач можеше дори да се опита да го спре. Беше стигнал дотам, че всеки път когато видеше полицай, обикалящ оживените улици в близост до кабината, която бе решил да използва, стомахът му се свиваше.

— Иди дай на оня пикльо да вечеря — каза той на южноафриканеца.

Бяха изминали петнадесет дни, откакто Саймън Кормак се намираше в подземната килия и тринадесет, откакто бе отговорил на въпроса за леля Емили и бе разбрал, че баща му се опитва да го измъкне. Едва сега бе започнал да разбира какво значи пълна самота и се чудеше как някои хора са успявали да преживеят месеци и дори години по този начин. В затворите на Запад осъдените и затворени в единични килии разполагаха поне с материали за писане, книги, понякога с телевизор, с нещо, което да отвлича вниманието им. Тук нямаше нищо. Но той беше упорит и бе решил да не се предава.

Редовно се занимаваше с физически упражнения, стремейки се всячески да преодолее затворническата летаргия, правеше лицеви опори и бягаше на място по няколко пъти на ден. Все още беше с маратонките, чорапите и шортите за бягане и предполагаше, че мирише отвратително. Използваше тоалетната кофа внимателно, като се стараеше да не цапа пода и беше благодарен, че я сменят през ден.

Храната беше еднообразна, най-вече пържена или студена, но му стигаше. Не разполагаше със самобръсначка, разбира се, и лицето му бе обрасло с рядка брада. Косата му бе пораснала; той се опитваше да я разресва с пръсти. Беше помолил и след време му бяха донесли пластмасова кофа със студена вода и гъба. Никога не си бе давал сметка колко благодарен може да бъде човек за възможността да се измие. Беше се съблякъл и промушил шортите си на известно разстояние по веригата, за да останат сухи, а след това се бе обтрил енергично с гъбата от глава до пети, за да се почисти. Но не се опита да избяга. Невъзможно беше да счупи веригата, а вратата беше масивна и се затваряше с резе отвън. Стремеше се умът му да бъде постоянно зает с нещо между упражненията. Рецитираше всяко стихотворение, за което можеше да се сети, представяше си, че диктува автобиографията си на невидим стенограф, като се опитваше да си спомни всичко, което му се беше случило през двадесет и една годишния му живот. И си мислеше за дома, за Ню Хейвън, за Нантъкет, за Йейл и за Белия дом. Какво ли правеха майка му и баща му? Надяваше се да не се притесняват за него, но беше сигурен, че се тревожат. Ако можеше някак да им каже, че е добре, в отлична форма като се има предвид… По вратата на килията отекнаха три силни удара. Той протегна ръка към качулката и я надяна. Беше време за вечеря, а може би за закуска?

Същата вечер, но след като Саймън Кормак беше заспал, а Сам лежеше в прегръдките на Куин, докато магнетофонът равномерно „дишаше“ в контакта на стената, пет часови зони на запад — в Белия дом — се събра правителствената комисия. Освен обичайните членове на кабинета и шефове на министерства присъстваха още Филип Кели от ФБР и Дейвид Вайнтрауб от ЦРУ.

Те прослушаха лентите със записи на телефонните обаждания на Зак до Куин — дрезгавия глас на английския престъпник и провлачения миролюбив говор на американеца, който се опитваше да го успокои — както правеха почти всеки ден от две седмици насам.

Когато Зак свърши, Хюбърт Рийд беше пребледнял от възмущение.

— Господи — каза той, — с чук и секач! Този човек е истинско животно.

— Да, вече разбрахме това — отвърна Одел. — Сега поне откупът е уговорен. Два милиона долара. В диаманти. Някакви възражения?

— Никакви — каза Джим Доналдсън. — Държавата ще ги плати, щом става дума за сина на президента. Само съм учуден, че за това бяха нужни две седмици.

— Всъщност доста бързо за такъв случай, поне така ми обясниха — заяви министърът на правосъдието Бил Уолтърс.

Дон Едмъндс от ФБР потвърди с кимване на глава.

— Искате ли да изслушаме останалото, имам предвид лентите от апартамента? — попита вицепрезидентът Одел.

Никой не изяви желание.

— Какво мислите по това, което мистър Крамър от Скотланд Ярд каза на Куин? Някакви коментари от вашите хора?

Дон Едмъндс погледна с крайчеца на окото си Филип Кели, но отговори от името на Бюрото.

— Нашите хора в Куонтико са съгласни с английските си колеги — каза той. — Търпението на Зак е почти изчерпано, иска да приключи сделката и да направи размяната. Напрежението в гласа му започва все по-ясно да личи, вероятно за това са и тези заплахи. Освен това те са съгласни с тамошните аналитици и за още нещо. А именно, че Куин изглежда е успял да създаде у това животно Зак усещането за някакво съпричастие. Изглежда усилията му, за които бяха необходими тези две седмици — той погледна към Джим Доналдсън докато говореше — да създаде впечатлението, че той единствен се опитва да помогне на Зак, а всички ние — тук и отвъд океана — сме „мръсниците“, които създават пречки, са се оказали успешни. Зак изпитва известно доверие към Куин, но само към него. Това може да се окаже решаващо за безопасната размяна. Поне така смятат гласовите аналитици и психиатрите.

— Господи — забеляза с отвращение Джим Доналдсън. — И това ако е работа — да се опитваш да придумаш отрепка като този Зак.

Дейвид Вайнтрауб, който до този момент безмълвно се взираше в тавана, погледна към държавния секретар. За да запазят тези политици постовете си, би могъл да им каже, но не го стори, той и колегите му бяха принудени да се разправят с типове, които по нищо не отстъпваха на Зак.

— Е, добре — заяви Одел. — Започваме работа по сделката. Това поне зависи от нас в Америка, така че хайде да не протакаме. Лично аз смятам, че този мистър Куин свърши добра работа. Ако той успее да върне момчето живо и здраво, ще му бъдем безкрайно задължени. А сега за диамантите. Откъде ще ги вземем?

— От Ню Йорк — каза Вайнтрауб. — Там е центърът за търговия с диаманти.

— Мортън, ти си от Ню Йорк. Имаш ли хора, които биха могли да свършат бързо и дискретно работата? — попита Одел бившия банкер Мортън Станърд.

— Разбира се — отговори той. — Когато работех за „Рокмън-Куинс“, имахме доста клиенти с утвърдени позиции в този бранш. Много дискретни — работата им го изисква. Искате ли да се погрижа за това? А парите откъде ще вземем?

— Президентът настоя той лично да заплати откупа, и дума не дава да се издума за друго — каза Одел. — Но не виждам защо трябва сега да го притесняваме с това. Хюбърт, какво ще кажеш финансовото министерство да ни отпусне поименен заем, докато той бъде в състояние да ликвидира попечителските фондове?

— Няма проблеми — отговори Хюбърт Рийд. — Ще осигурим парите, Мортън.

Членовете на комисията станаха. Одел трябваше да се срещне с президента в личния му апартамент.

— Колкото може по-скоро, Мортън — каза той. — Става дума до два-три дни. Най-много.

Всъщност щяха да бъдат необходими седем.

Анди Ланг успя да се срещне с мистър Ал Харун едва на сутринта. Но през нощта свърши доста работа.

Притиснат натясно, мистър Ал Харун засипа Анди с извинения, тъй както само един добре възпитан арабин умее, когато пред него се изправи разгневен чужденец. Той страшно съжаляваше за случилото се, без съмнение една пренеприятна ситуация, чието решение беше в ръцете на всемилостивия Аллах; за него беше огромно удоволствие да върне паспорта на мистър Ланг, който беше взел на съхранение през нощта единствено поради изричната молба на мистър Пайл. Той отиде до сейфа, извади с тънките си мургави пръсти зеления американски паспорт и го върна на притежателя му.

Ланг бе умилостивен, благодари му с официалното и по-любезно „Ашкурак“ и излезе. Чак когато се върна в офиса си, се сети да разлисти страниците на паспорта.

В Саудитска Арабия на чужденците е необходима не само входна, но и изходна виза. Неговата, която преди беше валидна без ограничение във времето, сега бе отменена. Печатът на Имиграционната служба в Джеда беше съвсем истински. Без съмнение, помисли си той, мистър Ал Харун имаше приятел в това учреждение. Това беше, в края на краищата, начинът, по който се уреждаха нещата тук.

Съзнавайки, че няма връщане назад, Анди Ланг реши да зареже всичко и да се измъкне. Той си спомни нещо, което завеждащият банковите операции, мистър Амин, бе споменал веднъж пред него.

— Амин, приятелю, не беше ли казал преди време, че имаш роднина в Имиграционната служба? — попита го той.

Амин не видя нищо подозрително във въпроса.

— Да, наистина. Братовчед.

— Къде точно работи?

— О, не тук, приятелю мой. Той е в Дхаран.

Дхаран не беше близо до Джеда, на брега на Червено море, а в най-източната част на страната, край Арабския залив. Късно сутринта Анди Ланг се обади по телефона на мистър Зулфикар Амин в канцеларията му в Дхаран.

— Обажда се Стийв Пайл, генерален директор на Инвестиционната Банка на Саудитска Арабия — заяви той. — Един от моите служители в момента се намира по служба в Дхаран. Налага му се спешно да лети за Бахрейн довечера. За съжаление научавам, че срокът на визата му е изтекъл. Знаете колко време отнемат тези неща по обичайния ред… Питам се, като имам предвид, че дълбокоуважаваният ви братовчед работи при нас… Ще видите, че мистър Ланг е изключително щедър…

По време на обедната почивка Анди Ланг се върна в апартамента си, опакова багажа си и хвана полета на Саудитските авиолинии в 3 часа след обед за Дхаран. Мистър Зулфикар Амин го очакваше. Издаването на изходна виза му отне два часа и го лиши от хиляда риала.

Мистър Ал Харун забеляза отсъствието на специалиста по кредити и маркетинг приблизително по времето, когато самолетът на Ланг излиташе за Дхаран. Той направи справка на летището в Джеда, но само за международните полети. Никаква следа от Ланг. Крайно озадачен, той се обади в Рияд. Пайл попита дали е възможно да се предотврати качването на Ланг на какъвто и да е самолет, даже по вътрешните линии.

— Боя се, скъпи колега, че не мога да уредя това — каза мистър Ал Харун, който мразеше да разочарова хората. — Но мога да попитам моя приятел дали не е излетял по някоя от вътрешните линии.

Откриха, че Ланг е излетял за Дхаран в момента, когато пресичаше границата със съседното емирство Бахрейн. Оттук той без затруднение се качи на самолет на Английските авиолинии, който извършваше редовен полет от Мавриций за Лондон. Без да знае, че той бе получил нова изходна виза, Пайл изчака до следващата сутрин и разпореди на служителите в тамошния клон на банката да разпитат из града и да открият какво прави Ланг в Дхаран. След три дни му докладваха, че търсенето е било безрезултатно.

Три дни след като министърът на отбраната бе натоварен от Вашингтон да осигури диамантите, поискани от Зак, той докладва, че изпълнението на тази задача ще отнеме повече време, отколкото бе предполагал. Парите бяха осигурени; проблемът не беше в тях.

— Вижте — каза той на колегите си, — не разбирам нищо от диаманти. Но моите познати от този бранш — свързал съм се с трима, всички са много дискретни и проявяват пълно разбиране — ми казаха, че броят на скъпоценните камъни, които ще са необходими е много голям. Похитителят иска необработени диаманти с големина от една пета карат до половин карат, при това среднокачествени. Цената на такива камъни се движи между двеста и петдесет и триста долара за карат. За по-сигурно те използват като основна цена 250 долара. Очевидно става дума за около осем хиляди карата.

— И какъв е проблемът? — запита Одел.

— Времето — отговори Мортън Станърд. — Ако всеки камък е по една пета карат, ще бъдат необходими четиридесет хиляди диаманта. Ако са по половин карат — шестнайсет хиляди. Твърде много, за да бъдат осигурени бързо. В момента трима души изкупуват всичко налично, като се стараят да не привличат излишно внимание.

— Какъв е крайният срок? Кога диамантите ще могат да бъдат изпратени?

— Още един, може би два дни — отвърна военният министър.

— Най-много, Мортън — изръмжа Одел. — Сделката е уредена. Не можем да караме момчето и баща му да чакат повече.

— В момента, в който бъдат събрани, претеглени и проверени дали са истински, ще ги имате — каза Станърд.

На следващата сутрин един от хората на Кевин Браун му се обади по телефона в посолството.

— Май ударихме шестица от тотото, шефе — каза той кратко.

— Нито дума повече по телефона, момчето ми. Вдигай си задника и пристигай скоро тук. Ще ми кажеш каквото имаш очи в очи.

Агентът се върна в Лондон по обед. Това, което разказа, беше повече от интересно.

На изток от градовете Бигълсуейд и Санди, които са разположени по магистрала А-1 от Лондон на север, графство Бедфордшир граничи с Кеймбриджшир. Районът се пресича само от второкласни и междуселски пътища, в него няма големи градове и е предимно земеделски. Около границата между двете графства се намират само няколко селца със старинни английски имена като Потън, Тадлоу, Реслингуърт и Гамлингей.

Между две от тези селца, край утъпкан коларски път, в една падинка се намира стара ферма, частично разрушена от пожар, на която едното крило все още е обитаемо.

Преди два месеца агентът беше успял да научи, че фермата била наета от „любители на пасторалния живот“, които искали да се обърнат отново към природата, да живеят просто и да се занимават с грънчарство и кошничарство.

— Интересното е — заяви агентът, — че са платили наема в брой. Не продават кой знае колко грънци, а поддържат два джипа, скрити в хамбара и не допускат никого да припари до тях.

— Как се казва това място?

— Грийн Медоу Фарм, шефе.

— Добре, все още имаме доста време до смрачаване, ако не се моткаме тук. Хайде да идем да хвърлим един поглед на Грийн Медоу Фарм.

До здрачаване оставаха два часа, когато Кевин Браун и агентът паркираха колата си при отбивката до фермата и изминаха останалото разстояние пеш. Следвайки указанията на агента, те се придвижваха внимателно, като използваха дърветата за прикритие, докато излязат над падината. Оттам пропълзяха последните десетина метра до едно възвишение и погледнаха надолу. Фермата се намираше в ниското, опожареното й крило се чернееше в есенния следобед, а от прозорец в другото крило се виждаше блещукане като от газена лампа.

Докато наблюдаваха, от фермата излезе едър мъжага и хлътна в един от трите хамбара. Забави се там около десет минути и след това се върна обратно. Браун огледа стопанските постройки със силен бинокъл. По пътеката вляво от тях се появи мощен японски джип. Той спря пред фермата и от него слезе един мъж. Огледа се внимателно наоколо, търсейки признаци на движение из падината. Нищо не помръдваше.

— По дяволите — промълви Браун. — Рижа коса, очила.

Шофьорът на джипа влезе във фермата и след няколко минути излезе със здравеняка. Този път със себе си водеха един огромен ротвайлер. Влязоха в същия хамбар, останаха там десетина минути и се върнаха обратно. Здравенякът вкара джипа в друг от хамбарите и затвори вратите.

— Селско грънчарство друг път — каза Браун. — Крият нещо или някого в този скапан хамбар. Залагам две срещу едно, че там има един младеж.

Те се изтеглиха обратно към дърветата. Започваше да се стъмнява.

— Вземи одеалото от багажника — каза Браун. — Оставаш тук. Ще следиш какво става през нощта. Аз ще се върна с останалите преди изгрев слънце, ако изобщо в тази проклета страна има слънце.

В другия край на падината, в клоните на огромен дъб, се спотайваше неподвижно един мъж в маскировъчна униформа. Той също разполагаше с мощен бинокъл и беше забелязал движението между дърветата отсреща. Докато Кевин Браун и неговият агент се смъкваха по хълма към горичката, той извади от джоба си портативна радиостанция и проведе няколкосекунден тих, напрегнат разговор. Беше 28 октомври, деветнадесет дни откакто Саймън Кормак бе отвлечен и седемнадесет, откакто Зак се бе обадил за първи път в апартамента в Кенсингтън.

Тази вечер той отново се обади, скрит сред тълпата забързани минувачи в центъра на Лугън.

— Какво става, Куин? Минаха цели три шибани дни.

— Хей, Зак, спокойно. Заради диамантите е. Сгащи ни натясно, друже. Трябва бая време, докато ги съберат. Натиснах ги ония във Вашингтон — яко ги натиснах, ти казвам. Здраво се напъват, ама по дяволите, Зак — двайсет и пет хиляди камъка са туй — всички истински, че и да не могат сетне да бъдат разпознати — доста време…

— Добре, добре, ти им кажи, че им давам още два дни — иначе ще си получат момчето в торба. Тъй им кажи.

Той затвори. По-късно експертите щяха да кажат, че нервите му вече не издържат. Наближаваше състояние, в което би се изкушил да посегне на момчето от безсилие или защото смяташе, че по някакъв начин му е бил погоден номер.

Кевин Браун и хората му бяха добре обучени и въоръжени. Те приближиха по двойки откъм четирите посоки, от които фермата можеше да бъде нападната. Двама заобиколиха пътя, като притичваха от прикритие към прикритие. Останалите три двойки се промъкнаха безшумно от горичката. Времето беше идеално избрано — преди зазоряване, когато светлината лъже, а охраната е с притъпена бдителност — часът на преследвачите.

Изненадата беше пълна. Чък Моксън и партньорът му се промъкнаха до тайнствения хамбар. Моксън преряза катинара, а колегата му се претърколи вътре и скочи на крака с изваден пистолет. Като се изключи един дизел-генератор, нещо, което приличаше на грънчарска пещ и тезгях, по който бяха пръснати колби и епруветки, хамбарът беше празен. Браун и останалите шестима, които атакуваха фермата, имаха по-голям успех.

Две двойки нахълтаха през прозорците, като пометоха стъклата и рамките по пътя си, скочиха веднага на крака и без да спират, се втурнаха нагоре по стълбите към спалните.

Браун и останалите двама влязоха през входната врата. Разбиха с чук бравата и се озоваха вътре.

Здравенякът спеше на един стол край тлеещото огнище в дългата кухня. Неговата задача беше да дежури през нощта, но скуката и умората си бяха казали думата. При звука на удара по вратата той скочи от стола и посегна към една дванайсеткалибрена ловна пушка, която лежеше върху дървената маса. Почти успя да я грабне. В този момент на вратата се появи едър, ниско подстриган мъж, който беше насочил колта си право в гърдите му и извика „Не мърдай!“. Здравенякът се изплю и вдигна ръце.

На горния етаж червенокосият спеше заедно с единствената жена в групата. Двамата се събудиха от звука на строшените прозорци и разбитата входна врата. Жената изпищя, мъжът се втурна към вратата на спалнята и посрещна първия от агентите на ФБР на площадката пред стаята. Разстоянието беше твърде малко за стрелба; двамата се вкопчиха един в друг и се затъркаляха надолу в тъмнината, докато вторият американец успя да различи кой кой е и удари силно рижия по главата с дръжката на колта си.

Четвъртият член на групата от фермата, все още примигващ сънливо, беше изведен от стаята му няколко секунди по-късно. Беше слабоват, кльощав младеж с дълга права коса. Всички агенти от ФБР имаха фенерчета на коланите си. Претърсването на останалите стаи им отне две минути. Освен четиримата задържани, в къщата нямаше никой друг. Кевин Браун нареди да ги отведат в кухнята, където бяха запалили няколко лампи. Огледа ги с презрение.

— Е, къде е хлапето? — запита той.

Един от хората му погледна през прозореца.

— Шефе, имаме компания.

От всички страни на падината към фермата се спускаха петдесетина човека в сини униформи и ботуши, някои водеха на ремъци елзаски овчарки. Ротвайлерът гневно залая по кучетата и хората от колибата си в двора. По пътеката към сградата подскачаше бял Рейндж Ровър със сини надписи, който спря на десетина метра от разбитата врата. От него слезе мъж на средна възраст със синя униформа с блестящи сребристи копчета и нашивки, с кепе на главата. Без да каже дума, той мина през антрето и влезе в кухнята, където бяха пленниците.

— Добре, може да се заемете с тях — заяви Браун. — Той е тук някъде. И тези отрепки знаят къде е.

— Всъщност — каза мъжът в синьо — кои сте вие?

— А, разбира се — Кевин Браун извади служебната си карта, издадена от ФБР.

Англичанинът я разгледа внимателно и му я върна.

— Вижте — каза Браун — ние просто…

— Вие просто, мистър Браун — прекъсна го началникът на полицията в Бедфордшир със смразяващо негодувание, — провалихте най-голямата досега операция срещу производителите и разпространителите на наркотици в тази страна, която едва ли пак ще се повтори. А сега, бъдете добър да се върнете в Лондон.

В това време Стийв Пайл се намираше в офиса на мистър Ал Харун в Джеда. Той беше долетял след едно тревожно обаждане.

— Какво точно е взел? — попита той за четвърти път.

Мистър Ал Харун повдигна рамене. Тези американци бяха по-лоши и от европейците — винаги препираха.

— Уви, не съм специалист по такива машини — отговори той, — но нощният пазач ми докладва…

Той се обърна към пазача и заговори бързо на арабски. Човекът отговори, разпервайки ръце, за да покаже големината на нещо.

— Казва, че през нощта, когато върнах паспорта на мистър Ланг, той прекарал доста време в компютърната зала и си тръгнал на разсъмване с един топ разпечатки. Дошъл на работа в обичайното време, но без тях.

Стийв Пайл се върна в Рияд силно обезпокоен. Да помага на правителството и страната си беше хубаво нещо, но при една вътрешна финансова ревизия никой не би оценил това. Той поиска спешно да се срещне с полковник Истърхаус.

Полковникът го изслуша спокойно и кимна няколко пъти.

— Смятате ли, че се е добрал до Лондон? — попита той.

— Не знам как би могъл да го направи, но къде другаде, по дяволите, би могъл да бъде?

— Хм, мога ли да получа достъп до централния ви компютър?

Истърхаус прекара четири часа пред централния компютър в Рияд. Работата не беше трудна, тъй като разполагаше с всички кодове за достъп. Когато приключи, намиращите се в компютъра отчети бяха изтрити, а на тяхно място записани други.

Още сутринта, много преди да пристигне писменият рапорт, по телефона от Бедфорд докладваха на Найджъл Крамър за случилото се. Когато се обади на Патрик Сеймър в посолството, той беше почервенял от гняв. Браун и хората му все още не се бяха върнали.

— Патрик, винаги сме поддържали страшно добри отношения, но това е безобразие. За какъв, по дяволите, се мисли той? Къде, по дяволите, смята, че се намира?

Сеймър се видя в чудо. Той бе прекарал три години, стремейки се да развива между Бюрото и Скотланд Ярд отличното сътрудничество, което бе наследил от Даръл Милс. Бе взимал участие в семинари, организирани в Англия и бе съдействал за изпращането на старши служители от Столичната полиция в Хувър Билдинг, за да спомогне за създаването на онези лични приятелства, за които по време на криза не съществуват препятствия.

— Какво точно е станало в тази ферма? — попита той.

Крамър се успокои и му разказа. Преди няколко месеца в Скотланд Ярд бе постъпила информация, че една от бандите, занимаващи се с наркотици, се е заела да организира голям удар в Англия. След продължително разследване било установено, че базата им се намира в старата ферма. Хора от групата за тайно проследяване, числяща се към неговия отдел за специални операции, със съдействието на бедфордската полиция, бяха наблюдавали какво става там в продължение на седмици. Човекът, когото търсеха, бе родом от Нова Зеландия — един от бароните в бизнеса с хероин. Имали основания да смятат, че той скоро ще пристигне с голяма пратка кокаин, предназначен за преработка, пакетиране и разпространение. Лошото бе, че при това положение той никога вече нямаше да припари край фермата.

— Съжалявам, Патрик, но ще се наложи да помоля министъра на вътрешните работи да изиска от Вашингтон да го върнат обратно.

— Е, направи го, щом трябва — каза Сеймър. А докато поставяше слушалката върху телефона, си мислеше: „Колкото по-скоро, толкова по-добре!“

Крамър трябваше да свърши и нещо по-належащо. Не биваше да допусне историята да се появи във вестниците или пък по радиото и телевизията. Тази сутрин му се наложи да разчита на проявата на добра воля от страна на доста собственици и редактори на вестници и радио-телевизионни компании.

Комисията във Вашингтон получи доклада на Сеймър на първото за деня заседание — в 7 часа сутринта.

— Вижте, той просто е попаднал на първокласна следа и е действал докрай — протестира Филип Кели.

Дон Едмъндс му хвърли предупредителен поглед.

— Трябвало е да поиска съдействие от Скотланд Ярд — заяви държавният секретар Джим Доналдсън. — Не желаем точно сега да влошаваме отношенията си с англичаните. Какво, по дяволите, да кажа на сър Хари Мариот, когато поиска Браун да бъде отзован?

— Слушайте — заяви министърът на финансите Рийд, — защо да не предложим компромис? Браун се е престарал и ние съжаляваме за това. Но сме уверени, че Куин и англичаните ще уредят освобождаването на Саймън Кормак в най-скоро време. Когато това стане, ще ни бъде необходима охраняваща група, която да доведе момчето у дома. Браун и неговите хора трябва да останат няколко дни, за да изпълнят тази задача. Да кажем, до края на седмицата.

Доналдсън кимна.

— Да, сър Хари може би ще приеме това. Впрочем, как е президентът?

— Живнал е — каза Одел. — Почти оптимистично настроен. Преди час му съобщих, че Куин е получил още едно доказателство, че Саймън е жив и здрав — той за шести път кара похитителите да докажат това. Какво става с диамантите, Мортън?

— Ще бъдат готови до довечера.

— Осигурете един бърз самолет. Да бъде готов за полет — каза вицепрезидентът Одел.

Министърът на отбраната Станърд кимна и си записа.

Анди Ланг бе най-после приет от главния счетоводител веднага следобед същия ден. Човекът също бе американец и през последните три дни беше направил обиколка на всички европейски клонове.

Той изслуша сдържано и с все по-нарастващо изумление разказа на младия банков служител от Джеда и прегледа с окото на опитен специалист компютърните разпечатки, които лежаха на бюрото му. Когато свърши, се отпусна на стола си, изду бузи и шумно издиша.

— Мили Боже, това са наистина много сериозни обвинения. И по всичко личи, че не са безпочвени. Къде сте отседнали в Лондон?

— Все още разполагам с апартамент в Челси — каза Ланг. — Като пристигнах, отседнах там. За щастие наемателите се бяха изнесли преди две седмици.

Счетоводителят си записа адреса и телефонния му номер.

— Ще трябва да говоря с генералния директор тук, а може би и с президента на банката в Ню Йорк, преди да предявим обвинение към Стийв Пайл. Стойте близо до телефона през следващите няколко дни.

Това, което и двамата не знаеха, беше, че в пристигналата сутринта куриерска торба от Рияд има поверително писмо от Стийв Пайл до намиращия се в Лондон генерален директор, отговарящ за банковите операции в чужбина.

Английската преса удържа на дадената дума. Радио Люксембург обаче предава от Париж, а френските слушатели за нищо на света не биха пропуснали разказа за първокласния скандал между техните англосаксонски съседи на запад.

Не се установи откъде всъщност бе изтекла информацията, освен че е била анонимно съобщена по телефона. Но лондонската служба направи необходимите проучвания и стана ясно, че тайнствеността на бедфордската полиция само е послужила като потвърждение. Денят бе беден откъм новини и съобщението намери място в емисията в четири часа.

Едва ли някой в Англия е слушал радио Люксембург, но корсиканецът чу предаването. Той подсвирна от изненада и тръгна да търси Зак. Англичанинът го изслуша внимателно, зададе му няколко допълнителни въпроса на френски и пребледня от гняв.

Куин вече знаеше и това бе добре дошло, защото имаше време да обмисли отговора си в случай, че Зак се обади. Което стана малко след седем часа вечерта. Зак беше бесен.

— Лъжливо копеле такова! Нали каза, че няма да има никакви каубойски истории от страна на полицията или който и да е друг. Всичко е било шибана лъжа…

Куин възропта, че не разбира за какво му говори Зак — щеше да изглежда много неубедително да знае всички подробности, без да му се припомни конкретния случай. С три гневни изречения Зак му обясни.

— Ама това няма нищо общо с теб — развика се Куин в отговор. — Жабарите пак нищо не са разбрали. Става дума за една провалена акция от страна на ББН. Нали знаеш тези рамбовци от Бюрото за борба с наркотиците — пак са се издънили. Изобщо не са търсили теб, а кокаин. Преди час тук беше един от Скотланд Ярд — направо му се драйфаше от цялата тая работа. За Бога, Зак, нали ги знаеш вестниците. Ако вярваш какво пишат, то Саймън досега е бил видян най-малко на осем хиляди различни места, а ти си бил хванат петдесет пъти…

Звучеше убедително. Куин разчиташе, че през последните три седмици Зак е чел какви ли не измислици в жълтата преса и че изпитва силно презрение към нея. В една кабина в линслейдското автобусно депо похитителят се успокои. Времето за разговор изтичаше.

— Моли се да не е вярно, Куин. Моли се да не е вярно — каза той и затвори.

Сам Самървил и Дънкан МакКрей бяха пребледнели от страх, когато разговорът свърши.

— Къде са тези проклети диаманти? — попита Сам.

Но най-лошото тепърва предстоеше. Както в повечето страни, така и в Англия има многобройни сутрешни радиопрограми, смесица от неангажиращото бърборене на водещия, поп-музика, новини и обаждания на слушатели. Новините са извадки от последните бюлетини на агенциите, набързо подготвени от млади заместник-редактори и тикани под носа на водещия. Темпът на тези предавания е такъв, че внимателното проверяване и потвърждаване от достоверни източници, което практикуват професионалните журналисти от „тежкарските“ неделни издания, е просто невъзможно.

Когато някакъв американец се обади в отдела за новини на предаването „Добро утро“ на радио „Сит“, на телефона се случи една стажантка, която по-късно със сълзи на очи обясняваше, че и през ум не й е минало да се усъмни в твърдението, че „говорещият бил аташе по печата от американското посолство и че новината, която съобщил, може да не е вярна“. Само след седемдесет секунди водещият с развълнуван глас прочете текста на съобщението.

Найджъл Крамър не го чу. Това направи дъщеря му.

— Татко — извика тя от кухнята, — днес ли ще ги хванете?

— Кого да хванем? — попита баща й, който обличаше палтото си в антрето. Служебната му кола чакаше пред входа.

— Нали знаеш… похитителите.

— Едва ли. Защо питаш?

— Така казаха по радиото.

Като че ли нещо удари Крамър силно в корема. Той се върна от вратата и влезе в кухнята. Дъщеря му мажеше филия с масло.

— Какво точно съобщиха по радиото? — попита той напрегнато.

Тя му каза — че днес щяла да бъде организирана размяната на Саймън Кормак срещу откуп и властите били сигурни, че всички похитители щели да бъдат заловени.

Крамър се завтече към колата, грабна микрофона на подвижната радиостанция и започна бързо да дава разпореждания, докато автомобилът летеше по пътя.

Твърде късно. Зак не бе чул съобщението, но то не убягна от вниманието на южноафриканеца.

9.

Зак се обади по-късно от обичайното време, в десет часа и двадесет минути вечерта. Ако предишния ден беше ядосан заради акцията в бедфордширската ферма, сега вече бе изпаднал в почти истеричен бяс.

Найджъл Крамър имаше достатъчно време да предупреди Куин, като се обади от колата си на път за Скотланд Ярд. Когато Куин постави слушалката върху телефона, Сам за пръв път го видя да дава израз на чувствата си. Той закрачи мълчаливо из апартамента, а двамата му помощници седяха и го наблюдаваха със страх. Те бяха чули основната част от обаждането на Крамър и имаха усещането, че всичко ще се провали.

От напрежението на самото очакване на разговор по специалната линия, без дори да се знае дали похитителите изобщо са чули радиопредаването или как ще реагират, ако са го слушали, на Сам започна да й се гади. Когато телефонът най-сетне иззвъня, Куин вдигна слушалката и отговори с присъщото му спокойствие и добро настроение. Зак дори не си направи труда да поздрави.

— Куин, американско копеле такова, този път наистина няма да ти се размине. Ти май ме вземаш за глупак, а? Само че глупакът си ти, приятелче. Щото ще изглеждаш същински глупак, когато погребваш Саймън Кормак.

Уплахата и учудването на Куин бяха убедително изиграни.

— Зак, какви, по дяволите, ги приказваш? Сега пък какво има?

— Не на мен тия — изкрещя похитителят и дрезгавият му глас започна да се повишава. — Ако не си чул новината, питай твоите приятелчета от полицията да ти кажат. И хич не ми разправяй, че туй било лъжа; излязло е от вашето тъпо посолство.

Куин убеди Зак да му каже какво е чул, въпреки че знаеше. Докато разказваше, Зак се поуспокои, а и времето му изтичаше.

— Зак, това е лъжа, измислица. Тръгнем ли да разменяме заложника, ще бъдем само ти и аз, друже. Сам, без оръжие. Никакви електронни джаджи, никакви номера, никакви ченгета, никакви войници. Както ти кажеш, където кажеш, когато кажеш. Само тъй ще се навия да дойда.

— Да, ама вече е късно. Щом твоите хора искат труп, ще го имат.

Беше готов да затвори. За последен път. Куин знаеше, че ако това стане, всичко ще свърши. Дни, седмици по-късно, някой някъде щеше да влезе в някоя къща или апартамент — чистачка, пазач, агент за продажба на недвижимо имущество — и щеше да го открие. Единствения син на президента, прострелян в главата или удушен, полуразложен…

— Зак, моля те, задръж още няколко секунди…

Пот се стичаше по лицето на Куин. За пръв път през изминалите двадесет дни голямото напрежение, на което беше подложен, пролича. Съзнаваше, че до провала остава само една крачка.

В кенсингтънската централа група техници на Телеком и полицейски служители бяха вперили очи в мониторите и слушаха безумните изблици по линията. На Корк Стрийт, под паважа на красивия Мейфеър, четирима души от MI5 не смееха да мръднат на столовете си, докато гневът се изливаше в стаята от високоговорителя, а ролките на магнетофона безшумно продължаваха да се въртят.

В подземието на американското посолство на Гровнър Скуеър се намираха двама техници от отдела за електронно наблюдение и проследяване и трима агенти на ФБР, плюс Лу Колинс от ЦРУ и представителят на ФБР Патрик Сеймър. Новината за сутрешното радиопредаване ги беше събрала тук, в очакване на нещо подобно на това, което слушаха и от което не им ставаше по-леко.

Фактът, че всички радиостанции в страната, включително и радио „Сити“, отделиха два часа за опровержение на лъжливото сутрешно обаждане, нямаше значение. На всички им беше ясно — изтичането на информация може да се отрича през цялото време, но това не променя нищо. Както беше казал Хитлер, хората вярват най-много на големите лъжи.

— Моля те, Зак, изчакай да се свържа лично с президента Кормак. Само двайсет и четири часа още. Или цялото това време ще отиде напразно. Президентът има власт да нареди на тези задници да се разкарат оттук и да остави всичко на теб и мен. Само ние двамата… само на нас може да се разчита да оправим нещата. Моля те, след тези двайсет дни, дай ми още един… Двайсет и четири часа, Зак, само двайсет и четири часа…

Настъпи мълчание. Някъде по улиците на Ейлсбъри, Бъкингамшир, един млад детектив се движеше нехайно към редицата от телефонни кабини.

— Утре по това време — каза Зак най-накрая и затвори.

Той излезе от кабината и току-що беше завил зад ъгъла, когато цивилният полицай приближи от съседната улица и погледна към кабините. Всички бяха празни. Осем секунди не му достигнаха, за да види Зак.

Куин остави слушалката, отиде до дългата кушетка, легна по гръб с ръце под главата и втренчи очи в тавана.

— Мистър Куин — нерешително се обади МакКрей. Въпреки неколкократните уверения, че може да пропуска „мистър“, стеснителният млад служител на ЦРУ продължаваше да се отнася към Куин като към свой учител.

— Млъквай — отсече Куин.

Съкрушеният МакКрей, който тъкмо се канеше да попита дали Куин не иска кафе, отиде в кухнята и все пак приготви за всички. В това време иззвъня третият, „обикновеният“ телефон. Обаждаше се Крамър.

— Е, всички чухме това — каза той. — Как се чувствате?

— Скапан — отговори Куин. — Научихте ли кой се е обадил в радиото?

— Все още не — каза Крамър. — Помощник-редакторката, която е приела съобщението, още е в полицейския участък в Холборн. Кълне се, че гласът е бил на американец, но как би могла да е сигурна? Твърди, че човекът звучал доста убедително, знаел какво се казва в такива случаи. Искате ли запис от предаването?

— Малко късно е вече — каза Куин.

— Какво смятате да правите? — попита Крамър.

— Да се моля. Ще измисля нещо.

— Желая ви успех. Сега трябва да отивам в Уайтхол. Ще поддържам връзка.

След това позвъниха от посолството. Сеймър. Поздравления за начина, по който Куин се беше справил… Ако можем нещо да направим… Това е проблемът, помисли си Куин — някой правеше твърде много шибани неща, та чак миришеше. Но не го каза.

Беше преполовил кафето си, когато стана от кушетката и се обади в посолството. В подземието веднага вдигнаха слушалката.

Отново Сеймър.

— Искам да ми осигурите връзка с вицепрезидента Одел по специална линия, която не се подслушва — каза той — и то веднага.

— Ъ-ъ-ъ, виж, Куин, вече съобщихме на Вашингтон какво стана тук. Ще получат ленти със записите всеки момент. Мисля, че ще е по-добре първо да ги чуят и да обсъдят…

— Ако до десет минути не ме свържете с Майкъл Одел, сам ще му се обадя по откритата линия — каза Куин спокойно.

Сеймър се замисли. Обаждането по откритата линия беше опасно. АНС можеше да го засече със сателитите си. Британската правителствена служба по комуникациите също щеше да го прихване, както и руснаците…

— Ще му се обадя и ще го помоля да говори с теб — каза Сеймър.

Десет минути по-късно Одел беше на телефона. Във Вашингтон беше 6 часа и 15 минути сутринта и той все още се намираше в жилището си в Обсерваторията. Но го бяха събудили половин час преди това.

— Куин, какво, по дяволите, става там? Току-що чух някакви глупости за лъжливо обаждане до радиото…

— Господин вицепрезидент — каза Куин без да повишава глас, — има ли някъде край вас огледало?

Одел замълча озадачено.

— Да, има.

— Ако се огледате в него, ще видите носа на лицето си, нали?

— Чакай, това пък какво е? Е, добре, виждам носа на лицето си.

— Също така сигурно, както виждате носа си, Саймън Кормак ще бъде убит до двайсет и четири часа…

Той замълча, за да даде възможност на поразения мъж седнал на ръба на леглото си във Вашингтон, да осъзнае добре думите му.

— Ако не…

— Добре, Куин, давай направо.

— Ако диамантите с пазарна цена два милиона долара не са в ръцете ми утре до изгрев слънце, лондонско време. Този разговор се записва, за протокола. Приятен ден, господин вицепрезидент.

Той постави слушалката обратно. В другия край на линията вицепрезидентът на Съединените американски щати в продължение на няколко минути използва такива изрази, които щяха да го лишат от гласовете на пуританското мнозинство, ако тези почтени граждани можеха да го чуят отнякъде. Когато свърши, той се обади на телефонния оператор.

— Свържете ме с Мортън Станърд — каза той. — В дома му, където и да се намира. Само ме свържете с него.

Анди Ланг беше изненадан, че го потърсиха толкова скоро. Срещата беше насрочена за 11 часа преди обяд и той пристигна десет минути по-рано. Въведоха го, но не в офиса на главния счетоводител, а в този на генералния директор. Главният счетоводител седеше до директора. Високопоставеният служител посочи на Анди Ланг стол срещу бюрото му. След това стана, отиде до прозореца, загледа се за малко в покривите на Сити, обърна се и заговори. Тонът му беше мрачен и леденостуден.

— Вчера, мистър Ланг, сте посетили моя колега, след като сте напуснали Саудитска Арабия по някакъв съмнителен начин и сте отправили сериозни обвинения, поставящи под съмнение почтеността на мистър Стийв Пайл.

Ланг се притесни. Мистър Ланг? Къде остана „Анди“? В банката винаги се обръщаха един към друг на малки имена, част от семейната атмосфера, на която Ню Йорк държеше.

— И представих голям брой компютърни разпечатки в подкрепа на това, което открих — каза той предпазливо, но със свито сърце. Имаше нещо нередно в цялата работа.

Генералният директор махна презрително с ръка при споменаването на доказателствата, представени от Ланг.

— Пак вчера, аз получих подробно писмо от Стийв Пайл. Днес проведох с него доста дълъг разговор по телефона. За мен, както и за главния счетоводител тук, е съвсем ясно, че вие сте мошеник, Ланг, и освен това сте вършили злоупотреби.

Ланг не можеше да повярва на ушите си. Той потърси с поглед подкрепа от счетоводителя. Човекът гледаше в тавана.

— Запознат съм с фактите — заяви генералният директор, — с всички факти. С истинските факти.

В случай, че Ланг не знаеше за какво става дума, той разказа на младия мъж онова, което му беше известно и което смяташе, че е вярно. Ланг злоупотребявал с пари от сметката на клиент — министерството на строителството. Сума, не особено голяма за мащабите на Саудитска Арабия, но напълно достатъчна за целта: един процент от всяка сума, изплащана по фактура на изпълнителите от министерството. За нещастие, мистър Амин не обърнал внимание на цифрите, но мистър Ал Харун забелязал несъответствията и предупредил мистър Стийв Пайл.

Генералният директор в Рияд проявил твърде голяма колегиалност и се опитал да спаси кариерата на Ланг, като настоял единствено всички пари да бъдат върнати в сметката на министерството, нещо, което вече било сторено.

В отплата за проявената солидарност от страна на неговия колега и от яд, че е бил лишен от присвоените пари, Ланг прекарал цяла нощ в клона на банката в Джеда, фалшифицирайки данни, за да „докаже“, че е злоупотребено със значително по-голяма сума, с прякото участие на Стийв Пайл.

— Но разпечатките, които донесох — възпротиви се Ланг.

— Подправени, разбира се. Ето тук разполагаме с истинските данни. Тази сутрин наредих нашия централен компютър да бъде включен към компютъра в Рияд и да се извърши проверка. Истинските данни са тук, върху бюрото ми. Те ясно показват какво е станало. Единият процент, който сте откраднали, е върнат. Други пари не липсват. Репутацията на банката в Саудитска Арабия е спасена, слава Богу — или по-скоро благодарение на Стийв Пайл.

— Но това не е вярно — запротестира Ланг твърде остро. — Измамата, която Пайл и неговият неизвестен съучастник вършеха, беше за десет процента от сметките на министерството.

Генералният директор изгледа смразяващо Ланг, а след това погледна към доказателствата, които малко преди това бе получил от Рияд.

— Ал — попита той, — да виждаш някакви данни за отклонявани десет процента?

Счетоводителят поклати глава.

— При всички случаи това би било абсурдно — каза той. — Предвид сумите, които се превеждат, един процент лесно може да стане незабелязан в тамошното огромно министерство. Но не и десет процента. Годишната финансова ревизия, която предстои през април, щеше да открие измамата. И къде щяхте да попаднете тогава? В някоя мръсна килия на саудитските затвори, до края на живота си. А и липсват основания да мислим, че правителството на Саудитска Арабия няма да е на власт следващия април, нали така?

Генералният директор се усмихна студено. Казаното не подлежеше на съмнение.

— Не — заключи счетоводителят, — боя се, че случаят е приключен. Стийв Пайл направи услуга не само на всички нас, той направи услуга и на вас, мистър Ланг. Той ви спаси от доживотна присъда.

— Която, по мое мнение, вероятно заслужавате — допълни генералният директор. — Ние, разбира се, не можем да ви я наложим. Нито пък желаем скандал. Осигуряваме служители по договор за много банки от Третия свят и скандал не ни трябва. Но, вие, мистър Ланг, вече не сте един от тези служители. Пред вас е заповедта за уволнение. Разбира се, и дума не може да става за обезщетение, нито пък за препоръчително писмо. А сега, моля ви, вървете си.

Ланг беше наясно с присъдата си. Никога вече нямаше да може да се занимава с банково дело в която и да е част на света. Шестдесет секунди по-късно той беше на тротоара на Ломбард Стрийт.

Във Вашингтон Мортън Станърд слушаше запис от обаждането на вбесения Зак, докато ролките на магнетофона върху заседателната маса в Залата за Кризисни ситуации се въртяха. Комисията се беше събрала тук, за да избегне досадните телевизионни камери, които бяха постоянно насочени към прозорците на Залата на Кабинета.

Новината, която бе дошла от Лондон, че всеки момент предстои размяна, вярна или не, беше разбунила отново духовете на пресата във Вашингтон. От ранни зори Белият дом беше залят с телефонни обаждания и за пореден път говорителят на правителството се чудеше какво да каже.

Когато записът най-сетне свърши, осемте члена на комисията, присъстващи в стаята, мълчаха потресени.

— Диамантите — изръмжа Одел. — Къде, по дяволите, са тези диаманти?

— Готови са — отговори веднага Станърд. — Извинявам се, че бях толкова оптимистично настроен в началото. Нямам представа от тези неща, мислех, че приготвянето на пратката ще отнеме по-малко време. Но всичко вече е готово — почти двадесет и пет хиляди различни по големина камъка, всички истински и на стойност малко повече от два милиона долара.

— Къде са? — попита Хюбърт Рийд.

— В сейфа на шефа на ню-йоркското представителство на Пентагона. Те се занимават със закупуването на системи от Източното крайбрежие. Сейфът, по понятни причини, е абсолютно сигурен.

— А как ще бъдат пренесени до Лондон? — запита Брад Джонсън.

— След час имам среща с един от старите експерти на военновъздушните сили — отговори Станърд. — Той ще ни посъветва кой е най-добрият начин да доставим пакета там.

— Ще ни трябва кола на Компанията, която да ги вземе, като пристигнат и да ги отнесе на Куин в апартамента — каза Одел. — Лий, ти ще уредиш това. Апартаментът е ваш, в края на краищата.

— Няма проблеми — отговори Лий Алегзандър от ЦРУ. — Ще наредя Лу Колинс лично да ги вземе щом самолетът кацне във военновъздушната база.

— Това трябва да стане до утре сутринта, лондонско време — каза вицепрезидентът. — В Лондон, в Кенсингтън, до утре сутринта. Имаме ли вече информация как ще стане размяната?

— Не — отговори директорът на ФБР. — Не се съмнявам, че Куин ще уточни подробностите с нашите хора.

От военновъздушните сили предложиха за презокеанския полет да се използва едноместен реактивен изтребител F-15 „Ийгъл“.

— Той ще има необходимата далечина на полета, ако го оборудваме с FAST комплекти — каза генералът от ВВС на Мортън Станърд в Пентагона. Трябва да донесете пакета във военновъздушната база на Националната Гвардия в Трентън, Ню Джърси, не по-късно от четиринадесет часа.

Пилотът, когото избраха за мисията, беше опитен подполковник с над седем хиляди летателни часа на F-15. В предиобедните часове самолетът в Трентън бе подложен на такова техническо обслужване, каквото не помнеше за цялото си досегашно съществуване. FAST комплектите бяха монтирани към въздушните колектори на левия и десния борд. Тези комплекти, противно на името им — fast означава „бърз“ — не допринасят за увеличаване скоростта на Ийгъла; съкращението се получава от Гориво и Датчик за Технически Цели (FAST — Fuel And Sensor Tactical) и всъщност представляват допълнителни горивни резервоари за полети на големи разстояния.

Без товар и допълнително оборудване на борда, Ийгълът може да носи 11 000 литра гориво, което му осигурява преход от четири хиляди и петстотин километра. Допълнителните 3 000 литра във всеки от FAST комплектите увеличават това разстояние на близо шест хиляди километра.

Докато обядваше със сандвич в навигационната зала, подполковник Бауърс обмисляше плана на полета. От Трентън до военновъздушната база на САЩ в Апър Хейфорд, край Оксфорд, разстоянието беше четири хиляди и осемстотин километра. Метеоролозите му бяха осигурили данни за силата на вятъра на избраната от него височина 16 000 метра и той изчисли, че полетът ще трае около пет и половина часа при скорост близка до тази на звука, като ще му останат към две хиляди литра гориво.

В два часа след обяд от военновъздушната база Андрюс край Вашингтон излетя въздушна цистерна КС 135. Тя се отправи към източното крайбрежие, където на височина 15 000 метра щеше да осъществи скачване с Ийгъла.

В Трентън се получи забавяне в последната минута. В три часа подполковник Бауърс беше вече в летателен костюм и готов да полети, когато дългата черна лимузина от ню-йоркското бюро на Пентагона влезе през главния портал. Един цивилен служител, придружен от генерал от ВВС, му връчи обикновено плоско дипломатическо куфарче и листче хартия с комбинацията на ключалката.

В същия момент в базата пристигна още една лимузина без отличителни знаци. Между двете групи служители се състоя оживено съвещание на пистата. В края на краищата взеха дипломатическото куфарче и листчето с комбинацията от Бауърс и ги отнесоха на задната седалка в една от колите.

Куфарчето бе отворено и съдържанието му — плоска кутия с размери от 20 х 25 х 8 сантиметра, обвита в черно кадифе, бе прехвърлена в ново дипломатическо куфарче. Него връчиха на нетърпеливия подполковник.

Изтребителите-прехващачи не са предназначени за носене на товар, но под седалката на пилота бе осигурено място за куфарчето. Подполковникът излетя в три часа и тридесет и една минути след обед.

Той издигна стремително самолета на височина 15 000 метра, повика цистерната и дозареди горивните резервоари, за да се отправи към Англия с пълен товар. След зареждането подполковникът се издигна на 16 000 метра, определи по компаса курса към Апър Хейфорд и увеличи мощността, за да достигне скорост, близка до тази на звука. Самолетът „улови“ очаквания попътен западен вятър над Нантъкет.

Три часа след излитането на Ийгъла от пистата в Трентън, от летище Кенеди излетя пътнически Джъмбо Джет по посока на лондонското летище Хийтроу. В отделението на първа класа седеше висок, добре облечен млад мъж, който бе пристигнал за полета от Хюстън. Там той работеше в една от големите нефтени корпорации, на име Пан-Глоубъл, и се чувстваше привилегирован, че неговият работодател, самият собственик, го бе натоварил с изпълнението на тази дискретна мисия.

Младият човек нямаше ни най-малка представа какво съдържа пликът в джоба на сакото му, което бе отказал да предаде на стюардесата. Нито пък искаше да знае. Досещаше се само, че в него сигурно се намират поверителни служебни документи, които не могат да бъдат изпратени по пощата или с факс, или поверени на някоя куриерска служба.

Указанията бяха ясни; беше ги повтарял много пъти. Трябваше да отиде на определен адрес, в определен ден — на следващия ден — в определен час. Не трябваше да звъни на вратата, просто да пусне плика в пощенската кутия, след това да се върне на летището и оттам — в Хюстън. Уморително, но просто. Не пиеше алкохол и тъй като беше време за коктейл, а вечерята все още не бе поднесена, той се загледа през прозореца.

Зимното небе над вълните на Северния Атлантик отдавна бе придобило мастилено-черен цвят, но звездите над слоя от облаци ярко блестяха. Младият мъж, зареял поглед през илюминатора, не би могъл да знае, че някъде далеч напред, в тъмнината, ревяха двигателите на друг реактивен самолет, поел курс към Англия. Нито той, нито подполковник Бауърс щяха някога да научат за съществуването на другия, нито пък че и двамата бързаха към английската столица с различни мисии; и нито един от тях нямаше да разбере какво точно пренася.

Подполковникът пристигна първи в Лондон. Колесниците на самолета докоснаха пистата в Апър Хейфорд точно по график, в един часа и петдесет и три минути сутринта местно време, нарушавайки съня на жителите на селцето под него, докато правеше последния завой към сигналните светлини. От кулата съобщиха накъде да рулира и най-накрая той спря в ярко осветен хангар, чиито врати бяха веднага затворени, след като подполковникът изгаси двигателите. Когато отвори прозрачния капак на пилотската кабина, към него приближиха командирът на базата и един цивилен. Заговори цивилният.

— Вие ли сте подполковник Бауърс?

— Да, сър.

— Носите ли пакет за мен?

— Нося едно дипломатическо куфарче. Под седалката е.

Той се протегна уморено, излезе от кабината и затрополи надолу по металната стълба към пода на хангара. Ама че начин да видиш Англия, помисли си подполковникът. Цивилният се качи на стълбата и измъкна куфарчето. Протегна ръка за кода на комбинацията. Десет минути по-късно Лу Колинс беше в лимузината на Компанията, на път за Лондон. Пристигна в кенсингтънския апартамент в четири без десет. Лампите все още светеха, никой не беше лягал да спи. Куин седеше в дневната и пиеше кафе.

Колинс постави дипломатическото куфарче върху ниската масичка, погледна листчето и започна да набира комбинацията. Той извади от куфарчето плоския, почти квадратен и обвит в кадифе пакет и го подаде на Куин.

— Имаш ги преди изгрев слънце — каза той.

Куин пое пакета. Тежеше малко повече от килограм.

— Искаш ли да го отвориш? — попита Колинс.

— Няма нужда — каза Куин. — Ако са стъклени — част от тях или дори само един — някой сигурно е поставил на карта живота на Саймън Кормак.

— Не биха сторили това — каза Колинс. — Не, всички са истински. Смяташ ли, че ще се обади?

— Моли се да го направи — отговори Куин.

— А размяната?

— Ще трябва да я уредим днес.

— Как ще го направиш, Куин?

— Както аз реша.

Той се запъти към стаята си да се изкъпе и преоблече. За доста хора последният ден на октомври щеше да бъде твърде тежък.

Младият мъж от Хюстън кацна в шест часа и четиридесет и пет минути сутринта лондонско време и тъй като носеше само малък сак с тоалетни принадлежности, мина бързо през митницата и влезе в голямата зала на Трета сграда. Той погледна часовника си и видя, че трябва да чака три часа; Достатъчно време, за да използва умивалнята, да се освежи, да закуси и да вземе такси до центъра на лондонския Уест Енд.

В девет и петдесет и пет той застана пред вратата на висок и безличен жилищен блок, една пресечка след Грейт Къмбърланд Плейс, в района на Марбъл Арч. Беше подранил с пет минути. Бяха му казали, че трябва да е точен. От отсрещната страна на улицата го наблюдаваше мъж, седнал в кола, но той не знаеше това. Разхожда се напред-назад в продължение на пет минути, а после, точно в десет, пусна дебелия плик в пощенската кутия на блока. Нямаше портиер, който да го вземе. Пликът остана да лежи върху изтривалката зад вратата. Доволен, че е изпълнил това, което му бяха наредили, младият американец тръгна обратно към Бейзуотър Роуд и скоро спря такси, което го откара до Хийтроу.

Той едва бе завил зад ъгъла, когато човекът в паркираната кола слезе, прекоси улицата и влезе в блока. Живееше тук вече няколко седмици. Беше седял в колата само за да се увери, че младежът отговаря на описанието, което му бяха дали и че не го следят.

Мъжът вдигна падналия плик, качи се в асансьора, слезе на осмия етаж, влезе в апартамента си и го отвори. Изпита задоволство, докато четеше, а дъхът му излизаше със сумтене и свистене през изкривените проходи на носа му. Ървинг Мос държеше в ръцете си писмо, с последните, по негово мнение, инструкции.

В кенсингтънския апартамент утринта минаваше в мълчание. Напрежението беше почти осезаемо. В телефонната централа на Корк Стрийт, на Гровнър Скуеър, хората седяха приведени над апаратите в очакване Куин да каже нещо или пък МакКрей или Сам Самървил да отронят някоя дума. Говорителите мълчаха. Куин беше дал ясно да се разбере, че ако Зак не се обади, всичко е било напразно. Че ще трябва да започне щателно търсене на изоставена къща и труп.

Зак така и не се обади.

В десет и половина Ървинг Мос излезе от апартамента в Марбъл Арч, качи се на паркираната кола, която беше наел и се отправи към падингтънската гара. Брадата, която беше пуснал в Хюстън по време на планирането на операцията, променяше формата на лицето му. Канадският му паспорт беше изкусно подправен и му осигури безпроблемно влизане в Република Ирландия, а оттам, с ферибота — и в Англия. Шофьорската му книжка, също издадена в Канада, не предизвика съмнение при дългосрочното наемане на малката кола. Беше живял тихо и без да привлича внимание зад Марбъл Арч седмици наред, един от чужденците, повече от милион, в английската столица.

Той беше достатъчно вещ като агент, за да може да изчезне от полезрението в който и да е град. Освен това Лондон му беше познат. Знаеше как стават нещата тук, къде да отиде, за да получи това, което иска или от което се нуждае, имаше връзки в подземния свят, беше достатъчно умен и опитен, за да не допуска грешки, които биха привлекли вниманието на властите към един от гостите на столицата.

Писмото от Хюстън съобщаваше последните новости, даваше му подробности, които не биха могли да се кодират като съобщения за и от Хюстън под формата на ценови листи за пазарни продукти. Имаше и допълнителни указания, но най-интересна беше информацията от Западното крило на Белия дом, най-вече влошеното здравословно и психическо състояние на президента Джон Кормак през последните три седмици.

Най-сетне имаше квитанция за багажната магазия на падингтънската гара, нещо, което можеше да бъде пренесено през Атлантика само на ръка. Не знаеше, нито пък искаше да знае как е стигнала до Лондон от Хюстън. Не беше нужно. Знаеше как е стигнала до него и вече я държеше в ръката си. В единадесет часа преди обяд я използва.

Той не направи никакво впечатление на служителя от английските железници. За един ден през службата му преминаваха стотици пакети, сакове и куфари — някои бяха оставяни за съхранение, други получавани обратно. Едва след три месеца непотърсените пакети биваха сваляни от рафтовете и отваряни, за да бъдат изхвърлени, ако не можеха да установят чии са. Квитанцията, която му представи тази сутрин мълчаливият мъж в сив габардинен шлифер, по нищо не се различаваше от останалите. Той тръгна покрай редиците рафтове, намери номерирания багаж — малък платнен куфар — и го предаде. Таксата така или иначе беше предварително платена. До края на работния ден щеше да е забравил за тази размяна.

Мос отнесе куфара в апартамента си, разби евтините ключалки и разгледа съдържанието му. Всичко беше на мястото си, точно както му бяха казали. Погледна часовника си. Оставаха му три часа до тръгване.

На тиха улица, в предградията на едно градче, разположено на по-малко от шестдесет километра от Лондон, имаше къща. В определен час той щеше да мине с колата си покрай нея, както правеше всеки втори ден, а положението на стъклото откъм страната на шофьора — затворено догоре, полуотворено или свалено до долу — щеше да даде на наблюдателя информацията, която му беше необходима. Днес за първи път стъклото на прозореца щеше да бъде свалено до долу. Мос постави във видеокасетофона касета със свръхтвърдо садомазохистично порно, която беше купил в Лондон — знаеше къде се продават такива — и се отпусна в креслото, готов да се наслаждава.

Анди Ланг излезе от банката почти в шоково състояние. Малко са хората, които преживяват подобно нещо — да видят как цялата им кариера, изграждана с огромни усилия в продължение на години, пропада пред очите им и се разпилява на малки парченца, които не могат да бъдат събрани отново. Първата реакция е объркване, втората — нерешителност.

Ланг скиташе безцелно из тесните улици и вътрешни дворчета, скрити между оживените пътни артерии на лондонското Сити, най-древната част на столицата и център на търговския и банков свят на Англия. Той минаваше край стените на манастири, в които някога са отеквали молитвите на францисканци, кармелити и йезуити, край сградите на гилдии, където търговци са се събирали да обсъждат пазарите по света, докато съпругите на Хенри VIII били екзекутирани малко по-надолу, в Тауър; край изящни малки църкви, проектирани от Рен след големия пожар през 1666 година.

Мъжете, които забързано го подминаваха, както и привлекателните млади жени, чийто брой непрекъснато растеше, мислеха за цени на стоки, за изгодни покупки или за моментни раздвижвания в борсовите курсове, които биха могли да се превърнат в тенденция или да си останат просто моментни раздвижвания. Те използваха компютри вместо пачи пера, но резултатът от тяхната работа от векове оставаше един и същ — търговия, покупки и продажби на неща, които други хора произвеждаха. Този свят бе завладял въображението на Анди Ланг преди десет години, точно когато завършваше училище, но той никога вече нямаше да бъде част от него.

Обядва леко в малко заведение за сандвичи на една уличка, наречена „Куците монаси“, където някога отците са куцукали на един крак, а другият бил завързан назад, за да ги боли в името на Божията слава, и реши какво да прави.

Довърши кафето си, качи се на метрото и се върна в апартамента на Бофорт Стрийт, Челси, където предвидливо пазеше фотокопия на доказателствата, които беше донесъл от Джеда. Когато човек няма какво повече да губи, той може да стане много опасен. Ланг реши да напише всичко от начало до край, да приложи копия от разпечатките, за които знаеше, че са истински и да изпрати по един екземпляр на всеки от членовете на Управителния съвет на банката в Ню Йорк. Имената на членовете на съвета не бяха тайна за никого; техните служебни адреси сигурно фигурираха в американското издание на „Кой кой е“.

Не виждаше причина да страда мълчаливо. Нека Стийв Пайл да се попритесни малко за разнообразие, мислеше си той. И изпрати на генералния директор в Джеда лично писмо, с което го уведомяваше какво смята да направи.

Зак най-сетне се обади в един часа и двадесет минути, в разгара на обедния пиков час, когато Ланг довършваше кафето си, а Мос бе изпаднал в транс докато гледаше порнографски филм с участието на малолетни деца, пристигнал съвсем наскоро от Амстердам. Той беше в телефонна кабина, една в редицата от четири, разположени на гърба на пощата в Дънстъбъл. Все още се намираше на север от Лондон.

Куин се беше изкъпал и преоблякъл по изгрев слънце — този ден слънцето наистина грееше ярко от синьото небе и във въздуха се долавяше съвсем лек хлад. Нито МакКрей, нито Сам се бяха сетили да го попитат дали му е студено, но той бе облякъл джинси, новия кашмирен пуловер върху ризата си и кожено яке с цип.

— Куин, обаждам се за последен път…

— Зак стари приятелю, зяпнал съм една фруктиера, голяма фруктиера и познай какво, а? Пълна е до шибания си ръб с диаманти, които блещукат като живи. Давай да се разберем, Зак. Давай да се разберем, сега е моментът.

Картината, която беше обрисувал, накара Зак да спре насред изречението.

— Хубаво — каза гласът по телефона, — чуй сега какво ще направиш…

— Не, Зак, или ще го направим както аз кажа, или всичко отива по дяволите и има да чакаш до второ пришествие…

Подслушвачите в Кенсингтънската централа, на Корк Стрийт и Гровнър Скуеър онемяха от изумление. Или Куин много добре знаеше какво прави, или щеше да предизвика похитителя да затвори. Куин продължи да говори без да спира.

— Може и да съм копеле, Зак, но съм единственото копеле в цялата тая проклета каша, на което можеш да имаш доверие и ще трябва да ми се довериш. Имаш ли молив…?

— Аха. Виж какво, Куин…

— Ти виж, приятелче. Искам да идеш в друга кабина и до четирийсет секунди да ми се обадиш на този номер. Три-седем-нула-едно-две-нула-четири. Хайде, бегом!

Той изкрещя последната дума. По-късно Сам Самървил и Дънкан МакКрей щяха да кажат при разпита, че са били също тъй втрещени, както и хората, подслушващи линията. Куин пусна слушалката, сграбчи дипломатическото куфарче — диамантите все още бяха вътре — и се втурна към вратата на дневната. Обърна се в движение и кресна:

— Стойте тук!

Изненадата, крясъкът, властната команда ги задържаха приковани по местата им в продължение на пет жизненоважни секунди. Когато стигнаха до вратата на апартамента, чуха завъртането на ключа от другата страна. Явно беше поставен там в ранните утринни часове.

Вместо да вземе асансьора, Куин хукна по стълбите, а иззад вратата долетя първият крясък на МакКрей, последван от силен ритник по бравата. Между подслушващите вече настъпваше хаос, който скоро щеше да прерасне в неудържима врява.

— Какво, по дявалите, прави той? — прошепна един от полицаите в кенсингтънската централа на колегата си и в отговор получи свиване на рамене. Куин тичаше по стълбите от третия етаж към фоайето. При разпитите щеше да стане ясно, че американецът, който се намирал в подслушвателния пост в партерния апартамент, не помръднал от мястото си, защото не трябвало да го напуска. Неговата задача била да записва разговорите в апартамента на третия етаж, да ги кодира и да ги предава по радиопредавателя на Гровнър Скуеър за декодиране и подслушване от намиращите се в подземието хора. Така че си останал на мястото.

Куин прекоси фоайето петнадесет секунди след като тръшна слушалката на телефона. Портиерът англичанин в стаичката си повдигна глава, кимна и отново се зачете в последния брой на Дейли Мирър. Куин бутна вратата на блока, която се отваряше навън, затвори я след себе си, постави под рамката дървен клин, който беше издялал скришом в тоалетната и я ритна силно. След това прекоси улицата, като се провираше между колите.

— Какви ги приказват, как тъй се измъкнал? — изрева Кевин Браун в подслушвателния пост на Гровнър Скуеър.

Той беше прекарал цялата сутрин там, седейки в очакване, както правеха всички останали — американци и англичани — на поредното и може би последно обаждане на Зак. Отначало звуците, долитащи от Кенсингтън, бяха просто озадачаващи; чуха затварянето на телефона, чуха как Куин извика някому „Стойте тук!“, а след това няколко тръшкания, несвързаните възклицания и викове на МакКрей и Самървил, после през равни интервали зазвучаха удари, като че ли някой риташе врата.

Сам Самървил се беше върнала в стаята, викайки към микрофоните: „Той се измъкна! Куин се измъкна!“. Хората в подслушвателния пост чуха въпроса на Браун, но Сам Самървил не можеше. Браун трескаво се опитваше да грабне телефона, който щеше да го свърже със специалния му агент в Кенсингтън.

— Агент Самървил — прогърмя гласът му, когато тя вдигна слушалката, — тръгвайте след него.

В този момент петият ритник на МакКрей счупи ключалката на вратата. Той се втурна към стълбите, следван от Сам. И двамата бяха по чехли.

Магазинът за плодове, зеленчуци и деликатеси от другата страна на улицата, срещу апартамента, чийто номер Куин бе открил в телефонния указател в един шкаф в дневната, се наричаше „Брадшо“, на името на първия му собственик, но сега го държеше някакъв джентълмен от Индия — мистър Пател. Куин бе наблюдавал през прозореца как подрежда изложените отпред плодове или изчезва вътре, за да обслужва клиенти.

Куин бе на отсрещния тротоар тридесет и три секунди след края на разговора със Зак. Той се промуши между двама минувачи и нахлу в магазина като ураган. Телефонът се намираше на тезгяха, до касовия апарат, зад който стоеше мистър Пател.

— Хлапетиите крадат от портокалите вън — каза Куин непринудено.

В този момент иззвъня телефонът. Разкъсван между телефонно обаждане и откраднати портокали, мистър Пател реагира като всеки добър индийски търговец и изскочи навън. Куин вдигна слушалката.

Реакцията на хората в кенсингтънската централа беше бърза, а разпитите щяха да покажат, че са направили всичко, което зависи от тях. Но те загубиха няколко от четиридесетте секунди поради голямата изненада, а после възникна технически проблем. Оборудването им за „прихващане“ бе включено към специалната линия в апартамента. Когато някой позвънеше на този номер, електронната им централа проследяваше обратно източника на обаждането. След това компютърът показваше, че номерът, от който се осъществява обаждането, е на тази и тази телефонна кабина, намираща се на определено място. Това отнемаше между шест и десет секунди.

Те вече бяха открили номера, от който се обаждаше Зак, но когато той смени кабината, въпреки че тя се намираше в съседство с първата в Дънстъбъл, го загубиха. По-лошото беше, че сега той звънеше на друг лондонски номер, към който не бяха включени за прослушване. За щастие, те бяха успели да запишат номера, който Куин беше продиктувал на Зак. Въпреки това прехващачите трябваше да започнат отначало и механизмът за откриване на обаждащите се трескаво проверяваше двадесетте хиляди номера, обслужвани от централата. Те се включиха към телефона на мистър Пател четиридесет и осем секунди след като Куин го беше продиктувал, а след това успяха да открият втория номер в Дънстъбъл.

— Запиши този номер, Зак — каза Куин направо.

— Какво, по дяволите, става? — озъби се Зак.

— Девет-три-пет, три-две-едно-пет — продължи Куин без да му обръща внимание. — Записа ли го?

Настъпи мълчание, докато Зак пишеше.

— Сега ще го направим двамата, Зак. Измъкнах им се на онези. Само ти и аз, диамантите за момчето. Никакви номера, имаш думата ми. Обади ми се на този номер след шестдесет минути, ако не отговоря първия път — след деветдесет. Той не се подслушва.

Той затвори. В централата хората чуха думите „…минути, ако не отговоря първия път — след деветдесет. Той не се подслушва.“

— Копелето му даде друг номер — каза техникът в Кенсингтън на двамата служители от Столичната полиция, които бяха там. Единият вече се обаждаше в Скотланд Ярд.

Куин излезе от магазина и видя от другата страна на улицата Дънкан МакКрей, който се опитваше да отвори застопорената врата. Зад него Сам размахваше ръце. Към тях се присъедини портиерът, който се почесваше по оплешивяващата глава. Две коли профучаха по улицата срещу Куин; откъм неговата страна приближаваше мотоциклетист. Куин застана на улицата, точно на пътя му, с разперени ръце, в които се полюляваше куфарчето. Мотоциклетистът удари спирачки, изви, мотоциклетът занесе и спря.

— Ей, какво ста…?

Куин му се усмихна обезоръжаващо, докато сядаше зад кормилото. Силният удар в бъбреците довърши останалото. Младежът с каската се преви от болка, Куин го повдигна от машината, преметна през нея десния си крак, включи на скорост и форсира двигателя. Той потегли надолу по улицата точно когато МакКрей посягаше да го сграбчи за якето. Не му достигнаха петнадесет сантиметра.

МакКрей стоеше насред улицата оклюман и мрачен. Сам отиде при него. Те се спогледаха, а след това хукнаха към блока. Най-бързият начин да се свържат с Гровнър Скуеър бе да се върнат в апартамента на третия етаж.

— Така значи — каза Браун пет минути по-късно, след като изслуша обаждането на МакКрей и Самървил по телефона от Кенсингтън. — Трябва да намерим това копеле. Сега това ни е задачата.

Иззвъня друг телефон. Беше Найджъл Крамър от Скотланд Ярд.

— Вашият парламентьор избяга — заяви той, без да повишава тон. — Ще ми кажете ли как? Опитах да се свържа с апартамента, но телефонът дава заето.

Браун му разказа всичко за тридесет секунди. Крамър изсумтя. Той все още бе зле настроен след случая в Грийн Медоу Фарм, а и никога нямаше да му мине, но събитията в момента бяха по-важни от желанието му да отстрани Браун и екипа на ФБР от пътя си.

— Дали вашите хора са успели да видят номера на мотоциклета? — попита той. — Мога да го обявя за всеобщо издирване.

— Нещо повече — отговори Браун със задоволство. — Куфарчето. В него има предавател, който показва къде се намира.

— Има какво?

— Вграден и не може да бъде открит, последна дума на техниката — каза Браун. — Поставихме го в Щатите, сменихме куфарчето на Пентагона снощи, преди самолетът да излети.

— Разбирам — каза Крамър замислено. — А приемателят?

— Тук е — отговори Браун. — Пристигна сутринта с пътнически самолет. Едно от момчетата отиде до Хийтроу да го вземе. Обхватът му е три километра, тъй че трябва да тръгваме. Веднага.

— Този път, мистър Браун, ще ви моля да поддържате връзка с колите на Столичната полиция. В този град арестите извършвам, аз, а не вие. Имате ли радиопредавател в колата?

— Разбира се.

— Оставете го на открита линия. Ще се настроим на вашата честота и ще се присъединим към вас, ако ни кажете къде се намирате.

— Няма проблеми, можете да разчитате на мен.

Шестдесет секунди по-късно лимузината на посолството потегли от Гровнър Скуеър. На волана беше Чък Моксън, а колегата му до него работеше с приемателя, малка кутия, подобна на миниатюрен телевизор, с тази разлика, че на екрана вместо образ имаше една-единствена светеща точка. Когато антената, прикрепена сега към улея за оттичане на вода над вратата, уловеше пиукането на предавателя в дипломатическото куфарче на Куин, от светещата точка към периметъра на екрана щеше да се появи линия. Шофьорът трябваше да маневрира така, че линията на екрана да сочи право напред пред колата. При това положение той се движеше точно към предавателя. Устройството в куфарчето се задействаше с дистанционно управление от лимузината.

Те поеха бързо надолу по Парк Лейн, минаха през Найтсбридж и навлязоха в Кенсингтън.

— Активирайте го — нареди Браун.

Операторът натисна един бутон. Екранът остана пуст.

— Продължавай да го активираш всеки трийсет секунди докато го засечем — каза Браун — Чък, започвай да обикаляш из Кенсингтън.

Моксън подкара по Кромуел Роуд, след това се отправи на юг по Глостър Роуд към Олд Бромптън Роуд. Антената засече сигнала.

— Зад нас е, движи се на север — каза колегата на Моксън. — На около два километра оттук.

Тридесет секунди по-късно Моксън отново пресече Кромуел Роуд и се отправи на север по Ексибишън Роуд към Хайд Парк.

— Право пред нас, продължава на север — каза операторът.

— Кажи на момчетата в синьо, че го открихме — каза Браун.

Моксън уведоми посолството по радиото и на Еджуеър Роуд към тях се присъедини Ровър на Столичната полиция.

На задната седалка заедно с Браун бяха Колинс и Сеймър.

— Трябваше да се досетя — каза Колинс със съжаление. — Трябваше да обърна внимание на разликата във времето.

— Каква разлика във времето? — попита Сеймър.

— Нали помниш онази бъркотия на алеята пред Уинфийлд Хаус преди три седмици? Куин тръгна петнадесет минути преди мен, а пристигна само с три минути преднина. Не мога да се меря с лондонски шофьор на такси в пиково движение. Той е спирал някъде, подготвял е нещо.

— Не може да е планирал всичко това преди три седмици — възрази Сеймър. — Не е знаел как ще се развият нещата.

— Не е било необходимо — каза Колинс. — Нали си чел досието му. Участвал е в достатъчно бойни акции, за да е чувал за позиции в случай на отстъпление, ако нещата не потръгнат.

— Зави надясно към Сейнт Джон’с Ууд — каза операторът.

На колелото при Лордс полицейската кола се изравни с тях със свален прозорец.

— Движи се ей там на север — каза Моксън, сочейки към Финчли Роуд. Към тях се присъедини още една полицейска кола и всички се насочиха на север през Суис Котидж, Хендън и Мил Хил. Разстоянието беше намаляло на триста метра и те се оглеждаха напред за висок мъж без каска, с малък мотоциклет.

Минаха през Мил Хил Съркъс на около стотина ярда от предавателя и поеха нагоре по склона към Файв Уейс Корнър. Тук разбраха, че Куин сигурно отново е сменил превозното средство. Подминаха двама мотоциклетисти, от които не идваше сигнал, след това ги изпревариха два мощни мотоциклета, но предавателят, който следяха, все още беше пред тях и се движеше с постоянна скорост. Когато сигналът се насочи от Файв Уейс Корнър по магистрала А-1 към Хартфордшир, установиха, че идва от открит Фолксваген Голф GTi, чийто шофьор беше нахлупил на главата си дебела кожена шапка, покриваща ушите му.

Първото нещо, което Сайприън Фодъргил щеше да си спомни за събитията през този ден беше, че както караше към очарователната си малка къщичка в провинцията край Боръмуд, беше неочаквано изпреварен от огромна черна кола, която внезапно зави пред него и го принуди рязко да спре в една отбивка. Секунди след това, разказваше по-късно той на приятелите си в клуба, зяпнали от изумление, колата му била заобиколена от трима здравеняци, които насочили към него ей такива огромни пистолети. След това отзад спряла една полицейска кола, после още една и от тях излезли четирима полицаи, истински сладури, които казали на американците — трябва да са били американци, при това огромни — да приберат пистолетите си, иначе те щели да ги приберат.

Докато се усети — в това време всички в бара вече го слушаха внимателно — някакъв от американците смъкнал от главата му кожената шапка и изкрещял: „Казвай, глупако, къде е той?“, а един от полицаите се пресегнал към задната седалка и взел оттам дипломатическо куфарче, за което после цял час обяснявал, че вижда за пръв път.

Едрият сивокос американец, който изглежда бил шеф на групата от черната кола, грабнал куфарчето от ръцете на полицая, отворил ключалките и погледнал вътре. То било празно. След цялата тази олелия то да се окаже празно. Такава ужасна врява заради едно празно дипломатическо куфарче… Както и да е, американците ругаели като хамали и използвали такива думи, каквито той, Сайприън, не бил чувал досега и се надявал никога вече да не чуе; след това се намесил английският сержант, който сякаш не бил на себе си…

В два часа и двадесет и пет минути следобед сержант Кид се върна в патрулната кола, за да отговори на настоятелните повиквания по радиостанцията.

— Танго Алфа… — започна той.

— Танго Алфа, тук е Крамър. С кого говоря?

— Сержант Кид, сър. Отдел F.

— Какво става там, сержант?

Кид погледна към заобиколения фолксваген, изплашения му собственик, към тримата агенти на ФБР, които претърсваха празното дипломатическо куфарче и останалите двама американци, които стояха по-назад и бяха вперили очи в небето, като че ли очакваха помощ оттам и към тримата си колеги, които се опитваха да вземат показания.

— Пълна каша, сър.

— Сержант Кид, слушайте внимателно. Заловихте ли един доста висок американец, който преди малко открадна два милиона долара?

— Не, сър — отвърна Кид. — Заловихме един хомосексуален фризьор, който преди малко подмокри гащите.

— Искате да кажете, че е изчезнал? — Този вик, крясък, рев, възпроизвеждан от най-различни тембри и акценти, зазвуча в един апартамент в Кенсингтън, в Скотланд Ярд, във Уайтхол, във Вътрешното министерство, на Даунинг Стрийт, на Гровнър Скуеър и в Западното крило на Белия дом. — Но той не може да изчезне ей така!

Явно обаче можеше.

10.

Куин беше пуснал дипломатическото куфарче на задната седалка в открития Голф само тридесет секунди след като зави зад ъгъла на улицата, където се намираше апартаментът. Когато отвори куфарчето, което Лу Колинс му предаде преди зазоряване, той не видя никакъв предавател, но и не очакваше да види. Който и да бе работил по него в лабораторията, не би оставил видими следи от устройството. Куин просто бе приел, че в куфарчето има нещо, което ще насочи полицията към мястото на срещата, уговорено между него и Зак.

Докато чакаше на светофара, той бе отворил ключалките, бе натъпкал пакета с диаманти в закопчаното с цип кожено яке и се бе огледал наоколо. Голфът беше спрял до него. Шофьорът с плътно нахлупената кожена шапка не бе забелязал нищо.

На около километър по-нататък Куин изостави мотоциклета. Без задължителната каска лесно щеше да привлече вниманието на някой полицай. След като излезе от Бромптън Орътъри, той спря едно такси, каза на шофьора да кара към Марилбоун, плати на Джордж Стрийт и завърши пътуването пеш.

В джобовете му се намираше всичко, което бе успял да вземе от апартамента, без да привлече внимание: американският му паспорт и шофьорската му книжка, въпреки че скоро след като обявяха издирването му те щяха да бъдат безполезни, пачка английски лири от чантата на Сам, джобното му ножче с няколко остриета и чифт клещи от чекмеджето за бушони. От една аптека на Хай Стрийт в Марилбоун купи очила с обикновени стъкла и дебели рогови рамки, а от магазин за мъжко облекло — шапка от туид и скъп шлифер.

Той направи и още няколко покупки в една сладкарница, в железарски магазин и магазин за пътни принадлежности. Погледна часовника си — петдесет и пет минути, откакто бе затворил телефона в магазина на мистър Пател. Зави по Бландфорд Стрийт и откри телефонната кабина, която търсеше, на ъгъла с Чилтърн Стрийт — там бяха две една до друга. Влезе във втората, чийто номер бе запаметил преди три седмици и бе продиктувал на Зак преди час. Телефонът иззвъня в уреченото време.

— Добре, копеле, какво, по дяволите, си намислил?

Зак беше нащрек, разгневен и недоумяващ.

С няколко кратки изречения Куин обясни какво бе направил. Зак го изслуша мълчаливо.

— Да не ми играеш някой номер? — попита той. — Ако е така, не е късно да видим сметката на хлапето.

— Слушай, Зак, честно ти казвам, че пет пари не давам дали ще те хванат или не. Аз имам една единствена грижа — да върна това хлапе живо и здраво на родителите му. А в якето ми има необработени диаманти за два милиона долара, дето все си мисля, че те интересуват. Е, отървах се вече от хрътките, които все ми се мотаеха из краката и се правеха на умни. Ще правим ли размяна или не?

— Времето ми изтече — каза Зак — Тръгвам.

— Говоря от телефонна кабина в Марилбоун — обясни Куин, — но си прав, че не можеш да си съвсем сигурен. Обади ми се на същия номер тази вечер, да ми кажеш какво ще правим. Ще дойда сам, без оръжие, с диамантите — където кажеш. Аз се крия, тъй че дай да бъде по тъмно. Да кажем, в осем часа.

— Добре — изръмжа Зак — Ще се обадя.

В същия момент сержант Кид отговаряше на повикването на Найджъл Крамър по радиото. Минути по-късно всеки полицейски участък на територията на столицата получаваше описание на един мъж и указания за кварталните полицаи — да бъдат особено бдителни, за да открият, но не и да влизат в контакт с него, да се обадят по радиостанциите си в участъка и да проследят заподозрения, но да не го задържат. Предупреждението за всеобщо издирване не даваше нито името, нито пък причината, поради която трябваше да търсят мъжа.

След като излезе от телефонната кабина, Куин тръгна обратно по Бландфорд Стрийт, надолу към хотел Блекуудс. Той беше една от онези построени отдавна страноприемници, сгушени в страничните улици на Лондон, които големите хотелски вериги не бяха успели да закупят и модернизират и представляваше покрита с бръшлян сграда с двайсетина стаи с дървена ламперия и еркерни прозорци и огън, пламтящ в тухлената камина на рецепцията, застлана с килими върху неравния дъсчен под. Куин пристъпи към симпатичното момиче зад бюрото.

— Здравейте — каза той с широка усмивка.

Тя повдигна глава и също му се усмихна. Висок, леко прегърбен, с шапка от туид, скъп шлифер и кожена пътна чанта — вездесъщият американски турист.

— Добър ден, сър. Мога ли да ви помогна?

— Ами, вижте сега, надявам се, че ще можете. Да, наистина се надявам. Разбирате ли, аз току-що пристигнах със самолет от Щатите, а полетът беше на вашите английски авиолинии — моята любима авиокомпания. И знаете ли какво стана? Загубили ми багажа. Да, мадам, изпратили го по погрешка чак във Франкфурт.

Лицето й помръкна от притеснение.

— Вижте сега, те ще ми го върнат до двадесет и четири часа — най-много. Проблемът е, че всички документи от туристическата агенция за обиколката на Англия останаха в малката ми чантичка, а пък аз — ако щете вярвайте — за нищо на света не мога да си спомня в кой хотел имам резервация. Цял час момичето на летището ми изброява имена на хотели в Лондон — да знаете само колко много има — ама не можах да си спомня и туйто. Трябва да изчакам, докато ми върнат чантичката. Най-накрая взех такси до града и шофьорът ми каза, че вашият хотел бил много хубав… Ъ-ъ-ъ… имате ли случайно свободна стая за тази вечер? Между впрочем, казвам се Хари Ръсел…

Не беше нужно да я убеждава повече. Високият мъж изглеждаше толкова опечален от загубата на багажа си, от това, че не може да си спомни къде има резервация за нощувка. Тя обичаше да гледа филми и си помисли, че той прилича малко на онзи господин, който все питаше хората за нещо, но говореше като човека със смешното птиче перо на шапката от „Далас“. И през ум не й мина да се усъмни в разказа му или да му поиска някакъв документ за самоличност. Обикновено в Блекуудс не приемаха гости без багаж или без резервация, но да ти загубят багажа и да забравиш името на хотела си, и всичко това по вина на Бритиш Еъруейс… Тя погледна списъка на свободните стаи; повечето от гостите бяха редовни посетители от провинцията, а имаше няколко, които живееха тук.

— Имаме само една, мистър Ръсел — боя се, че е малка и е в задната част…

— Точно това ми трябва, госпожице. О, мога да платя в брой, обмениха ми някой и друг долар на летището…

— Утре сутринта, мистър Ръсел. — Тя посегна към стар месингов ключ. — По стълбите, на втория етаж.

Куин пое нагоре по стълбището с неравни стъпала, намери единадесета стая и влезе. Малка, чиста и уютна. Точно това, което му трябваше. Съблече се по шорти и нави будилника, който беше купил в железарския магазин, за шест часа следобед и заспа.

— Защо, по дяволите, е направил това? — попита министърът на вътрешните работи, сър Хари Мариот.

Той току-що бе изслушал разказа на Найджъл Крамър за всичко станало в кабинета си на последния етаж в сградата на вътрешното министерство. Бяха му се обадили от Даунинг Стрийт и бе провел десетминутен разговор с дамата, която живееше там и която бе изразила силното си неудовлетворение.

— Подозирам, че е изпитвал недоверие към всички — отговори тактично Крамър.

— Не и към нас, надявам се — каза министърът. — Направихме всичко, което бе по силите ни.

— Не, не към нас — каза Крамър. — Време беше да направи размяната с този Зак. При отвличанията това винаги е най-опасната фаза. Трябва да се действа много внимателно. След тези два случая на изтичане на поверителна информация по френското и английското радио изглежда е предпочел да свърши всичко сам. Разбира се, не можем да допуснем това. Трябва да го открием, господин министър.

Крамър все още се чувстваше засегнат, че не му бе позволено изобщо да участва в преговорите и че му бяха поверили единствено разследването.

— Най-трудно ми е да си обясня как е избягал — оплака се министърът на вътрешните работи.

— Ако в апартамента бяха двама от хората ми, това нямаше да се случи — напомни му Крамър.

— Е, това вече е минала работа. Открийте го, но без много шум.

Личното мнение на министъра беше, че ако този Куин успее да върне Саймън Кормак сам, толкова по-добре. Английското правителство щеше да ги изпрати у дома, в Америка, по най-бързия възможен начин. Но ако американците се проваляха, провалът щеше да бъде техен, а не негов.

По същото време Ървинг Мос разговаряше по телефона с Хюстън. Той записа ценовата листа за продуктите, които предлагаха зеленчуковите градини на Тексас, остави слушалката и дешифрира съобщението. То го накара да подсвирне от изненада. Колкото повече мислеше за това обаче, толкова повече се убеждаваше, че се налага само малка промяна в плановете му.

След неуспеха на пътя край Мил Хил Кевин Браун се върна ядосан в кенсингтънския апартамент. Патрик Сеймър и Лу Колинс отидоха с него. Тримата опитни служители разпитваха по-младите си колеги в продължение на няколко часа.

Сам Самървил и Дънкан МакКрей обясниха подробно какво се бе случило сутринта, как се бе случило и защо те не бяха успели да го предвидят. МакКрей, както винаги, беше обезоръжаващо притеснен.

— Ако е успял отново да установи връзка със Зак по телефона, не можем нищо да направим — каза Браун. — Ако използват системата обаждане от една телефонна кабина до друга, англичаните не могат по никакъв начин да ги засекат. Не знаем какво са намислили.

— Може би уреждат размяната на Саймън Кормак срещу диамантите — каза Сеймър.

Браун изръмжа.

— Когато всичко свърши, ще се заема с този умник.

— Ако се върне със Саймън Кормак — отбеляза Колинс, — за всички ни ще бъде удоволствие да го придружим до летището.

Разбраха се Самървил и МакКрей да не напускат апартамента в случай, че Куин позвъни. Трите телефонни линии щяха да останат открити, за да може да се обади; и, разбира се, оставаха на подслушване. Старшите служители се върнаха в посолството. Сеймър трябваше да се свърже със Скотланд Ярд, за да получи информация как върви издирването — вече търсеха двама души, а Браун и Колинс щяха да чакат в подслушвателния пост.

Куин се събуди в шест часа, изми се и се избръсна с новите тоалетни прибори, които беше купил предния ден на Хай Стрийт, вечеря леко и тръгна към телефонната кабина на Чилтърн Стрийт в осем без десет. Кабината беше заета от възрастна жена, но тя излезе в осем без пет. Куин застана вътре с гръб към улицата, като се преструваше, че търси номер в телефонния указател. Апаратът иззвъня в осем часа и две минути.

— Куин?

— Да.

— Може и да е вярно, че си се чупил, може и да ме лъжеш. Ако ми играеш някой номер, ще си платиш.

— Не е номер. Кажи ми къде и кога да дойда.

— Утре сутрин в десет. Ще ти се обадя на този телефон в девет и ще ти кажа къде. Ще имаш точно толкова време, че да бъдеш там в десет. Моите хора ще бъдат на мястото още на разсъмване. Ако се появят ченгета или командоси, ако има някакво раздвижване наоколо, ще усетим и ще се махнем. Едно телефонно обаждане и Саймън Кормак е мъртъв. Ти не можеш да ни видиш, но ние ще те виждаме, теб или всеки друг, който се появи. Кажи туй на приятелчетата си, ако се опитвате да ми скроите номер. Може да хванат някой от нас, дори двама, но на хлапето няма да му се размине.

— Дадено, Зак Ще дойда сам. Без номера.

— Никакви електронни джаджи, никакви предаватели никакви микрофони. Ще те претърсим. Ако са ти сложили микрофон, момчето ще си го получи.

— Казах вече — без номера. Само аз и диамантите.

— Чакай в тази кабина в девет.

Чу се изщракване и по линията се появи бръмчене. Куин излезе от кабината и се върна в хотела. Погледа малко телевизия, след това изпразни чантата си и прекара два часа в работа над покупките, които беше направил следобед. Приключи в два часа сутринта, доволен от свършеното.

Взе отново душ, за да премахне издайническата миризма от себе си, след това легна, впери очи в тавана, отпусна се и се замисли. Не можеше да спи добре преди акция и поради това беше почивал три часа предишния следобед. Успя да дремне малко преди зазоряване. Будилникът го събуди в седем часа.

В осем и половина беше на рецепцията. Зад бюрото дежуреше симпатичната администраторка. Той бе сложил очилата с дебели рогови рамки, шапката от туид, а шлиферът му беше плътно закопчан до горе. Обясни, че трябва да отиде до Хийтроу и да си вземе багажа и би искал да уреди сметката си и да освободи стаята.

В девет без петнадесет тръгна нагоре по улицата към телефонната кабина. Не можеше да си позволи и този път в кабината да има някоя възрастна жена. Стоя вътре петнадесет минути, докато телефонът иззвъня точно в девет. Гласът на Зак беше прегракнал от напрежение.

— Джамейка Роуд, Родърхайд — каза той.

Куин не познаваше мястото, но беше чувал за него. Старите докове, част от тях превърнати в красиви къщи и модерни жилищни блокове за юпитата, които работеха в Сити, но имаше и порутени сгради, изоставени кейове и складове.

— Давай нататък.

Зак започна да обяснява. Встрани от Джамейка Роуд, надолу по една улица, която извежда на Темза.

— Това е едноетажна стоманена конструкция, пригодена за склад, отворена от двете страни. Над вратите все още стои изписано името „Бабидж“. Слез от таксито в началото на улицата. Тръгни надолу сам. Влез през южния вход. Като стигнеш средата на помещението, спри там и чакай. Ако имаш опашка, няма да се появим.

Зак затвори. Куин излезе от кабината и пусна кожената чанта в една кофа за отпадъци. Огледа се за такси. Не се виждаше нито едно — беше сутрешният пиков час. Десет минути по-късно успя да спре такси на Марилбоун Хай Стрийт и слезе на спирката на метрото при Марбъл Арч. По това време на деня таксито щеше да пътува цяла вечност през криволичещите улици на стария град, за да прекоси Темза и да го отведе до Родърхайд.

Качи се на метрото и пое на север, към Банксайд, след това се прехвърли на Нордън Лайн, която минаваше под Темза и продължаваше към Лондон Бридж. Там се намираше една от главните гари и отпред на паркинга имаше таксита. Петдесет и пет минути след обаждането на Зак, Куин беше на Джамейка Роуд.

Улицата, по която трябваше да върви, беше тясна, мръсна и пуста. От едната страна имаше порутени складове в плачевно състояние, които се нуждаеха от ремонт. От другата — изоставени фабрики и навеси за складиране на листи от пресована стомана. Знаеше, че отнякъде го наблюдават. Продължи да върви по средата на улицата. Хангарът с избелелия надпис „Бабидж“ над вратата се намираше в другия край. Той влезе вътре.

Помещението беше дълго около сто метра и широко двадесет и пет. От опорните греди на покрива висяха ръждясали вериги, бетонният под беше покрит с отпадъци, навети от вятъра през годините, когато складът не е бил използван. През вратата, от която беше влязъл, не можеше да мине кола. Тази в другия край беше достатъчно широка и висока, за да пропусне камион. Стигна до средата и спря. Свали очилата и шапката от туид и ги захвърли настрани.

Повече нямаше да му потрябват. Или щеше да излезе оттук, след като уредеше размяната на Саймън Кормак, или щяха да го натоварят на някоя полицейска кола.

Чака цял час, без да помръдне. В единайсет часа от другата страна на хамбара се появи голямото Волво. То приближи и спря на около десетина метра от него, но двигателят продължаваше да работи. На предната седалка имаше двама души, и двамата с маски. Виждаше само очите им през прорезите.

По-скоро усети, отколкото чу шума от маратонки по бетона зад себе си и погледна спокойно през рамо. Там стоеше трети човек, в черен маскировъчен костюм без отличителни знаци и с вълнена маска на главата. Беше нащрек, леко повдигнатна пръсти, готов да използва небрежно преметнатия през гърдите му автоматичен пистолет, ако се наложи.

Вратата на Волвото се отвори и мъжът, който седеше до шофьора, излезе. Среден ръст, добре сложен.

— Куин? — подвикна той.

Гласът на Зак. Не можеше да го сбърка.

— В теб ли са диамантите?

— Тук са.

— Дай ги.

— С теб ли е момчето, Зак?

— Я не се прави на глупак. Да не искаш да го разменя за торбичка стъклени камъчета? Първо ще проверим диамантите. Ще ни трябва време. Един фалшив да намерим — всичко отива по дяволите. Ако са истински, ще получиш момчето.

— Тъй си и мислех. Няма да стане.

— Не си играй с мен, Куин.

— Не си играя, Зак. Трябва да видя момчето. Можеш да получиш стъкълца срещу диаманти. Няма, но ти искаш да си сигурен. Аз пък мога да получа труп.

— Няма.

— Искам да съм сигурен.

Под маската Зак погледна втренчено Куин, като че ли не вярваше на ушите си. Засмя се дрезгаво.

— Виждаш ли онзи човек зад теб? Една дума да кажа и ще те очисти. И пак ще вземем камъните.

— Би могъл да опиташ — призна Куин. — Да си виждал някога такова нещо?

Той разкопча шлифера, хвана някакъв предмет, който висеше от кръста му и вдигна ръката си.

Зак погледна изпитателно Куин и устройството, прикрепено към гърдите му, и изруга тихо, но яростно.

Пространството между гърдите и кръста на Куин беше заето от кутия за шоколадови бонбони с ликьорен пълнеж. Бонбоните, както и капакът на кутията, ги нямаше. Долната й част бе прикрепена с лейкопласт към гърдите му.

В средата, обграден с петнадесетсантиметрови блокчета лепкаво светлокафяво вещество, се намираше обвитият с кадифе пакет с диаманти. В едно от блокчетата беше мушнат ярко зелен електрически проводник, другият край на който бе прикрепен към един от зъбците на дървена щипка за пране. Нея Куин държеше в лявата си ръка. Проводникът минаваше през малък отвор, пробит в дървото и излизаше между зъбците.

В кутията имаше и деветволтова батерия, скачена към друг яркозелен проводник. От едната страна проводникът свързваше двете блокчета кафеникаво вещество към батерията, а от другата страна завършваше под втория зъбец на щипката. Зъбците бяха разделени от парче молив. Куин стисна пръстите на ръката си; моливът падна на пода.

— Играчка — каза Зак, без да е съвсем убеден в това. — Не е истинско.

С дясната си ръка Куин откъсна парченце от кафеникавото вещество, направи от него топче и го хвърли на пода към Зак. Престъпникът се наведе, взе го и го помириса. Миризмата на марципан изпълни ноздрите му.

— Семтекс — каза той.

— Семтексът е чешки — отговори Куин. — Аз предпочитам RDX.

Зак беше достатъчно опитен, за да знае, че всички пластични експлозиви изглеждат и миришат като безобиден сладкарски марципан. Но приликата свършваше дотук. Ако сега неговият човек откриеше огън, всички щяха да загинат. В кутията имаше достатъчно експлозив да помете пода на склада, да хвърли покрива във въздуха и да пръсне диамантите до другия бряг на Темза.

— Знаех си аз, че си мръсник — каза Зак. — Какво искаш?

— Вдигам молива, слагам го на мястото му, влизам в багажника на колата и отиваме да видя момчето. Никой не ме проследи, никой няма да го направи. Аз не мога да те разпозная — нито сега, нито после. Ти си в безопасност. Видя ли момчето живо, разглобявам устройството и ти давам камъните. Проверявате ги и като се уверите, че са истински, заминавате. Аз и момчето оставаме под ключ. След двадесет и четири часа се обаждаш от някой телефон. Ченгетата ще дойдат да ни пуснат. Просто и сигурно, а вие се измъквате.

Зак се чудеше дали да се съгласи. Имаше други планове, но съзнаваше, че е надхитрен. Той бръкна в страничния джоб на маскировъчния костюм и извади плоска черна кутия.

— Дръж си ръката вдигната и зъбците отворени. Ще те претърся за микрофони.

Той приближи и прекара детектора по тялото на Куин от горе до долу. Ако откриеше по него електрическа верига под напрежение, каквато се съдържа в предавател или микрофон, детекторът щеше да издаде специфичен звук. Батерията на пластичната бомба не беше активирана. Куфарчето на ФБР, щеше да задейства детектора.

— Добре — каза Зак и се отдръпна на около метър встрани.

Куин усещаше миризмата на потта му.

— Чист си. Слагай този молив на мястото му и влизай в багажника.

Куин се подчини. Последната светлина, която видя, беше преди големият правоъгълен капак на багажника да се спусне над него. Отворите по пода бяха пробити преди три седмици, за да не се задуши Саймън Кормак. Вътре беше задушно, но щеше да издържи. Въпреки че бе доста висок, в багажника имаше достатъчно място, ако свиеше крака и опреше колене до гърдите си. При което едва не се задуши от мириса на бадеми.

Въпреки че не можеше да види това, колата зави обратно, а мъжът с автоматичния пистолет притича и седна на задната седалка. Тримата свалиха маските си и маскировъчните якета и останаха по сака, ризи и вратовръзки. Метнаха якетата отзад, върху „Скорпиона“. Щом свършиха, колата потегли от склада и приведеният над волана Зак подкара към скривалището им.

Стигнаха до гаража на къщата, която се намираше на шестдесет километра от Лондон след час и половина. Зак нито веднъж не превиши позволената скорост, а спътниците му седяха мълчаливи по местата си. И двамата напускаха къщата за пръв път от три седмици.

Когато вратата на гаража бе затворена, тримата мъже облякоха отново маскировъчните якета, надянаха маските и един от тях влезе в къщата да предупреди четвъртия. Едва когато бяха готови, Зак отвори багажника на Волвото. Куин се беше схванал и премигна от светлината в гаража. Бе извадил молива от щипката и го стискаше между зъбите си.

— Добре де, добре — каза Зак. — Няма нужда от това. Ще ти покажем хлапето. Но докато те преведем през къщата, ще сложиш ей това.

Той държеше в ръка качулка. Куин кимна. Зак я навлече върху главата му. Можаха да се нахвърлят върху него, но щеше да му бъде необходима само част от секундата, за да пусне зъбците на щипката. Поведоха го с вдигната нагоре лява ръка и го вкараха в къщата. Прекосиха малък коридор и заслизаха по някакви стъпала надолу. Чу три силни почуквания, вероятно по врата, а след това спряха и зачакаха. След малко чу как вратата се отвори и го бутнаха в някаква стая. Остана сам, заслушан в тракането на резетата.

— Можеш да свалиш качулката — чу той гласа на Зак. Говореше през отвора за наблюдение.

Куин свали качулката с дясната си ръка. Намираше се в неизмазано избено помещение: бетонен под, бетонни стени, може би използвано някога за складиране на вино, но преоборудвано за друга цел. Върху желязно легло в отсрещния край седеше слабовата и висока фигура. Раменете и главата й бяха покрити с черна качулка. По вратата отекнаха две почуквания. Като по команда фигурата на леглото свали качулката.

Саймън Кормак се вторачи учудено във високия мъж с полуразкопчан шлифер и щипка за пране в лявата ръка. Куин, на свой ред също гледаше сина на президента.

— Здравей, Саймън. Добре ли си, момчето ми?

Глас от дома.

— Кой сте вие? — промълви той.

— Парламентьорът. Тревожехме се за теб. Добре ли си?

— Да, аз съм… добре.

На вратата се почука три пъти. Младежът надяна качулката. Вратата се отвори. Пред тях стоеше Зак. Маскиран. Въоръжен.

— Добре, ей го къде е. Давай сега диамантите.

— Готово — каза Куин — ти изпълни своята част от сделката, аз ще изпълня моята.

Той постави молива между зъбците на щипката и я пусна да виси на проводниците. Съблече шлифера и дръпна дървената кутия от гърдите си. Измъкна от нея обвития с кадифе пакет със скъпоценни камъни и го подаде. Зак го пое и го предаде на мъжа, който стоеше зад него в коридора. Пистолетът му все още бе насочен към Куин.

— Дай и бомбата — каза той. — Да не вземеш да я гръмнеш и да се измъкнете оттук.

Куин сви проводниците и заедно с щипката ги постави в празната част на кутията, а после измъкна краищата им от светлокафявото вещество. Към тях нямаше прикрепени детонатори. Куин отчупи парченце от веществото и го опита.

— Тъй и не можах да свикна с марципана — каза той. — Идва ми много сладък.

Зак се втренчи в устройството от домакински принадлежности, поставени в кутията, която държеше в свободната си ръка.

— Марципан?

— Най-добрият, който може да се купи на Марилбоун Хай Стрийт.

— За убиване си, Куин.

— Сигурно, но не ми се вярва да го направиш. Няма нужда, Зак. Получи това, което искаше. Нали ти казах, професионалистите убиват само в краен случай. Проверете спокойно диамантите, измъкнете се и ни оставете тук с хлапето, докато се обадите на полицията.

Зак затвори вратата и постави резетата. После заговори през отвора за наблюдение.

— Едно ще ти кажа, янки. Куражлия си.

Капакът на отвора падна. Куин се обърна към момчето на леглото и смъкна качулката му. Седна до него.

— А сега по-добре да ти обясня какво става. След някой и друг час, ако всичко върви добре, ще се измъкнем оттук и право към дома. Между другото, майка ти и баща ти ти пращат много поздрави.

Той разроши сплъстената коса на младежа. Очите на Саймън Кормак се напълниха със сълзи и той се разплака неудържимо. Опита се да се избърше с ръкава на карираната си риза, но безуспешно. Куин обгърна с ръка слабичките му рамене и си спомни за един далечен ден в джунглите по поречието на Меконг, за първото сражение, в което бе участвал, за това как бе оцелял, а други бяха загинали и как след това бе плакал неудържимо от облекчение.

Когато Саймън се успокои и започна да го обсипва с въпроси за дома, Куин успя да разгледа младежа. Брадясал, с наболи мустаци, мръсен, но иначе в добра форма. Не бяха го лишавали от храна и поне се бяха сетили да му дадат чисти дрехи — риза, джинси и широк кожен колан с релефна пиринчена тока, който да ги пристяга. Явно бяха купени от някой магазин за туристически принадлежности, но щяха да го топлят в студения ноемврийски ден.

На горния етаж изглежда беше избухнала кавга. Куин смътно долавяше възбудени гласове. Най-силно се чуваше този на Зак. Звуците бяха твърде неразбираеми, за да различи отделните думи, но тонът беше красноречив. Зак беше ядосан. Куин се смръщи. Не беше проверявал лично диамантите — не умееше да различава истинските от фалшивите — но се молеше някой глупак да не е сложил стъклени имитации между скъпоценните камъни.

Всъщност не това бе причина за свадата. След няколко минути тя стихна. В една от спалните на горния етаж — похитителите избягваха да използват стаите на долния етаж през деня, въпреки плътните мрежести завеси, които закриваха прозорците — южноафриканецът се беше надвесил над маса, пренесена там специално за целта. Тя бе покрита с чаршаф; отвореният, обвит с кадифе пакет лежеше празен на леглото, а четиримата мъже бяха вперили изпълнени с благоговение погледи във внушителната купчина необработени диаманти.

С помощта на шпатула южноафриканецът започна да отделя малки купчинки, да ги разделя на още по-малки, докато накрая голямата купчина бе разделена на двадесет и пет части. Той подкани с жест Зак да избере една от тях. Зак сви рамене и посочи една в средата — приблизително хиляда камъка от общо двадесет и петте хиляди.

Без да каже дума, южноафриканецът започна да изгребва останалите двадесет и четири купчинки и да ги изсипва една по една в здрава брезентова торба с шнур за пристягане в горната част. Когато остана само избраната купчина, той включи силна настолна лампа над масата, извади от джоба си бижутерска лупа и с пинсета в дясната ръка поднесе първия камък към светлината.

След няколко секунди изсумтя, кимна с глава и пусна диаманта в брезентовата торба. Щяха да бъдат необходими шест часа, за да провери всички камъни.

Изборът на похитителите бе добър. Висококачествените диаманти, дори и с малки размери, обикновено се придружават от сертификат за произход, когато се предлагат на клиентите от бранша. Световният монопол в търговията с диаманти принадлежи на Централната организация по продажбите, през която минават над осемдесет и пет процента от скъпоценните камъни, добивани в мините и предназначени за бранша. Даже Съветският съюз със своите сибирски находища проявява достатъчно здрав разум и не нарушава правилата на този доходоносен картел. Големите камъни с по-ниско качество обикновено също се продават със сертификат за произход.

Но с избора си на смес от среднокачествени скъпоценни камъни между една пета и половин карат похитителите се бяха насочили към онази част от пазара, която почти не подлежи на контрол. Тези камъни са хлябът и солта на бижутерите и търговците на дребно по света и сменят притежателите си в пакети от по няколкостотин броя наведнъж без никакви сертификати. Всеки бижутер би могъл, без да прибягва до измама, да закупи доставка от няколкостотин такива диаманта, особено ако му ги предложат с десет или петнадесет процента отстъпка от пазарната цена. Инкрустирани в обков около по-големи диаманти, те стават просто незабележими на пазара.

Ако са истински. Необработените диаманти не искрят и не блестят като обработените и полирани изделия в края на процеса. Те изглеждат като парченца матово стъкло, с млечно бяла и непрозрачна повърхност. Нито един що-годе опитен познавач обаче не би ги сбъркал със стъкло.

Истинските диаманти имат ясно изразен мазен повърхностен слой и не подлежат на намокряне. Ако парче стъкло бъде потопено във вода, капчиците течност остават по повърхността няколко секунди; при диамантите те веднага се стичат и камъкът остава съвсем сух.

Освен това, при наблюдение с лупа ясно се вижда тетраедърния строеж на кристалната решетка на диамантите. Южноафриканецът търсеше точно тази характерна фигура, за да се увери, че не са им пробутали обикновено, подложено на пясъкоструене стъкло или другия основен заместител — кубичен циркониев двуокис.

В това време сенатор Бенет Р.Хапгуд се изправяше на подиума, изграден за тази цел в огромния, разположен на открито Ханкок Сентър в централната част на Остин и оглеждаше със задоволство тълпата.

Точно срещу него се виждаше куполът на тексаския щатски Капитолий, вторият по големина в страната след този във Вашингтон, който блестеше под лъчите на обедното слънце. Тълпата можеше да бъде по-голяма, като се вземе предвид масираната разгласа на това важно начинание, но средствата за информация — на местно, щатско и национално ниво — бяха добре представени и това го радваше.

Той вдигна ръце за поздрав, както правеха боксьорите при победа, за да благодари за взрива от аплодисменти, които клакьорите подеха веднага след края на хвалебствията по представянето му. Мажоретките продължиха да скандират и по-голямата част от тълпата се почувства задължена да се присъедини към тях. Той убедително изигра невярващото поклащане на глава от оказаната му чест и протегна високо ръце с длани напред, за да покаже, че няма нужда един незначителен младши сенатор от Оклахома да бъде възнаграждаван с такива овации.

Когато възгласите стихнаха, той застана пред микрофона и започна речта си. Не ползваше бележки; беше репетирал думите много пъти от момента, в който му бяха предложили да основе и стане президент на новото движение, което скоро щеше да обхване цяла Америка.

— Приятели мои, мои американски братя… от всички краища.

Въпреки че присъстващите в момента бяха най-вече тексасци, чрез обективите на телевизионните камери той се обръщаше към много по-широка публика.

— Може да сме родени в различни части на нашата велика страна, да сме с различен произход, с различни професии, всеки от нас да има свои собствени надежди, страхове и стремежи. Но едно нещо ни свързва, където и да се намираме, каквото и да правим: всички ние обичаме тази велика страна…

Казаното бе неоспоримо, както потвърдиха избухналите възгласи.

— И над всичко стои общото ни желание: тази нация да бъде силна — възгласите се усилиха — и горда… — Присъстващите изпаднаха в екстаз.

Той говори в продължение на час, а лекият вятър рошеше продуханата му със сешоар и напръскана с лак снежнобяла коса над загорялото лице на пионер-заселник. Вечерните емисии в Съединените щати щяха да включат откъси между тридесет секунди и две минути, в зависимост от своята насоченост. Когато свърши и седна, основите на движението Граждани за Силна Америка бяха вече положени.

Насочено най-общо към възраждане на националната гордост и чест чрез засилване могъществото на страната — на заден план остана обстоятелството, че то нито за миг не бе отслабвало, — движението ГСА си поставяше конкретната цел да се бори с всички възможни средства срещу Нантъкетския договор и да настоява за отхвърлянето му от Конгреса.

Врагът на могъществото на страната, с което нацията се гордееше, бе ясно и недвусмислено определен — комунизмът, което означаваше социализмът — като се започнеше със системата Медикейд за безплатно лечение, през социалните помощи и се стигнеше до увеличаването на данъците. Онези сподвижници на комунизма, които се опитваха да убедят американския народ в необходимостта от съкращаване на оръжията, бяха по-скоро загатнати, отколкото явно посочени. Кампанията щеше да се води на всички равнища: регионални бюра, информационни бюлетини, предназначени за медиите, създаване на лобита в избирателните райони и на национално ниво, както и публични изяви на истински патриоти, които щяха да се противопоставят на договора и неговия инициатор — инсинуация към покрусения човек в Белия дом.

Когато най-накрая присъстващите бяха поканени да опитат изпеченото на пръснатите из целия парк скари месо, осигурено от щедър местен филантроп и патриот, план „Крокет“ — втората фаза от кампанията, целяща дестабилизацията и оставката на президента, — вече бе влязъл в действие.

Куин и синът на президента прекараха една неспокойна нощ в подземното помещение. Момчето се настани на леглото по настояване на Куин, но не можа да заспи. Куин седна на пода и опря гърба си на твърдата стена. Би могъл да подремне, ако не бяха въпросите на Саймън.

— Мистър Куин.

— Куин. Просто Куин.

— Срещнахте ли се с баща ми? Лично?

— Разбира се. Той ми разказа за леля Емили… и мистър Спот.

— Как изглеждаше?

— Добре. Беше разтревожен, естествено. Говорихме точно след отвличането.

— Видяхте ли мама?

— Не успях, при нея беше лекарят на Белия дом. Беше разстроена, но иначе добре.

— Знаят ли, че аз съм добре?

— Преди два дни им съобщих, че все още си жив. Опитай се да поспиш.

— Да… Кога мислите, че ще излезем оттук?

— Зависи. Надявам се сутринта да напуснат къщата и да се измъкнат. Ако се обадят след дванайсет часа, английската полиция ще дойде за броени минути. Зависи от Зак.

— Зак? Той ли е шефът?

— Аха.

Най-сетне в два часа сутринта възбуденият младеж изчерпа въпросите си и задряма. Куин остана буден, опитвайки се да различи приглушените звуци, които долитаха от горния етаж. Към четири часа някой почука три пъти силно по вратата. Саймън спусна краката си на пода и прошепна:

— Качулките.

Двамата надянаха качулките, които щяха да им попречат да видят похитителите. Когато се приготвиха, в стаята влезе Зак с още двама мъже. Всеки от тях носеше чифт белезници. Той кимна към пленниците. Обърнаха ги с лице към стената и оковаха китките им зад гърба.

Куин и Саймън не знаеха, че проверката на диамантите беше приключила преди полунощ и че Зак и съучастниците му бяха останали доволни. През нощта четиримата мъже старателно бяха почистили помещенията. Всички повърхности, по които би могло да има отпечатъци от пръсти, бяха избърсани, всяка следа, за която биха могли да се сетят — заличена. Не си направиха труда да извадят от избеното помещение металното легло, захванато с болтове към пода, нито да изхвърлят веригата, с която Саймън бе окован към него в продължение на три седмици. Те не се безпокояха, че някой ден тук могат да дойдат хора и да установят, че къщата е била използвана за скривалище от похитителите; по-важно беше тези хора никога да не открият тяхната самоличност.

Свалиха веригата от крака на Саймън и ги поведоха нагоре по стълбите, минаха през къщата и влязоха в гаража, където ги очакваше Волвото. Багажникът беше пълен — там бяха натъпкани саковете на похитителите. Накараха Куин да легне на пода между седалките и го покриха с одеало. Въпреки неудобното положение, той беше оптимистично настроен.

Ако похитителите възнамеряваха да ги убиват, то най-доброто място за това беше избата. Той бе предложил да останат там, откъдето по-късно полицията щеше да ги освободи след телефонно обаждане от чужбина. Явно бяха решили да постъпят по друг начин. Правилно предположи, че похитителите не желаят скривалището им да бъде открито — поне засега. Остана да лежи свит върху пода на колата, като се опитваше да диша, доколкото може, през дебелата качулка.

Усети как задната седалка потъна, когато накараха Саймън Кормак да легне върху нея. Него също покриха с одеало. Двама от мъжете, които бяха по-дребни, седнаха на ръба на седалката, като стъпиха с крака върху Куин, а Саймън остана зад тях. Гигантът се настани отпред до Зак, който бе заел шофьорското място.

По негова команда и четиримата свалиха маските и маскировъчните костюми и ги хвърлиха през прозорците на пода на гаража. Зак включи двигателя и задейства устройството за отваряне на вратата. Излезе на заден ход, затвори гаража, обърна на улицата и потегли. Никой не видя колата. Все още беше тъмно. До зазоряване оставаха два часа и половина.

Пътуваха близо два часа. Куин нямаше представа къде се намират, нито накъде отиват. Най-сетне (по-късно щеше да стане ясно, че това трябва да е станало към шест и половина) колата намали и спря. Никой не проговори по време на пътуването. Всички седяха мълчаливо, изпънати като струни. След като спряха, Куин чу как задната врата до него се отвори и краката, които бяха стъпили върху него, се отместиха. Някой го хвана за глезените и го извлече навън. Почувства под окованите си с белезници ръце влажна трева и разбра, че се намира край някакъв път. Успя да се надигне на колене и след това се изправи. Чу как двамата мъже влязоха в колата и затвориха вратите.

— Зак — извика той, — ами момчето?

Зак стоеше на пътя до отворената врата на Волвото и го гледаше.

— Десет километра по-нататък — каза той. — Край пътя, също като теб.

Мощният двигател изръмжа, изпод гумите се разхвърчаха камъчета. Колата потегли. Куин чувстваше студа на ноемврийската утрин. Веднага щом колата се отдалечи, той се захвана за работа.

Изнурителният труд в лозята бе помогнал да запази добрата си форма. Бедрата му бяха тесни, като тези на мъж петнадесетина години по-млад от него, а ръцете му бяха дълги. Когато му слагаха белезниците, той бе стегнал мускулите на китките си, за да осигури повече място за тях, след като ги отпусне. Смъквайки белезниците надолу по ръцете си доколкото може, той успя да промуши китките под себе си. После седна на тревата, прекара ги под коленете си, изрита обувките си и промуши един по един краката си през окованите си ръце. След като ръцете му излязоха отпред, той смъкна качулката.

Пътят пред него беше дълъг, тесен, прав и пуст в утрешния сумрак. Той пое дълбоко студения, свеж въздух и се огледа наоколо за някоя къща, но не видя такава. Обу се, стана и се затича напред — натам, накъдето бе тръгнала колата.

След три километра вляво видя малък гараж с остарели ръчни помпи за бензин и тясна служебна стаичка. С три ритника изкърти вратата. Телефонът беше на една лавица над стола на бензинджията. Вдигна с две ръце слушалката, приближи я до ухото си, за да провери дали има сигнал, постави я на масата, набра кода на Лондон, а след това номера на специалната линия в кенсингтънския апартамент.

Само три секунди бяха необходими, за да настъпи пълен хаос в Лондон. Английският инженер в кенсингтънската телефонна централа подскочи на стола си и лудешки се залови със засичането на номера. Това му отне девет секунди.

В подземието на американското посолство дежурният от отдела за електронно наблюдение извика, когато червената предупредителна лампа светна пред него, а в слушалките му прозвуча звънът на телефона. Кевин Браун, Патрик Сеймър и Лу Колинс скочиха от походните легла, в които дремеха и влетяха в подслушвателния пост.

— Прехвърли звука по говорителите! — изкрещя Сеймър.

В апартамента Сам Самървил бе задрямала на кушетката, предпочитана на времето от Куин, тъй като до нея се намираше специалният телефон, МакКрей спеше в едно от креслата. Прекарваха по този начин втора поредна нощ. Телефонният звън стресна Сам и около две секунди тя се опитваше да разбере кой от апаратите звъни. Успя да се ориентира по мигащата червена лампичка на специалната линия. Вдигна слушалката при третото позвъняване.

— Да?

— Сам?

Не можеше да сбърка плътния глас от другата страна.

— О, Куин — каза тя. — Добре ли си?

— Майната му на Куин. Какво става с момчето? — фучеше Браун в мазето на посолството.

— Добре съм. Пуснаха ме. И Саймън ще го пуснат скоро, може би вече са го пуснали. Малко по-нататък по пътя.

— Куин, къде се намираш?

— Не знам. В един занемарен гараж край някакъв път. Номерът на телефона не се чете.

— Номер от Блечли — каза техникът в кенсингтънската централа. — Аха… ето го. Седем-четири-пет-нула-едно.

Колегата му вече говореше с Найджъл Крамър, който бе прекарал нощта в Скотланд Ярд.

— Къде е, по дяволите? — изсъска той.

— Почакайте така… Да. Тъбс Крос Гаридж край А-421, между Фени Стратфърд и Бъкингам.

В същото време Куин видя кочан с фактури, в които фигурираше адресът на гаража и го съобщи на Сам по телефона. След няколко секунди връзката прекъсна. Сам и Дънкан МакКрей се втурнаха към улицата, където Лу Колинс бе оставил една от колите на ЦРУ, в случай, че на двамата агенти потрябваше транспорт. Потеглиха веднага. МакКрей шофираше, а Сам следеше пътя по картата.

Найджъл Крамър и шестима полицейски служители потеглиха от Скотланд Ярд в две патрулни коли с надути сирени по Уайтхол, спуснаха се по Дъ Мол към Парк Лейн и поеха по пътя, който водеше на север от Лондон. В същото време от Гровнър Скуеър излетяха две големи лимузини, в които се намираха Кевин Браун, Лу Колинс, Патрик Сеймър и шестима агенти от вашингтонския екип на ФБР.

Отсечката от А-421 между Фени Стратфърд и главния град на графството — Бъкингам, който се намира на двадесет километра в западна посока, е дълга и почти права. По пътя няма населени места. Той пресича равна в по-голямата си част селскостопанска област, с пръснати тук-там групи дървета. Куин тичаше, без да спира, на запад, посоката в която бе поела колата. През сивите облаци бяха започнали да се процеждат първите лъчи на слънцето и видимостта постепенно нарасна до триста метра. Точно в този момент съзря слабоватата източена фигура, която тичаше към него в сумрака и чу зад себе си шума от двигатели, който бързо се усилваше. Обърна глава — кола на английската полиция, след нея още една, малко пред тях две черни американски лимузини, а след тях кола на Компанията без отличителни знаци. От първата кола го забелязаха и намалиха скоростта. Тъй като пътното платно беше тясно, останалите направиха същото.

Никой в колите не бе забелязал подтичващата със залитане фигура малко по-нататък по пътя. Саймън Кормак също бе успял да провре ръцете си отпред и бе изминал малко повече от шестте километра на Куин. Но, за разлика от него, той не се беше обаждал по телефона. Изтощен от пленничеството и замаян от освобождаването си, той подтичваше бавно, олюлявайки се. Първата кола от посолството се изравни с Куин.

— Къде е момчето? — кресна Браун от първата седалка.

Найджъл Крамър изскочи от боядисаната в бяло и червено патрулна кола и извика същия въпрос. Куин спря, пое дълбоко въздух и кимна напред.

— Там — задъхано отговори той.

Едва тогава го видяха. Наизлезли вече от колите, групата от американски и английски полицейски служители хукнаха към момчето, което се намираше на двеста метра от тях. Зад Куин спря колата с МакКрей и Сам Самървил.

Куин бе спрял, не можеше да стори нищо повече. Усети как Сам изтича към него и сграбчи ръката му. Тя каза нещо, което той никога по-късно не можа точно да си спомни.

Саймън Кормак, който видя приближаващите го спасители, забави крачка и вече едва влачеше нозе. По-малко от сто метра го деляха от полицаите на двете страни, когато се случи непоправимото.

По-късно свидетелите щяха да заявят, че ослепително яркият бял пламък е горял няколко секунди. Учените щяха да обясняват, че в действителност той е бил с продължителност само от три милисекунди, но човешката ретина го задържа няколко секунди след това. Огненото кълбо, което го последвало, пламтяло половин секунда и обгърнало олюляващата се фигура.

Четирима от присъстващите, обръгнали от всякакви гледки ветерани, които едва ли нещо би могло да потресе, трябваше да бъдат успокоявани, докато разказваха как експлозията отхвърлила тялото на момчето и го запокитила като парцалена кукла на цели двадесет метра към тях. То полетяло, а после започнало да се търкаля като кълбо, чиито крайници се мятали под всевъзможни ъгли. Всички почувствали ударната вълна.

Повечето от свидетелите, припомняйки си случая, щяха да кажат, че всичко по време на убийството и след него е приличало на филм със забавени кадри. Спомените им бяха откъслечни и хаотични и хората, които търпеливо ги разпитваха, щяха да слушат и да ги записват, докато възстановят последователността на събитията, в която отделните моменти се застъпваха.

Найджъл Крамър стоеше вцепенен и блед като платно, повтаряйки непрестанно „О, Боже, о, Боже мой!“. Един от агентите на ФБР, който беше мормон, падна на колене край пътя и започна да се моли. Сам Самървил изпищя, зарови лице в гърба на Куин и се разрида. Зад тях свлеченият на колене Дънкан МакКрей бе опрял ръце в дъното на пълната с вода канавка и повръщаше.

Куин, разказваха те, който стоял неподвижно малко по-назад от основната група, но видял какво става на пътя, клател невярващо глава и тихо повтарял: „Не… не… не.“

Първи преодоля вцепенението и шока един среброкос английски сержант. Той тръгна към лежащото на петдесетина метра от него сгърчено тяло. Последваха го няколко агенти от ФБР, между тях пребледнелият и разтреперан Кевин Браун, след това Найджъл Крамър и още трима служители от Скотланд Ярд. Те мълчаливо огледаха тялото, а после опитът и задълженията си казаха думата.

— Освободете терена, моля — каза Найджъл Крамър с тон, който не търпеше възражения. — Стъпвайте много внимателно.

Всички се изтеглиха към колите.

— Сержант, свържете се със Скотланд Ярд. Да изпратят с хеликоптер главния специалист по експлозивите. Искам го тук до час. Фотографи, съдебни медици, най-добрия екип, с който Фулъм разполага. Вие — обърна се той към хората от втората кола — се пръснете нагоре и надолу по пътя. Отцепете го. Свържете се с местните момчета — искам да се поставят пътни прегради преди гаража — ей там, и по посока на Бъкингам, малко по-нагоре. Никой да не навлиза в тази отсечка до второ нареждане. Само тези, които аз посоча.

Наложи се полицаите, които трябваше да блокират пътя зад тялото по посока на Бъкингам, да минат през полето, за да не стъпват по останките. След това побягнаха нагоре да отклоняват насрещното движение. Втората патрулна кола потегли на изток към Тъбс Крос Гаридж, за да блокира пътя в другата посока. Колата на първата група бе използвана за поддържане на радиовръзка.

През следващите шестдесет минути полицията от Бъкингам на запад и Блечли на изток щеше напълно да отцепи пътя с железни прегради. Група от местни полицейски служители щеше да се пръсне из полето, за да попречи на опитите на любопитните да се промъкнат оттам. Този път поне представителите на пресата щяха да бъдат държани настрана. Можеха да обяснят затварянето на пътя със спукан тръбопровод — това щеше да отклони вниманието на местните репортери от малките градчета наоколо.

След петдесетина минути над полето закръжи хеликоптер, насочван по радиото от полицейската кола. Той кацна зад автомобилите и от него слезе дребен мъж с лице на птица — доктор Барнард главният специалист по експлозивите от Столичната полиция, човек, който „благодарение“ на бомбените атентати на ИРА в Англия бе извършил далеч повече огледи на експлозии, отколкото би му се искало. Освен неговата „торба с хитрини“, както обичаше да се изразява, навсякъде го следваше блестящата му репутация.

За доктор Барнард говореха, че е в състояние от микроскопични късчета, трудно различими дори с лупа, да възстанови коя да е бомба до такава степен, че да определи завода-производител на компонентите и човека, който ги е сглобил.

Той изслуша няколкоминутните обяснения на Найджъл Крамър, кимна и даде своите разпореждания на десетина мъже, които бяха слезли от останалите два хеликоптера — екипът от съдебно-медицинските лаборатории на Фулъм.

Те невъзмутимо се захванаха за работа и механизмът за оглед на местопрестъплението влезе в действие.

Доста преди това Кевин Браун се бе завърнал от мястото, където лежеше тялото на Саймън Кормак и бе приближил неподвижния Куин. Браун беше посивял от отвращение и гняв.

— Гадно копеле — процеди той. Двамата високи мъже се гледаха очи в очи. — Ти си виновен за това. Всичко стана заради теб и ще ти го изкарам през носа.

Ударът изненада двамата по-млади агенти от ФБР, които стояха до него. Те го сграбчиха за ръцете и се опитаха да го усмирят. И да бе усетил предстоящия удар, Куин не направи никакъв опит да го избегне. Остана все така неподвижен, с оковани ръце. Юмрукът на Браун се стовари върху брадичката му. Той бе достатъчен до го повали назад, главата му се удари в ръба на покрива на колата и той се свлече в безсъзнание на земята.

— Вкарайте го в колата — изръмжа Браун, възвърнал вече самообладанието си.

Нямаше начин Крамър да задържи групата американци. Сеймър и Колинс имаха дипломатически имунитет; петнадесет минути по-късно те си тръгнаха за Лондон с колите. Предупреди ги, че иска Куин, който нямаше статут на дипломат, да бъде на разположение за даване на подробни показания в Скотланд Ярд. Сеймър обеща да му предаде Куин. Когато заминаха, Найджъл Крамър се обади от телефона в гаража в дома на сър Хари Мариот, за да му съобщи за станалото — телефонът бе по-сигурен от полицейската радиочестота.

Политикът бе дълбоко потресен, но реагира точно като политик.

— Мистър Крамър, имаме ли ние, говоря за официалните английски власти, вина в този случай?

— Не, господин министър. От момента, в който Куин избяга от апартамента, всичко беше в неговите ръце. Действаше по свое усмотрение, без наша или на сънародниците си помощ. Реши да действа сам и се провали.

— Разбирам — каза министърът на вътрешните работи. — Ще трябва незабавно да уведомя министър-председателката. За всичко останало… — Имаше предвид, че английските власти не носят никаква отговорност в конкретната ситуация — На всяка цена дръжте пресата настрана, поне за момента. В най-лошия случай ще се наложи да заявим, че Саймън Кормак е бил намерен убит. Но по-късно. И, разбира се, дръжте ме в течение за всичко, независимо колко незначително може да се окаже.

Този път Вашингтон научи за станалото от собствените си източници в Лондон. Патрик Сеймър лично телефонира на вицепрезидента Одел по проверена и обезопасена линия. Като мислеше, че служителят на ФБР, който поддържаше връзка с английските власти в Лондон, се обажда, за да му съобщи за освобождаването на Саймън Кормак, Майкъл Одел не възропта срещу необичайното време — пет часа сутринта във Вашингтон. Когато изслуша съобщението на Сеймър, той пребледня.

— Но как? Защо? Защо, за Бога?

— Не знаем, сър — отговори гласът от Лондон. — Момчето беше пуснато на свобода живо и здраво. Тичаше към нас, беше на около осемдесет метра, когато това се случи. Не знаем дори какво е причинило взрива. Но той е мъртъв, господин вицепрезидент.

Комисията се събра след по-малко от час. Всички бяха потресени, когато научиха за смъртта на Саймън Кормак. Въпросът, който стоеше пред тях, бе — кой да съобщи на президента? Като председател на комисията и човек, натоварен преди двадесет и четири дни със задачата „Върни ми сина“, това трябваше да стори Майкъл Одел. С натежало сърце той тръгна от Западното крило към президентския апартамент.

Не беше необходимо да се буди президентът Кормак. През изминалите три и половина седмици той спеше малко, често сам се събуждаше по тъмно и отиваше в личния си кабинет, където се опитваше да работи по различни държавни документи. Когато го уведомиха, че във фоайето го очаква за среща вицепрезидентът, той влезе в Овалния кабинет и разпореди да въведат Одел.

Овалният кабинет на втория етаж е просторна приемна, разположена между кабинета и Залата за подписване на договори. Под прозорците й, с изглед към моравата и Пенсилвания Авеню, се намира Балконът на Труман. Стаята, както и Балконът, са в геометричния център на жилищната част, под купола и точно над Южния портик.

Одел влезе. Президентът Кормак стоеше в центъра на стаята, с лице към него. Одел мълчеше. Не можеше да намери сили да му каже. Изражението на очакване по лицето на президента постепенно изчезна.

— Е, Майкъл? — глухо каза той.

— Той… Саймън… е открит. Боя се, че е мъртъв.

Президентът Кормак не помръдна. Нито един мускул не трепна по лицето му. Когато заговори, гласът му бе тих, ясен, но лишен от емоции.

— Остави ме сам, моля те.

Одел се обърна и излезе в централното фоайе. Зад него се разнесе стон като от агонизиращо ранено животно. Той потръпна и продължи да върви.

В дъното на фоайето, до едно бюро край стената, стоеше агентът от Секретните служби Лепински. В ръката си държеше слушалката на телефона.

— Английската министър-председателка, господин вицепрезидент — каза той.

— Аз ще се обадя. Ало, тук е Майкъл Одел. Да, госпожо министър-председател, току-що му съобщих Не, мадам, в момента не е в състояние да говори по телефона. С когото и да било.

В другия край на линията настъпи мълчание.

— Разбирам — каза тихо тя. — Имате ли лист и молив?

Одел махна на Лепински, който поднесе дневника си за дежурство и записа това, което го помолиха.

Президентът Кормак получи листчето по време, когато повечето жители на Вашингтон, които не знаеха за случилото се, приготвяха закуската си. Той все още бе по копринен халат в кабинета си, зареял поглед в смръщената утрин зад прозорците. Кимна на служителя, който излезе и разгърна листчето от дневника на Лепински.

На него пишеше само: Втора Книга Царства, Гл. 18:33.

След няколко минути той стана и тръгна към лавицата, където държеше някои лични книги, между които и семейната библия с подписите на баща му, дядо му и прадядо му. Той намери стиха към края на Втората Книга Царства.

„Смути се царят и отиде в стаята над портите и плака и, когато отиваше, думаше тъй: сине Авесаломе! Сине, сине Авесаломе! О, да бях умрял аз вместо тебе, Авесаломе, сине мой, сине!“

11.

Д-р Барнард не пожела да се възползва от услугите на стоте млади полицаи, предложени от полицията на Темз Вали, за претърсване на пътя и тревната ивица край него. Той бе на мнение, че масовите претърсвания дават добри резултати при откриване тялото на убито дете или даже оръжие, с което е извършено убийството, като нож, пистолет или тояга. Но в този случай имаше нужда от умение, търпение и изключителна прецизност. Затова се осланяше единствено на своите обучени специалисти от Фулъм.

Те оградиха площ с диаметър сто метра от мястото на експлозията. В края на краищата се оказа, че е била доста по-голяма от необходимата. Всички улики бяха открити в кръг с диаметър тридесет метра. Буквално на лакти и колене неговите хора пропълзяха всеки сантиметър от определената зона с найлонови торбички и пинсети в ръце.

Всички малки късчета плат и кожа бяха събрани и поставени в торбичките. По някои бяха полепнали косми, телесна тъкан или друга материя. Стръкчетата трева с петна по тях също бяха събрани. Всеки квадратен сантиметър от пътя, канавките и полето наоколо бе претърсен с прецизно настроени детектори за метал. Бяха открити неизбежните за такива случаи пирони, тенекиени кутии, ръждиви винтове, гайки, болтове и даже един разяден от ръжда палешник.

Отделянето и сортирането щеше да бъде извършено по-късно. Прозрачните торбички бяха поставени в осем големи пластмасови кофи за отпадъци и изпратени с хеликоптер в Лондон. Овалното петно в центъра на големия кръг от мястото, където се бе намирал Саймън Кормак в момента на взрива до мястото, където бе спрял да се търкаля, бе обработено особено внимателно. Изминаха четири часа преди тялото да бъде отнесено.

Първо го фотографираха от всички възможни ъгли — отдалеч, по-отблизо и в едър план. Едва когато тревната ивица около тялото бе основно претърсена и остана единствено мястото под него, доктор Барнард разреши там да се стъпва, за да се приближи тялото.

След това до трупа поставиха чувал от плътен найлон с цип, внимателно вдигнаха останките на Саймън Кормак и ги положиха върху него. Загърнаха чувала, затвориха ципа и го сложиха в кош под хеликоптера, който щеше да го транспортира до лабораторията за аутопсия.

Смъртта бе настъпила в Бъкингамшир — едно от трите графства, които влизаха в района на полицейския участък Темз Вали. Стана така, че мъртвият Саймън Кормак се завърна в Оксфорд, в болницата Радклиф, оборудването на която не отстъпва дори и на това в лондонската болница Гай.

От Гай пристигна един приятел и колега на доктор Барнард — човек, който бе работил заедно с главния специалист по експлозивите от Столичната полиция по много случаи, двамата професионалисти се разбираха чудесно. Смятаха ги за екип, въпреки че упражняваха различни професии. Доктор Иън Макдоналд бе патолог, старши консултант в известната лондонска болница, когото често ангажираха от министерството на вътрешните работи по настояване на Скотланд Ярд. Нему бе поверено тялото на Саймън Кормак в Радклиф.

През деня, докато полицейските служители пълзяха из тревата край А-421, между Лондон и Вашингтон се проведоха продължителни консултации относно изявлението, с което трябваше да се излезе пред средствата за масова информация и пред света. Споразумяха се изявлението да бъде направено от Белия дом и незабавно потвърдено от Лондон. То щеше просто да гласи, че размяната е била уговорена в условията на пълна секретност, както са поискали похитителите, че откупът (без да се уточнява сумата) е бил платен и че престъпниците не са удържали на дадената дума. Английските власти, в отговор на анонимно обаждане по телефона, са отишли на съобщеното им място в Бъкингамшир и са намерили Саймън Кормак мъртъв.

Разбира се, съболезнованията на английския монарх, правителство и народ към президента и целия американски народ, бяха безкрайно искрени и дълбоки, а организираното в нечувани мащаби издирване целеше да се идентифицират, открият и арестуват престъпниците.

Сър Хари Мариот твърдо настоя в изречението, което описваше организирането на размяната, да се включат пет допълнителни думи — „между американските власти и похитителите“ — и Белият дом, макар и неохотно, отстъпи.

— Хората от телевизията и пресата живи ще ни одерат — изръмжа Одел.

— Е, вие искахте Куин — каза Филип Кели.

— Всъщност вие настоявахте за Куин — тросна се Одел на Лий Алегзандър и Дейвид Вайнтрауб, които също се намираха в Залата за кризисни ситуации. — Между другото, къде е той сега?

— Задържан е — каза Вайнтрауб. — Англичаните отказаха да го пуснат в посолството, на суверенна американска територия. Хората им от MI5 са наели една вила в Съри. Той е там.

— Е, доста обяснения ще трябва да даде — каза Хюбърт Рийд. — Диамантите изчезнаха, похитителите изчезнаха, а бедното момче е мъртво. Как точно е загинало?

— Англичаните се опитват да установят това — отговори Брад Джонсън. — Според Кевин Браун като че ли е бил поразен от базука, станало е пред очите им, но не са видели нищо, което да прилича на базука. Или е стъпил върху някаква мина.

— Мина на такова затънтено място? — попита Станърд.

— Както ви казах аутопсията ще покаже причината за смъртта.

— Смятам, че след като англичаните приключат с разпитите, трябва да го върнем тук — заяви Кели. — Наложително е да говорим с него.

— Вашият заместник-началник отдел вече се е заел с това — каза Вайнтрауб.

— Ако откаже да дойде, можем ли да го принудим? — попита Бил Уолтърс.

— Да, господин министър, можем — отговори Кели. — Кевин Браун смята, че той може би е замесен по някакъв начин. Не знаем как точно… все още. Но ако издадем заповед за задържането му като важен свидетел, мисля, че англичаните ще го натоварят на самолета.

— Ще изчакаме още двадесет и четири часа, за да видим какво ще направят англичаните — закри заседанието Одел.

Изявлението на Вашингтон бе излъчено в пет часа следобед местно време и разтърси Съединените щати така, както навремето убийството на Боби Кенеди и Мартин Лутър Кинг. Представителите на пресата изпаднаха в бясна ярост заради отказа на Крейг Липтън, правителствения говорител, да отговори на стотиците допълнителни въпроси, които зададоха. Кой бе уговорил откупа? На каква сума възлизаше той? Във вид на какво? Как е бил предаден? От кого? Защо не е бил направен опит да се арестуват похитителите при предаването? Било ли е поставено подслушвателно устройство в пакета с парите? Да не би проследяването на похитителите да е било извършено твърде неумело и те да са убили момчето при бягството си? С каква сериозност са погледнали властите на случая? Обвинява ли Белия дом Скотланд Ярд за станалото? Ако не — защо? Защо изобщо Съединените щати не са оставили случая изцяло в ръцете на Скотланд Ярд? Разполагат ли властите с някакво описание на похитителите? Дали английската полиция е затягала обръча около тях? Въпросите се сипеха един след друг. Крейг Липтън категорично реши да подаде оставка, преди да са го линчували. В Лондон, където времето бе с пет часа напред, реакцията беше подобна. Вечерните телевизионни програми бяха прекъснати, за да се съобщи важната новина, която потресе нацията. Телефонните централи на Скотланд Ярд, министерството на вътрешните работи, Даунинг Стрийт и американското посолство бяха блокирани от безбройните обаждания. На журналистическите екипи, които се канеха да се прибират по домовете си към десет часа вечерта, бе наредено да останат на работа и през нощта, тъй като новите издания трябваше да бъдат готови най-късно до пет часа сутринта. На разсъмване те вече бяха обсадили болницата Радклиф, Гровнър Скуеър, Даунинг Стрийт и Скотланд Ярд. В наети хеликоптери журналистите кръжаха над пустата отсечка между Фени Страдфорд и Бъкингам, за да заснемат асфалта и последните останали прегради и полицейските коли, пристигнали там на зазоряване.

Малко бяха тези, които успяха да заспят. Подтиквани от личното настояване на сър Хари Мариот за максимална бързина, доктор Барнард и неговият екип работиха през цялата нощ. Съдебно-медицинският експерт напусна мястото едва призори, уверен че няма какво повече да се открие. Десетчасовото претърсване превърна тридесетметровия кръг в най-чистия терен в Англия. Всичко събрано вече се намираше в сиви пластмасови контейнери, наредени край стената в лабораторията му. Доктор Барнард и сътрудниците му щяха да прекарат предстоящата нощ над микроскопите.

Найджъл Крамър прекара нощта в оскъдно обзаведена стая в една крайградска къща от времето на Тюдорите, скрита от пътя зад пояс от дървета, в сърцето на Съри. Въпреки елегантната фасада старата къща бе подходящо оборудвана за провеждане на разпити. Английските тайни служби използваха избените й помещения като център за обучение по такива неортодоксални дисциплини.

Присъстваха също Браун, Колинс и Сеймър, които лично бяха настоявали за това. Крамър не възрази — изричните инструкции на сър Хари бяха да се оказва пълно съдействие на американците — където и когато е възможно. Сведенията, получени от Куин, така или иначе щяха да станат достояние и на двете правителства.

Куин имаше голяма синина от едната страна на брадичката, а върху подутината на тила му бе поставен лейкопласт. Той все още бе по риза, вече мръсна, и панталони. Бяха взели обувките и колана му. По лицето му беше набола брада. Изглеждаше изтощен, но отговаряше на въпросите спокойно и ясно.

Крамър започна от самото начало: защо бе избягал от кенсингтънския апартамент? Куин обясни. Браун щеше да го изпепели с поглед.

— Мистър Куин, имахте ли някакво основание да смятате, че някое лице или група от лица, биха могли да се опитат да се намесят при предаването на откупа, излагайки по този начин на опасност живота на Саймън Кормак?

Найджъл Крамър формулира въпроса си много внимателно.

— Инстинкт — отговори Куин.

— Само инстинкт ли, мистър Куин?

— Мога ли да ви задам един въпрос, мистър Крамър?

— Не обещавам, че ще отговоря.

— Дипломатическото куфарче с диамантите. В него имаше подслушвателно устройство, нали?

Нямаше нужда от отговор. Той се четеше по израженията на четиримата присъстващи в стаята.

— Ако бях отишъл на срещата с това куфарче — каза Куин, — те щяха да го открият и да убият момчето.

— Те и така го убиха, умнико — изръмжа Браун.

— Да, убиха го — каза Куин мрачно. — Признавам, не предполагах, че ще го сторят.

Крамър отново го насочи към момента, когато бе напуснал кенсингтънския апартамент. Разказа им за Марилбоун, за нощта в хотела, за условията, които Зак поставил за срещата и как той едва имал време да стигне на определеното място. За Крамър най-голям интерес представляваше срещата очи в очи с похитителите в изоставената фабрика. Куин му съобщи марката на колата — Волво, както и регистрационния номер; и двамата мъже бяха на мнение, че за срещата са били поставени фалшиви номера, а след това са били заменени с оригиналните. Същото се отнасяше и за стикера за платен пътен данък, залепен на предното стъкло. Похитителите бяха доказали, че са изключително внимателни.

Успя да опише мъжете така, както ги бе видял — с маски и безформени маскировъчни костюми. Единият от тях не се бе появил изобщо — четвъртият, който бе останал в скривалището, готов да убие Саймън Кормак при обаждане по телефона или ако съучастниците му не се появяха до предварително определен час. Описа физиката на двамата мъже, които бе видял прави — Зак и стрелеца. Средни на ръст, нищо особено в телосложението. Това, за жалост, бе всичко.

Той идентифицира Скорпиона и, разбира се, склада на Бабидж. Крамър излезе от стаята, за да се обади по телефона.

Втори екип от съдебно-медицински експерти от Фулъм пристигна в склада на зазоряване и прекара там цялата сутрин. Не можаха да открият нищо, освен малко топче марципан и чифт ясни отпечатъци от автомобилни гуми. По тях щяха да открият изоставеното Волво, но това щеше да стане едва след две седмици.

Особен интерес представляваше къщата, използвана от похитителите. Алеята, която водеше към гаража, бе покрита с чакъл — Куин бе чул хрущене на камъчета — около десет метра от портата до вратата на гаража, оборудвана със система за автоматично отваряне. Гаражът бил свързан с къщата. Мазето под наем било с бетонен под — агентите за продажба и отдаване под наем на недвижимо имущество биха могли да помогнат в това отношение. Що се отнасяше До посоката от Лондон — не знаеше нищо. Първия път се намирал в багажника, втория — върху пода, между седалките на колата. Продължителност на пътуването: час и половина първия път, два часа — втория. Ако са използвали заобиколен маршрут, къщата би могла да се намира навсякъде — в центъра на Лондон или до осемдесет километра в която да е посока от него.

— Не можем да предявим никакво обвинение към него, господин министър — докладва рано следващата сутрин Крамър на сър Хари. — Дори не можем да го задържаме повече. А и, честно казано, не мисля, че е необходимо. Смятам, че не е взел участие в убийството на момчето.

— Е, както изглежда, забъркал е голяма каша — каза сър Хари. Натискът от страна на Даунинг Стрийт за нови улики непрестанно се засилваше.

— Така изглежда — потвърди полицейският служител. — Но ако тези престъпници са искали да убият момчето, а като се замисля сега, те явно са искали, биха могли да направят това по всяко време, преди или след като са получили диамантите, в мазето, по пътя или на някое затънтено място в Йоркшир. А с него и Куин. За мен остава загадка защо са оставили Куин жив и защо първо са пуснали момчето, а едва след това са го убили. Като че ли съзнателно са се стремили да се превърнат в най-омразните и преследвани хора на света.

— Добре тогава — въздъхна министърът на вътрешните работи, — мистър Куин не представлява повече интерес за нас. Американците все още ли не са го пуснали?

— Формално Погледнато, той се намира по свое желание при тях — предпазливо отговори Крамър.

— Е, те могат да му позволят да се завърне в Испания, когато поискат.

Докато разговаряха, Сам Самървил се опитваше да убеди Кевин Браун да й разреши среща с Куин. В елегантната гостна на къщата присъстваха още Колинс и Сеймър.

— Защо, по дяволите, искаш да говориш с него? — попита Браун.

— Той се издъни. Вече е бита карта.

— Вижте — каза тя, — през тези три седмици аз се сближих с него повече от всеки друг. Ако изобщо крие нещо, може би ще успея да го измъкна от него, сър.

Браун все още се колебаеше.

— Няма да навреди — каза Сеймър.

Браун кимна.

— Той е долу. Имаш половин час.

Този следобед Сам Самървил излетя с редовния полет от Хийтроу за Вашингтон, където кацна малко след смрачаване.

Докато Сам Самървил излиташе от Хийтроу, доктор Барнард седеше в лабораторията си във Фулъм и внимателно оглеждаше няколко парченца от останките, събрани върху лист твърда бяла хартия на масата. Беше много уморен. От спешното повикване, което го бе сварило в малката му къща в Лондон на разсъмване предишния ден, той не бе спрял да работи. Но ако в този късен следобед разтъркваше очи, това бе повече от изненада, отколкото от умора.

Вече знаеше какво е станало, как е станало и какъв е бил резултатът. Химическият анализ на петната по плата и кожата бе установил точните компоненти на експлозива. Степента на обгаряне и силата на взрива му показаха какво количество е било използвано, къде е било поставено и как е било взривено. Имаше, разбира се, и някои липсващи части. Голям брой от тях никога нямаше да бъдат открити, тъй като се бяха изпарили, загубени завинаги, престанали да съществуват. Другите щяха да бъдат извадени от останките на самото тяло и той непрекъснато поддържаше връзка с Иън Макдоналд който все още работеше в Оксфорд. Резултатите от там щяха скоро да пристигнат. Но той знаеше какво лежи на масата, въпреки че за неопитното око то представляваше само купчинка дребни парченца.

Някои от тях бяха части от миниатюрна батерия, с установен произход. Други представляваха останки от изолиран с поливинилхлорид пластмасов корпус, с установен произход. И сплав от изкривен пиринч и останките на това, което някога е представлявало малък, но широкообхватен приемник на радиоимпулси. Нямаше детонатор. Той беше сто процента сигурен, но искаше увереността му да бъде двойно по-голяма. Можеше да се наложи да се върне обратно на пътя и да започне всичко отначало. Един от сътрудниците му подаде глава през вратата.

— Доктор Макдоналд на телефона, от Радклиф.

Патологът също не бе преставал да работи от предишния следобед, работа, която мнозина биха сметнали за ужасно неприятна. За него обаче тя бе изпълнена с повече детективско очарование, отколкото всяка друга, за която би могъл да си помисли. Той живееше за професията си и то до такава степен, че вместо да се ограничава единствено с изследване на останки на жертви на бомбени експлозии, доктор Макдоналд посещаваше достъпните за много тесен кръг хора курсове и лекции по направа на бомби и тяхното обезвреждане, които се провеждаха във форт Халстед. Той искаше да знае не само че търси нещо, а какво точно е то и как изглежда.

Бе започнал с изучаване на снимките, което продължи два часа преди изобщо да докосне трупа. После внимателно свали дрехите. Не се довери на помощник, а извърши всичко сам. Първо свали маратонките, после чорапите. Останалото разряза с тънки ножици. Всяка дреха бе поставяна в отделна торбичка и незабавно изпращана в Лондон, на Барнард. Призори всичко беше във Фулъм.

На голото тяло бяха направени рентгенови снимки от главата до петите. Той ги разглежда в продължение на цял час и успя да преброи четиридесет чужди тела. След това обтри тялото със специална пудра, която свали една дузина трудно забележими с просто око частици, полепнали по кожата. Някои бяха парченца трева и пръски кал, други — не. Втора полицейска кола отнесе зловещите находки.

Направи външен разрез, като диктуваше извършеното на магнетофон с типично за шотландците напевно произношение. Беше започнал аутопсията едва на зазоряване. Първата задача бе да изреже от трупа онази тъкан, която имаше „практическо значение“. В случая това бе цялата средна част на тялото, която бе най-силно пострадала — от най-долни ребра до горната част на таза. В. отделената тъкан се намираха малките частици, останали от двадесетте сантиметра на долната част на гръбначния стълб, които бяха проникнали направо през тялото и коремната стена и се бяха забили отпред в джинсите.

Аутопсията — установяването на причината за смъртта — не го затрудни. Тя бе настъпила вследствие на обширна рана в областта на корема и гръбнака, причинена от експлозия. Но за цялостното заключение бяха необходими повече подробности. Доктор Макдоналд направи нови рентгенови снимки на изрязаната тъкан с много по-голямо увеличение. На тях също откри някои неща, толкова малки, че не можеха да се хванат с пинсети. Най-накрая изрязаната плът и кости бяха потопени в специален ензимен разтвор, докато се получи гъста „супа“ от разложени тъкани и костна маса. След центрофугиране от нея бе отделена последната унция метални частици.

Когато унцията бе готова за изследване, доктор Макдоналд избра най-голямата — тази, която бе забелязал на втората партида рентгенови снимки. Тя бе проникнала дълбоко в парче кост, заедно с което бе попаднала в далака на младежа. Изучава я известно време, подсвирна и позвъни във Фулъм. Барнард вдигна слушалката.

— Иън, радвам се, че се обаждаш. Нещо ново за мен?

— Аха, тук имам нещо, което трябва да видиш. Ако не греша, такова нещо не съм виждал досега. Мисля, че знам какво е, но ми е трудно да повярвам.

— Изпрати го веднага по някоя от патрулните коли — каза Барнард мрачно.

Два часа по-късно те отново разговаряха. Този път бе позвънил Барнард.

— Ако правилно съм отгатнал мислите ти, бил си съвсем прав — каза той. Барнард вече бе повече от сигурен.

— Възможно ли е да е дошло от другаде? — попита Макдоналд.

— Не. Няма начин друг да разполага с него, освен производителите.

— По дяволите! — тихо възкликна патологът.

— Нито дума повече, друже — каза Барнард — Не е възможно да бъркаме. Ще предам доклада си на министъра на вътрешните работи сутринта. Ти ще успееш ли да приготвиш твоя?

Макдоналд погледна часовника си. Тридесет и шест часа откакто го бяха вдигнали от сън. Имаше на разположение още дванадесет.

— Недейте спа! Барнард съня погуби! — перефразира той думите на Макбет. — Добре, ще бъде на бюрото му преди закуска.

Вечерта той предостави тялото, по-точно двете му части, на съдия-следователя на Оксфорд. На следващата сутрин съдия-следователят щеше да проведе разследване за причините на смъртта и да го приключи. Това щеше да му даде възможност да предаде тялото на близките на младежа, в този случай на самия посланик Феъруедър, който бе упълномощен от президента Джон Кормак за това.

Докато двамата английски учени пишеха докладите си през нощта, Сам Самървил бе приета по нейно настояване от комисията в Залата за кризисни ситуации, разположена под Западното крило. Тя бе отнесла молбата си до самия директор на Бюрото и той, след като телефонира на вицепрезидента Одел, се съгласи да я вземе със себе си.

Когато влезе в залата, всички вече бяха седнали. Отсъстваше само Дейвид Вайнтрауб, който се намираше в Токио за разговори със своя колега от японска страна. Тя се смути: присъстващите бяха най-високопоставените хора в страната. Беше ги виждала единствено по телевизията и във вестниците. Пое дълбоко дъх, вдигна глава и се запъти към края на масата. Вицепрезидентът Одел с жест й посочи един стол.

— Седнете, госпожице.

— Разбираме, че искате да ни помолите да освободим мистър Куин — каза министърът на правосъдието Бил Уолтърс. — Можем ли да попитаме защо?

— Господа, знам, че някои хора вероятно подозират мистър Куин в съучастие с престъпниците. Моля ви да ми повярвате. Аз бях непрекъснато с него в онзи апартамент в продължение на три седмици и съм убедена, че той наистина се опитваше да постигне освобождаването на младежа.

— Защо тогава е избягал? — запита Филип Кели. Не му се нравеше младши агенти от неговото ведомство да се явяват пред комисията и да изразяват личното си мнение.

— Защото на два пъти през последните четиридесет и осем часа преди да избяга в пресата се появи невярна информация. Защото прекара три седмици, опитвайки се да спечели доверието на онзи звяр и успя. Защото бе убеден, че Зак е готов да зареже откупа и да избяга, ако не успее да се срещне с него сам и невъоръжен, без по петите да го следват представители на английските или американските власти.

На всички стана ясно, че под „представители на американските власти“ тя имаше пред вид Кевин Браун. Кели се намръщи.

— Все пак остава подозрението, че той би могъл да е свързан по някакъв начин с похитителите — каза той. — Не знам как точно, но сме длъжни да проверим това.

— Не би могъл, сър — заяви Сам. — Ако той сам бе предложил да посредничи, може би. Но решението да бъде избран Куин е взето тук. Той дори не е искал да се заеме с това. А и от момента, в който мистър Вайнтрауб се е срещнал с него в Испания, Куин нито за миг не е оставал сам. Вие сте чули всяка дума, която е разменил с похитителите.

— С изключение на онези четиридесет и осем часа, преди да се появи край пътя — каза Мортън Станърд.

— Но за какво друго би могъл да се спазари с похитителите през това време? — попита тя. — Освен за освобождаването на Саймън Кормак?

— За двата милиона долара. За един беден човек това са много пари — изказа предположение Хюбърт Рийд.

— Но ако е искал да избяга с диамантите — продължи да упорства тя, — все още щяхме да го издирваме.

— Добре-е-е — неочаквано провлече Одел, — той наистина е отишъл на срещата сам и без оръжие — ако не броим някакъв си там марципан. Доста смелост се иска за това, ако не ги е познавал отпреди.

— И все пак може би подозренията на мистър Браун не са съвсем безпочвени — каза Джим Доналдсън. — Той би могъл да се свърже с тях и да се уговорят. Те да убият момчето, него да оставят жив и да вземат скъпоценните камъни. По-късно да се срещнат и да си поделят плячката.

— Защо да правят това? — попита Сам, вече по-смело, след като вицепрезидентът явно бе на нейна страна. — Диамантите вече са били в тях, могли са и да го убият. Дори и след като не са го направили, защо да делят с него? Вие бихте ли им се доверили?

Никой от присъстващите не би се доверил на тези хора нито за миг. Настъпи тишина, докато размишляваха над казаното.

— Какво смята да прави, ако го пуснем? Да се върне в Испания при лозята си? — попита Рийд.

— Не, сър. Той иска да ги издири. Иска да ги залови.

— Хей, почакайте, агент Самървил — подскочи Кели. — Това е работа на Бюрото. Господа, вече няма нужда от дискретност, за да спасим Саймън Кормак. Това убийство е наказуемо по нашите закони, също като другото, на увеселителния кораб „Акиле Лауро“. Ще изпратим екипи в Англия и Европа. Полицаите там ще ни окажат съдействие. Търсим престъпниците и ще ги заловим. Мистър Браун ще ръководи операциите от Лондон.

Сам Самървил изигра последния си коз.

— Но, господа, ако Куин не е техен съучастник, той е единственият, който е успял да се срещне с тях, да ги види, да разговаря. Ако пък действително е свързан с тях, то той ще знае къде да ги намери. Това би могло да се окаже най-добрата следа, с която разполагаме.

— Искате да кажете да го пуснем и да го проследим? — попита Уолтърс.

— Не, сър, имам предвид да ми разрешите да го придружавам.

— Госпожице — Майкъл Одел се наведе напред, за да я вижда по-добре, — давате ли си сметка какво предлагате? Този човек е убивал вече — вярно, по време на сражение — но ако е свързан с престъпниците, можете да загинете.

— Знам това, господин вицепрезидент. В това е въпросът. Аз съм убедена, че той е невинен и съм готова да поема този риск.

— М-м-м. Добре, не напускайте града, мис Самървил. Ще ви уведомим за решението си. Трябва да обсъдим всичко това насаме — каза Одел.

Министърът на вътрешните работи, сър Хари Мариот, прекара една тревожна сутрин, четейки докладите на доктор Барнард и доктор Макдоналд. След това отнесе и двата на Даунинг Стрийт.

Върна се в министерството по обяд. Там го очакваше Найджъл Крамър.

— Запознат ли сте с това? — попита сър Хари.

— Прочетох копията, господин министър.

— Ужасно, направо страшно. Ако се разчуе… Знаете ли къде е посланик Феъруедър?

— Да. Той е в Оксфорд. Преди час съдия-следователят му е предал тялото. Мисля, че президентският самолет е пристигнал в Апър Хейфорд и е готов да отлети с ковчега за Щатите. Посланикът ще го изпрати и ще се върне в Лондон.

— М-м-м. Ще се наложи да помоля външното министерство да ми уреди среща с него. Никой не трябва да получи копия от тези доклади. Отвратителна работа. Нещо ново по издирването?

— Много малко, сър. Куин е категоричен, че нито един от останалите двама похитители, които е видял, не е продумал и дума. Възможно е да са били чужденци. Съсредоточили сме усилията си за издирване на Волвото по големите пристанища и летища, откъдето има курсове и полети за Европа. Страхувам се, че вече са се измъкнали. Продължава, разбира се, и търсенето на къщата. Вече не е нужна дискретност; ако сте съгласен, ще разпоредя тази вечер да се отправи призив за съдействие към обществеността. Самостоятелна къща с прилежащ гараж, изба и Волво с такъв цвят — все някой трябва да е забелязал нещо.

— Да, непременно. Дръжте ме в течение — каза министърът на вътрешните работи.

Същата вечер във Вашингтон, на тръпнещата в очакване в апартамента си в Александрия Сам Самървил, бе наредено да се яви в Хувър Билдинг. Въведоха я в офиса на Филип Кели, главния шеф на нейния отдел, който й съобщи решението на Белия дом.

— Е, добре, агент Самървил, постигнахте своето. От горе са съгласни да се върнете в Англия и да последвате мистър Куин. Но този път ще бъдете неотлъчно с него, нито за миг не трябва да го оставяте сам. И ще съобщавате на мистър Браун за всяка негова стъпка.

— Да, сър. Благодаря ви, сър.

Тя пристигна на летището точно навреме, за да хване нощния полет до Хийтроу. Самолетът излетя от Дълес Интернешънъл с малко закъснение. На няколко километра оттам, във военновъздушната база Андрюс, се приземяваше президентският самолет с тялото на Саймън Кормак на борда. В този час всички летища в Америка преустановиха работа за две минути в знак на почит.

Самолетът кацна в Хийтроу на разсъмване. Четвъртото разсъмване от убийството насам.

Тази сутрин Ървинг Мос се събуди рано от звъна на телефона. Обаждането можеше да бъде само от едно място — един единствен човек знаеше номера му тук. Погледна часовника си: четири часа сутринта, десет часа вечерта в Хюстън, един ден назад. Той записа дългия списък от цени на продукти, всички в щатски долари, зачерта нулите, които оказваха интервалите между отделните думи и съпостави редиците от числа с предварително записаните редове от букви в тефтерчето си, на листа с днешна дата.

Когато приключи с разшифроването, Мос присви устни. Ставаше дума за нещо извънредно, нещо непредвидено, нещо, за което трябваше да се погрижи. И то незабавно.

Алойзиъс „Ал“ Феъруедър Младши, посланик на САЩ при британския кралски двор, бе получил съобщението от външното министерство предишната вечер, след завръщането си от американската военновъздушна база в Апър Хейфорд. Изминалият ден беше тежък и тъжен: съдия-следователят от Оксфорд му бе дал разрешение да вземе тялото на президентския син, след това бе взел ковчега от местното погребално бюро, което се бе постарало да направи всичко по силите си, но без особени шансове за успех, и бе изпратил печалния товар във Вашингтон с президентския самолет.

Беше назначен на този пост от новата администрация преди три години и знаеше, че се справя добре с работата си, въпреки че бе наследил неповторимия Чарлс Прайс от управлението на Рейгън. Но изминалите четири седмици бяха кошмар, който не би пожелал на нито един посланик.

Поканата на външното министерство го озадачи, тъй като срещата щеше да бъде не с министъра на външните работи, с когото обикновено поддържаше връзка, а с министъра на вътрешните работи, сър Хари Мариот. Той познаваше сър Хари, както и повечето от английските министри достатъчно добре, за да си позволи да пропуска титлата му и насаме да си говорят на малки имена. Но да се яви във външното министерство, при това рано сутринта, беше необичайно, а и в съобщението от външното министерство липсваше обяснение. Неговият дълъг черен кадилак навлезе във Виктория Стрийт в девет часа без пет минути.

— Драги ми Ал — Мариот беше самата любезност, макар че в гласа му се долавяше сериозност, неизбежна при дадените обстоятелства, — няма нужда, надявам се, да ви казвам как събитията през последните няколко дни разтърсиха цялата ни страна.

Феъруедър кимна. Той не се съмняваше, че реакцията на английското правителство и на хората е съвсем искрена. Дни наред Гровнър Скуеър беше опасан от двойна опашка желаещи да се подпишат в Книгата за съболезнования във фоайето на посолството. В самото начало на първата страница беше простичко написано „Елизабет Р“. Следваха подписите на целия кабинет, на двамата архиепископи, на главите на останалите църкви и хиляди имена на високопоставени и съвсем обикновени хора. Сър Хари побутна по бюрото към него две кафяви папки.

— Исках насаме да се запознаете с това и предлагам да го сторите сега. Вероятно ще възникнат въпроси, които трябва да обсъдим, преди да си тръгнете оттук.

Докладът на доктор Макдоналд беше по-кратък. Той започна с него. Саймън Кормак бе починал вследствие на тежки рани в областта на гръбначния стълб и коремната област, причинени от взривяването на малко, но с голяма разрушителна сила количество експлозив близо до основата на гръбначния стълб. В момента на смъртта бомбата се е намирала у него. Имаше и още подробности, но в типичен медицински стил, които се отнасяха до физиката му, неговото здравословно състояние, последната храна, която е поел и други подробности.

Доктор Барнард съобщаваше повече неща. Бомбата, която се е намирала у Саймън Кормак, е била скрита в широкия кожен колан, който е носел, и който му е бил даден от похитителите, за да пристяга джинсите, дадени му също от тях.

Коланът е бил широк осем сантиметра и направен от две ивици волска кожа, съшити заедно по краищата. За закопчаване е служела тежка релефна тока от пиринч, дълга десет сантиметра и малко по-широка от самия колан. На нея е била гравирана глава на дългорог бивол. Този вид колани се продават във всички специализирани магазини за каубойско облекло и туристически принадлежности. Въпреки, че е изглеждала масивна, токата всъщност е била куха.

Експлозивът е бил Семтекс, с форма на пластина и тегло две унции. Съставът на Семтекс е 45% пентатетроетер нитрат (PTENN), 45% RDX и 10% пластификатор. Пластината е била дълга осем сантиметра и широка четири и се е намирала между двете ивици кожа, точно до основата на гръбначния стълб на момчето. В пластичния експлозив е бил поставен миниатюрен детонатор, изваден по-късно от парче гръбначен прешлен, заседнало в далака. Макар и деформиран, детонаторът е бил разпознат и идентифициран.

От експлозива и детонатора е излизал проводник, който е бил свързан към литиева батерия, намираща се отстрани на колана, не по-голяма и подобна на онези, които се използват за захранване на електронни часовници. Тя е била поместена в отверстие, прерязано между двете кожени ивици. Същият проводник е бил свързан към приемник за радиоимпулси, скрит в токата. Антената, в случая друг проводник, е излизала от него и е минавала по целия колан, между двете ивици кожа.

Приемникът за радиоимпулси е бил не по-голям от кибритена кутийка и най-вероятно е бил настроен да приема на обхват 72.15 мегахерца сигнал, подаван от малък предавател. Той, разбира се, не е бил открит на местопрестъплението, но най-вероятно е представлявал плоска пластмасова кутия, по-малка от кутия за цигари, с един единствен скрит бутон, който се натиска с палец, за да се предизвика детонация. Диапазон на действие — малко повече от триста метра.

Ал Феъруедър изглеждаше потресен.

— Господи, Хари, това е направо… сатанинско.

— Доста сложна технология — съгласи се министърът на вътрешните работи. — Най-парливата част е накрая. Прочетете заключението.

— Но защо? — попита посланикът, когато най-сетне вдигна очи от доклада. — За Бога, Хари, защо? И как са го направили?

— По въпроса за начина има само едно обяснение. Тези зверове са се престорили, че пускат Саймън Кормак на свобода. Изминали са известно разстояние с колата, а след това са обърнали обратно и са приближили пеша до пътя откъм полето. Сигурно са се скрили в някоя от групичките дървета, които се намират там, на около двеста метра от мястото. Това е в диапазона на действие на устройството. Вече изпратихме хора да претърсват горичките за следи от стъпки. Що се отнася до причината, не знам, Ал. Никой от нас не може да си обясни. Но учените са категорични. Не могат да грешат. Предлагам засега докладът да остане строго поверителен, докато научим нещо повече. Опитваме се да го направим. Сигурен съм, че и вашите хора ще искат да го сторят, преди да дадем гласност на каквото и да било.

Феъруедър стана, като взе предназначените за него копия от докладите.

— Няма да ги изпратя с куриер — каза той. — Лично ще ги отнеса. Следобед излитам за Щатите.

Министърът на вътрешните работи го съпроводи до фоайето.

— Давате ли си сметка какво може да се случи, ако това се разчуе? — попита той.

— Няма нужда да ми казвате — отговори Феъруедър. — Ще има размирици. Трябва да предам докладите на Джим Доналдсън и може би на Майкъл Одел. Те ще трябва да уведомят президента. Господи, какъв ужас!

Сам Самървил намери наетата от нея кола там, където я бе оставила — на паркинга за кратък престой в Хийтроу. Тя подкара направо към къщата в Съри. Кевин Браун прочете писмото, което бе донесла, и кипна.

— Правите грешка, агент Самървил — каза той. — Директорът Едмъндс прави грешка. Онзи човек долу знае повече, отколкото казва — винаги е постъпвал така и ще продължава да го прави. Не мога да приема, че ще го оставим да се измъкне. Той трябва да бъде пратен в Щатите с белезници на ръце.

Но подписът на писмото не оставяше съмнение. Браун прати Моксън в мазето да доведе Куин. Той все още беше с белезници — трябваше да ги свалят. Мръсен, небръснат и гладен. Екипът на ФБР започна да се изнася и предаде къщата на домакините. На вратата Браун се обърна към Куин.

— Не искам повече да те виждам, Куин. Освен зад решетките. И си мисля, че някой ден и това ще стане.

По обратния път към Лондон Куин мълчаливо изслуша Сам, която му разказа за резултата от пътуването си до Вашингтон и за решението на Белия дом да му разрешат да направи това, което е намислил, при положение, че тя го придружава.

— Куин, бъди внимателен. Тези хора са истински зверове. Това, което сториха с момчето, е жестоко…

— По-лошо от това — каза Куин. — То не беше логично. С това не мога да се примиря. Просто лишено от смисъл. Получиха всичко. Измъкнаха се безпрепятствено. Защо им е трябвало да се връщат и да убиват хлапето?

— Защото са садисти — каза Сам. — Познаваш този тип хора, години наред си имал работа с тях? Те са безмилостни, жестоки. Доставя им удоволствие ла причиняват болка. Още от самото начало са възнамерявали да го убият…

— Защо тогава не го направиха в избата? Защо не убиха и мен? Защо не с пистолет, с нож или с въже? Защо изобщо го убиха?

— Никога няма да узнаем. Освен ако не бъдат открити. А могат да изчезнат навсякъде по света. Къде искаш да отидеш?

— В апартамента — каза Куин. — Нещата ми са там.

— И моите — каза Сам. — Заминах за Вашингтон само с дрехите, които са на гърба ми.

Движеха се по Уоруик Роуд.

— Доста се отдалечи — отбеляза Куин, който познаваше Лондон не по-зле от таксиметровите шофьори — Завий надясно по Кромуел Роуд, на следващата пряка.

Светофарът светеше червено. Отсреща, малко пред тях, се зададе дълъг черен кадилак, на който се развяваше флагчето на САЩ. На задната седалка посланик Феъруедър четеше един доклад, на път за летището. Той вдигна глава, погледна към тях, без да ги познае и продължи пътя си.

Дънкан МакКрей все още се намираше в апартамента, като че ли забравен в хаоса на последните няколко дни. Той поздрави Куин като невръстен лабрадор, който вижда стопанина си след дълга раздяла.

Рано сутринта, обясни той, Лу Колинс бил изпратил чистачите. Но не онези, които използват бърсалки и пера за прах. Те прибрали микрофоните и подслушвателните устройства. За Компанията този апартамент вече бил безполезен. На МакКрей било наредено да остане, да приготви багажа си, да разтреби и да върне ключовете на хазаина на тръгване следващата сутрин. Тъкмо се канел да прибира дрехите на Сам и Куин, когато те пристигнали.

— Е, Дънкан, трябва да останем тук или да отидем на хотел. Ще имаш ли нещо против, ако преспим тук за последен път?

— Не, разбира се, няма проблеми. Бъдете гост на Управлението. Много съжалявам, но сутринта ще трябва да освободим апартамента.

— Чудесно — каза Куин. Прииска му се да разроши с бащински жест косата на младия мъж. Усмивката на МакКрей беше заразителна. — Имам нужда да се изкъпя, да се избръсна, да се нахраня и да поспя десетина часа.

МакКрей отиде до магазина на мистър Пател, от другата страна на улицата и се върна с две големи торби. Той приготви стек, пържени картофи и салата и извади две бутилки червено вино. Куин се почувства поласкан, че младият мъж бе избрал испанско вино. Не беше от Андалусия, но най-близкото по вкус, което бе успял да намери.

Сам не сметна за необходимо повече да пази в тайна връзката си с Куин. Тя отиде в стаята му веднага щом той си легна и ако младият МакКрей ги чуваше, като се любеха, какво от това? След като се любиха втори път, тя заспа по корем, положила глава върху гърдите на Куин. Той преметна ръка през раменете й и тя промърмори нещо в съня си.

Въпреки че беше уморен, Куин не можа да заспи. Лежеше по гръб както през толкова други нощи, втренчил поглед в тавана и мислеше. Имаше нещо около тези мъже в склада, нещо, което му се изплъзваше. Сети се едва на зазоряване — мъжът зад него, който държеше Скорпиона с привична небрежност, а не с напрегнатото внимание на човек, който не е свикнал с огнестрелно оръжие; застанал леко разкрачен, отпуснат, уверен, с ясното съзнание, че е в състояние да насочи автоматичния пистолет, да се прицели и да открие огън за част от секундата. Неговата поза, неговото държание Куин ги беше виждал и преди.

— Бил е войник — тихо прошепна той в тъмнината. Сам измърмори нещо на сън, но не се събуди. Имаше и още нещо, нещо, което бе забелязал, когато минаваше край вратата на Волвото, за да влезе в багажника. Но не можа да се сети и най-накрая заспа.

Сутринта Сам стана първа и се върна в стаята си, за да се облече. Дори и да я беше видял, когато излиза от стаята на Куин, Дънкан МакКрей не каза нищо. Повече го вълнуваше мисълта, че гостите му трябва добре да закусят.

— Снощи… забравих да взема яйца — извика той и хукна по стълбите към близкия магазин, който отваряше рано.

Сам поднесе закуската на Куин в леглото. Той бе потънал в мисли. Свикнала с обичайната му замисленост, тя го остави сам. Чистачите на Лу Колинс определено не бяха почистили както трябва, помисли си тя. Стаите, непочиствани цели четири седмици, бяха запрашени.

Прахът не правеше впечатление на Куин. Той наблюдаваше един паяк в отсрещния ъгъл на тавана в стаята. Малкото създание усърдно изплете последните две нишки на иначе безукорна паяжина, провери дали всичко е както трябва, след това се настани в центъра й и зачака. Именно последното движение на паяка накара Куин да си спомни онази малка подробност, която му бе убягвала през нощта.

Пред членовете на комисията в Белия дом лежаха докладите на доктор Барнард и доктор Макдоналд. В момента разглеждаха първия. Един по един те дочитаха заключението и се отпускаха назад по столовете си.

— Проклети мръсници — гневно изруга Майкъл Одел. Казаното изразяваше чувствата на всички присъстващи. Посланик Феъруедър седеше в края на масата.

— Има ли някаква възможност — попита държавният секретар Доналдсън — англичаните да грешат? За произхода?

— Казват, че няма — отговори посланикът. — Отправиха към нас покана да изпратим наш човек, за да извърши повторна проверка, но наистина са добри. Боя се, че не грешат.

Както сър Хари Мариот беше казал, най-парливата част беше накрая, в заключението. Всеки един от компонентите, твърдеше доктор Барнард подкрепян изцяло от военните си колеги от форт Халстед — медните проводници, пластмасовата им изолация, Семтексът, приемникът на радиоимпулси, батерията, пиринчът и конците, с които е бил зашит коланът — е бил произведен в Съветския Съюз.

Той беше съгласен, че тези предмети, макар и произведени в Съветския Съюз, биха могли да попаднат в ръцете на други хора. Необоримият аргумент в случая представляваше миниатюрният детонатор. С големина колкото канцеларски кламер, тези миниатюрни детонатори се използват единствено и само в съветската космическа програма на Байконур. Предназначението им е да коригират прецизно курса на корабите „Салют“ и „Союз“ при маневрите за скачване в открито пространство.

— Но това е безсмислено — възропта Доналдсън. — Защо е трябвало да го правят?

— Доста неща в цялата тази каша са лишени от смисъл — каза Одел. — Ако това е вярно, не виждам как Куин би могъл да знае. Изглежда са го мамили през цялото време, мамили са всички ни.

— Въпросът е какво да правим? — попита Рийд от финансовото министерство.

— Погребението е утре — каза Одел. — Нека първо да приключим с него. После ще решим какво да предприемем спрямо нашите руски приятели.

През тези четири седмици Майкъл Одел бе открил, че все по-лесно се справя със задълженията на действащ президент. Хората, които седяха около масата, също постепенно започваха да приемат неговото ръководство, като че ли той беше истинският президент.

— Как се чувства президентът — попита Уолтърс — след… тази новина?

— Зле, според доктора — отговори Одел. — Много зле. Отвличането, разбира се, го разтърси, но смъртта на сина му, и то по този начин, направо го съсипа.

При думата „съсипа“ всички присъстващи помислиха за едно и също нещо. Никой обаче не посмя да го изрече на глас.

Джулиън Хеймън беше връстник на Куин. Двамата се познаваха от времето, когато Куин живееше в Лондон и работеше за застрахователната компания, специализирана в охрана и освобождаване на заложници. Пътищата им се пресичаха, тъй като Хеймън, бивш майор от Специалните военновъздушни части, ръководеше компания, която се занимаваше с осигуряване на алармени системи против кражби и персонална защита, включително и бодигардове. Неговите клиенти бяха високопоставени, богати и предпазливи. Хора, които имаха причини да бъдат подозрителни, в противен случай не биха плащали толкова скъпо за услугите на Хеймън.

Кантората, към която Куин поведе Сам след като напуснаха апартамента и се сбогуваха с Дънкан МакКрей, се намираше на Виктория и беше точно толкова добре охранявана, колкото и дискретна.

Куин каза на Сам да седне до витрината на едно кафене малко по-надолу по улицата и да го почака.

— Защо да не дойда с теб? — попита тя.

— Защото няма да те приеме. Може и мен да не приеме. Но се надявам да го стори, познаваме се от доста време. Не му се нравят непознати, освен ако не плащат солидно, а ние не сме от тях. По отношение на дами от ФБР той е като плашлива кошута.

Куин съобщи за пристигането си по разговорната уредба на входа, като знаеше много добре, че всяко негово движение се следи от камера. Когато вратата се отвори с изщракване, той влезе и се запъти навътре, подминавайки две секретарки, които дори не го погледнаха. Джулиън Хеймън се намираше в офиса си, в най-отдалечената част на приземния етаж. Стаята, както и нейният обитател, бе много елегантна. Липсата на прозорци я правеше непроницаема като самия Хеймън.

— О-хо, я виж ти — проточи той. — Доста време мина, войнико. — Той протегна вяло ръка. — Какво те носи в скромната ми кантора?

— Малко информация — каза Куин.

Той обясни на Хеймън какво му трябва.

— Едно време, драги, нямаше да има проблеми. Но нали виждаш нещата вече не са същите. Всъщност всички знаят за теб. Персона нон грата, така разправят в бранша. Не бих казал, че си герой на месеца, да не говорим пък какво си мислят твоите сънародници. Съжалявам, старче, ти вече намирисваш на мърша. Нищо не мога да направя.

Куин вдигна слушалката на телефона, който се намираше на бюрото и натисна няколко бутона. В другия край на линията се чу сигнал свободно.

— Какво правиш? — попита Хеймън. Провлачването бе изчезнало от гласа му.

— Никой не ме видя, когато влязох тук, но половината Флийт Стрийт ще ме види като излизам — отговори Куин.

— Дейли Мейл — чу се глас в телефонната слушалка.

Хеймън се пресегна и натисна вилката. Много от най-платежоспособните му клиенти бяха американски корпорации в Европа. Клиенти, на които би предпочел да не дава обяснения надълго и нашироко.

— Ти си копеле, Куин — каза той с отънял глас. — Винаги си бил. Добре, няколко часа в архива, но ще те заключа. И да не отмъкнеш нещо.

— На теб да скроя такъв номер? — попита Куин дружелюбно.

Хеймън го поведе надолу по стълбите към архива в мазето.

Отчасти поради естеството на работата, с която се занимаваше, отчасти поради лична заинтересованост, Джулиън Хеймън бе събрал с течение на годините забележително подробен архив за всякакъв вид престъпници. Убийци, участници в обири на банки, гангстери, мошеници, търговци на наркотици, трафиканти на оръжие, терористи, похитители; корумпирани банкери, счетоводители, адвокати, политици и полицаи; мъртви, живи, в затвора или просто изчезнали — след като за тях беше писано в пресата, а често и без да се пише — те фигурираха в архива му. Подземното помещение се простираше по цялата дължина на сградата.

— Някой определен раздел? — попита Хеймън, докато включваше осветлението.

Шкафовете с папки покриваха целите стени, при това тук бяха само картоните и снимките. Основните данни се съхраняваха в компютър.

— Наемници — каза Куин.

— Като тези в Конго? — попита Хеймън.

— Като тях, като тези в Йемен, Южен Судан, Биафра, Родезия.

— От тук до тук — каза Хеймън, посочвайки десет метра метални канцеларски шкафове с височина почти колкото човешки ръст. — Масата е в дъното.

Търсенето отне на Куин четири часа, но никой не го обезпокои. На снимката имаше четирима мъже, всичките бели. Бяха застанали пред един джип, на тесен и прашен път, от двете страни на който растяха храсти, типични за Африка. Зад тях се виждаха няколко чернокожи войници. Всички бяха в бойни маскировъчни униформи и с войнишки обувки до глезените. Трима носеха кепета с козирки. Бяха въоръжени с белгийски автоматични пушки FLN. Маскировъчните униформи бяха на петнисти шарки — тип, предпочитан от европейците, за разлика от ивичестия плат, който използваха англичаните и американците.

Куин отнесе снимката на масата и я постави под настолната лампа. В чекмеджето намери силна лупа. Под стъклото й рисунката върху ръката на един от мъжете придоби по-ясни очертания, въпреки кафяво-жълтеникавия оттенък на старата снимка. Паяжина върху лявата ръка, с паяк, който се спотайва в центъра й.

Той продължи да разлиства папките, но не откри нищо повече, което би могло да го заинтересува. Нищо, което да предизвика някакви асоциации. Натисна звънеца, за да отворят вратата.

В офиса си Джулиън Хеймън протегна ръка към снимката.

— Кои са? — попита Куин.

Хеймън погледна гърба на снимката. Както при всички останали картони и снимки в архива му, там имаше седемцифрен номер. Той набра цифрите на компютъра, който се намираше на бюрото му. На екрана се появи пълното досие.

— Хм, ама че симпатяги си избрал, старче. — Той започна да чете написаното на екрана. — Почти сигурно снимката е направена в провинция Маниема, Източно Конго, понастоящем Заир, някъде през зимата на 1964. Мъжът вляво е Жак Шрам, Черния Жак Шрам, белгийски наемник.

Хеймън постепенно се увлече, докато разказваше. Чувстваше се в свой води.

— Шрам беше един от първите. Той се сражава срещу войските на Обединените Нации при опита за отцепване на Катанга, от шейсет и втора до шейсет и четвърта. След неуспеха трябваше да се оттеглят и намериха убежище в съседна Ангола, тогава колония на Португалия с крайно десен режим. Върнаха се обратно, след като през есента на шейсет и четвърта ги извикаха да помогнат при потушаването на бунта на Симба. Сформира отново старата си група „Леопард“ и се зае да възстанови реда и спокойствието в провинция Маниема. Това несъмнено е той. Нещо друго?

— Останалите — каза Куин.

— М-м-м. Този най-вдясно също е белгиец, Вотие. По него време е бил начело на отряд катангийски войници и на около двайсетина бели наемници във Ватса. Сигурно е бил на посещение. Белгийци ли те интересуват?

— Може би. — Куин си представи Волвото в склада. Минаваше край отворената врата и долови мирис на цигарен дим. Не Марлборо, нито пък Дънхил. Повече приличаше на френските Голоаз. Или белгийските Бастос. Зак не беше пушач, бе успял да усети дъха му.

— Онзи без кепе, в средата, е Роже Лагард, също белгиец. Убит в засада, организирана от Симба, по пътя за Пуниа. Това е сигурно.

— Големият — каза Куин. — Гигантът.

— Да, него наистина си го бива — съгласи се Хеймън. — Трябва да е най-малко два метра. Като канара. Изглежда двайсет и една-две годишен. Жалко, че е извърнал глава. Сянката от козирката на кепето пречи да се види добре лицето. Сигурно за това не пише и името му. Само прозвище. „Големия Пол“. Това е всичко.

Той изключи компютъра. Куин рисуваше нещо върху лист от бележник. Побутна рисунката към Хеймън.

— Да си виждал това някога?

Хеймън разгледа нарисуваната паяжина с паяк в средата и сви рамене.

— Татуировка? Правят си я млади хулигани, пънкари, футболни вандали. Среща се доста често.

— Върни се по-назад — каза Куин. — Белгия, да кажем преди около тридесет години.

— А, почакай малко. Как, по дяволите, я наричаха? Arraignee, точно така. Не мога да си спомня как беше паяк на фламандски, само на френски.

Той набра нещо на клавиатурата.

— Черна паяжина, червен паяк в центъра, татуира се върху лявата ръка?

Куин се опита да си припомни. Минаваше край отворената врата на Волвото, за да влезе в багажника. Мъжът на шофьорската седалка се беше навел да го разгледа през прорезите на качулката си. Едър мъж, почти докосваше тавана на колата седнал. Беше се навел настрани и се подпираше на лявата си ръка. И беше свалил лявата си ръкавица, за да може да пуши.

— Да — каза Куин. — Точно така.

— Някаква жалка сбирщина — каза Хеймън презрително, продължавайки да чете по екрана. — Крайно дясна организация, формирана в Белгия в края на петдесетте, началото на шейсетте. Противници на деколонизацията на единствената белгийска колония Конго. Расисти, антисемити — нищо ново под слънцето. Вербували са млади нехранимайковци и хулигани, улични побойници и отрепки. Коронният им номер бил да хвърлят тухли по витрините на магазини, собственост на евреи и да апострофират ляво настроени оратори. Набили един-двама либерали, членове на Парламента. Разбира се, разпадането на европейските империи довело до появата на множество подобни групи.

— Фламандско или валонско движение? — попита Куин. Той знаеше, че в Белгия живеят две етнически групи с различни културни традиции: фламандци, които населяват главно северната половина на страната, в близост до Холандия и говорят фламандски, и валонци — на юг, край границата с Франция, които пък говорят френски. Белгия е двуезична страна.

— Всъщност смесено — каза Хеймън, след като отново погледна екрана. — Но тук се казва, че е възникнало и винаги е било най-силно в Антверпен. Тъй че, предполагам, фламандско.

Всяка друга жена щеше да сипе огън и жупел за това, че е била принудена да чака четири часа и половина. За щастие Сам бе школуван агент, като първите години от стажа й бяха преминали в наблюдение на подозрителни лица и обекти — най-скучното нещо в полицейската работа. Тя пиеше бавно петата си чаша отвратително кафе.

— Кога трябва да върнеш колата? — попита Куин.

— Срокът изтича довечера. Бих могла да го удължа.

— Можеш ли да я върнеш на летището?

— Разбира се. Защо?

— Ще летим за Брюксел.

Тя не изглеждаше очарована.

— Моля те, Куин. Трябва ли непременно да летим? Правя го само ако е крайно наложително, иначе избягвам да пътувам със самолет. А напоследък ми се събра доста.

— Добре — каза той. — Върни колата в Лондон. Ще пътуваме с влака, а после ще се качим на някой от корабите на въздушна възглавница. Така или иначе ще трябва да наемем кола в Белгия. Може от Остенде. Ще ни трябват и пари. Аз нямам кредитни карти.

— Какво? — никога не й се беше случвало да чуе такова нещо.

— Не ми трябват в Алкантара дел Рио.

— Добре. Ще идем в банката. Ще използвам чек. Дано да имам достатъчно пари в сметката си у дома.

По пътя към банката тя включи радиото. Излъчваха траурна музика. В Лондон беше четири следобед и вече се смрачаваше. Някъде далеч, от другата страна на Атлантика, семейство Кормак погребваше сина си.

12.

Погребаха го в Проспект Хил, гробището на остров Нантъкет. Леден ноемврийски вятър, който връхлиташе през протока от север, пронизваше присъстващите до кости.

Опелото бе отслужено в малката епископална църква на Феър Стрийт, оказала се твърде тясна да побере всички опечалени. Семейството на президента бе заело местата на първите два реда, членовете на Кабинета бяха зад тях, а в дъното се бяха разположили други почетни особи. Семейството бе помолило за скромно опело в тесен кръг — чуждите посланици и делегати бяха поканени на помен във Вашингтон след няколко дни.

Президентът бе отправил молба да не бъде обезпокояван, дори и от медиите, но въпреки това се бяха появили доста техни представители. Жителите на острова — по това време на годината тук нямаше летовници — приеха молбата му буквално. Дори хората от секретните служби, които не могат да се похвалят с изискани маниери, с изненада се видяха изместени от мрачните нантъкетци, които, без дума да обелят, просто повдигнаха неколцината фотографи и освободиха пътя, оставяйки двама от тях ядно да се жалват за осветените си филми.

Ковчегът бе докаран в църквата от единствения погребален дом на острова, намиращ се на Юниън Стрийт, където бе стоял в промеждутъка от пристигането на военния С-130 — малката писта не можеше да приеме Боинг 747 — до началото на опелото.

Церемонията в църквата бе към средата, когато навън заваля. Сивите плочи на покрива заблестяха под дъжда, струйки вода запълзяха надолу, обливайки стъклописите и розово-сивите каменни блокове на храма.

Когато всичко приключи, ковчегът бе поставен в катафалката и траурното шествие бавно пое към Проспект Хил, отстоящ на по-малко от километър от църквата. Излязоха от Феър Стрийт, преминаха по грубите павета на Мейн Стрийт, нагоре по Ню Мил Стрийт и сетне към Като Лейн. Опечалените вървяха под дъжда, водени от президента, който бе вперил безмълвен поглед в покрития с американското знаме ковчег на метър пред него. Братът на президента прикрепяше плачещата Майра Кормак.

Жителите на Нантъкет, гологлави и мълчаливи, стояха от двете страни на пътя. Тук бяха търговците, продавали на семейството риба, месо, яйца, зеленчуци, управителите на ресторанти, сервирали им блюда в десетките приятни заведения, осеяли острова. Виждаха се кафеникавите лица на рибарите, които едно време бяха учили русокосото хлапе от Ню Хейвън да плува, да се гмурка и лови риба или го бяха водили да събира с тях миди отвъд Санкъти Лайт.

Градинарят и пазачът на техния дом в Нантъкет стояха, облени в сълзи, на ъгъла на Феър Стрийт и Мейн, за да хвърлят прощален поглед към момчето, което се бе научило да бяга по скалистите, обливани от прилива брегове, от Коутю Чак до Грейт Пойнт и обратно до Сайъсконсът Бийч. Но жертвите на бомбени експлозии не са приятна гледка за очите на живите, затова ковчегът бе запечатан.

В Проспект Хил те завиха към протестантската част на гробището, отминаха стогодишни гробове на мъже, които бяха ловили китове с малките си открити лодки и на светлината на лампи от китова мас бяха гравирали рисунки върху раковини през дългите зимни нощи. Стигнаха до нов парцел, където гробът бе изкопан.

Ред по ред участниците в шествието пристигаха отзад и бавно изпълваха алеята. Тук, на това високо и открито място вятърът, профучал над протока и градеца, яростно ги блъскаше, дърпаше косите и шаловете им. Този ден нито един магазин, нито един сервиз или бар не бе отворен. Самолети не кацаха, фериботи не акостираха. Жителите на острова бяха издигнали преграда между себе си и света, за да оплачат в уединение една душа и я приютят като свидна рожба в земята си. Проповедникът подхвана познатите напеви на заупокойната молитва, които вятърът отнасяше надалеч.

Високо над тях един исландски сокол, носещ се като перце по могъщия вихър от Арктика, погледна надолу, спря болката с всевиждащите си очи и писъкът му по една изгубена душа се понесе в безкрая.

Дъждът, който бе спрял след опелото в църквата, заваля отново, като прииждаше на пориви и вихрушки. Надолу по пътя заскърцаха застопорените платна на Старата мелница. Пристигналите от Вашингтон трепереха и се свиваха зиморничаво в дебелите си палта. Президентът стоеше неподвижен, вперил поглед в това, което бе останало от сина му, без да усеща ни студ, ни дъжд.

На метър от него стоеше Първата дама с обляно от сълзи и дъжд лице. Когато свещеникът стигна до „Възкръсването и Живота в отвъдното“, тя се залюля, готова сякаш да се строполи.

До нея един късо подстриган служител от секретните служби с разкопчано палто — за да бъде готов мигновено да извади пистолета изпод мишницата си — и с вид, напомнящ футболен защитник, наруши протокола и получените инструкции, като обгърна раменете й с дясната си ръка. Тя се сгуши в него и се разрида. Сълзите й обилно мокреха сакото му.

Джон Кормак не се помръдна, потопен в мисли и болка, безсилен да протегне ръка, вкаменен.

Един фотограф, по-находчив от останалите си колеги, взе стълба от един заден двор на около 300 метра от гробището и се покатери на старата вятърна мелница на ъгъла на Саут Проспект Стрийт и Саут Мил Стрийт. Като използваше телеобектив и светлината на един единствен слънчев лъч, успял да пробие зимните облаците, той успя, преди някой да го е забелязал, да снима над главите на събралите се хора групичката до гроба.

Тази снимка по-късно щеше светкавично да обиколи Америка и света. От нея гледаше Джон Кормак с лице, каквото никой дотогава не бе виждал — преждевременно състарено и болно, уморено и изцедено — лице на човек, останал без сили, човек, запътил се към края.

След това Кормакови застанаха на входа на гробището, като приемаха съболезнования от излизащите опечалени люде. Никой от тях не можеше да намери точните думи на утеха. Президентът кимаше, като че ли разбираше, и се ръкуваше официално.

След неколцината членове на семейството, край тях преминаха неговите най-близки приятели и колеги, водени от шестимата членове на Кабинета, съставящи ядрото на комисията, която щеше да помага на президента да се справя с кризисното положение.

Майкъл Одел спря за момент, опита се да намери нещо да каже, поклати глава и се извърна. Дъждът биеше по наведената му глава, като приплескваше гъстата сива коса към темето му.

Изисканата дипломатичност на Джим Доналдсън бе в същата степен обезоръжена от силното му вълнение — и той успя само да погледне с безмълвно съчувствие своя приятел, разтърси неговата отпусната, суха длан и отмина.

Младият министър на правосъдието, Бил Уолтърс, скри зад традиционни слова това, което бушуваше в душата му. Той промърмори: „Моите съболезнования, господин Президент. Съжалявам, сър“.

Мортън Станърд, оглавилият Пентагона банкер от Ню Йорк, бе най-възрастният от всички там. Той бе присъствал на много погребения на приятели и колеги, но не и като това. Готвеше се да каже обичайните за случая слова, но можа единствено да изхлипа: „Господи, Джон, толкова съжалявам“.

Брад Джонсън, чернокожият академик и съветник по националната сигурност, просто поклати глава, сякаш не вярваше, че всичко това се е случило.

Министърът на финансите, Хюбърт Рийд, учуди стоящите до Кормакови хора. Той не бе човек на външния показ и бе твърде стеснителен, за да показва открито чувствата си. Останал ерген, той никога не бе почувствал нужда от съпруга и деца. Той погледна към Джон Кормак през мокрите си очила, протегна ръка, но след миг импулсивно прегърна с две ръце стария си приятел. Като че ли смаян от своята постъпка, той сетне се обърна и побърза да догони останалите, които се качваха в колите си на път за летището.

Дъждът понамаля отново и двама здравеняка с лопати започнаха да хвърлят мокра пръст в гроба. Това бе краят.

Куин провери разписанието на ферибота от Дувър за Остенде и откри, че вече са изпуснали последния за деня. Прекараха нощта в един тих хотел и на сутринта взеха влака от Чаринг Крос.

Прекосиха Ламанша спокойно и по-късно същата сутрин Куин нае един син Форд на умерена цена от местна агенция за коли под наем и двамата със Сам поеха към древното фламандско пристанище на река Шелда, където търговията бе процъфтявала много преди Колумб да отплава.

Белгия е пронизана от модерна система първокласни магистрали. Разстоянията са малки, а още по-малка е продължителността на пътуването. Куин пое по магистрала Е-5 на изток от Остенде и заобиколи Брюж и Гент от юг. След това по Е-3 се насочи на североизток и се озова в центъра на Антверпен, тъкмо навреме за един късен обяд.

Докато Европа бе непозната за Сам, тук Куин бе напълно в свои води. На няколко пъти, откакто бяха в тази страна, тя го чу да говори бързо и свободно френски. Това, което тя не бе разбрала обаче, бе че всеки път той първо питаше дали фламандецът би имал нещо против ако той, Куин, разговаря с него на френски, след което преминаваше към същината на въпроса. Фламандците обикновено знаят по малко френски, но им е приятно първо да бъдат помолени. С това те просто искаха да покажат, че не са валонци.

Сам и Куин отседнаха в малък хотел на Итали Леи и отскочиха за обяд до един от многото ресторанти от двете страни на Де Кайзер Леи.

— Какво точно търсиш тук? — попита Сам по време на обяда.

— Един човек — отговори Куин.

— Какъв човек?

— Ще ти кажа, когато го видя.

След обяда Куин използва френския си, за да се посъветва с един таксиметров шофьор, после се качиха в колата му и тръгнаха. Спряха пред един магазин за художествени изделия, където Куин направи две покупки. След това от едно павилионче на улицата той купи карта на града и още веднъж обсъди нещо с шофьора Сам чу думите „Фалкон Руи“ и „Шиперстраат“. Шофьорът й хвърли похотлив поглед.

Фалкон Руи се оказа занемарена уличка, към която гледаха евтини магазини за дрехи. В един от тях Куин купи моряшки пуловер, платнени панталони и груби ботуши. Напъха всичко в чувал от зебло и двамата се отправиха към Шиперстраат. Над покривите Сам виждаше високите стрели на кранове, което сочеше, че пристанището е някъде наблизо.

Куин излезе от Фалкон Руи и се озова в лабиринт от тесни и мръсни улички, които образуваха нещо като квартал от стари и западнали сгради, простиращ се между Фалкон Руи и реката Шелда.

Те подминаха няколко грубовати на външен вид мъже, които приличаха на моряци от търговския флот. Вляво от Сам имаше осветен прозорец от дебело стъкло. Тя погледна вътре. В един фотьойл се бе излегнала млада пълничка жена, чиято плът напираше навън от оскъдния й сутиен и бикини.

— Господи, Куин, та това е кварталът на проститутките — запротестира тя.

— Знам — отвърна той. — Точно за него питах шофьора на таксито.

Той продължаваше да върви, като хвърляше по един поглед наляво и надясно към табелите над магазините. Освен баровете и осветените прозорци, зад които седяха проститутки, прикоткващи с пръст минувачите, имаше съвсем малко други магазини. Но три от тях бяха такива, каквито той търсеше, всичките на разстояние не повече от двеста метра.

— Татуировчици ли търсиш? — попита тя.

— Не, пристанище — отвърна просто той. — Там където има пристанище, има моряци, където има моряци, има татуировки. Пристанището означава също така, че има барове и момичета, както и измет, която живее върху гърба на момичетата. Довечера ще дойдем отново.

В определения час сенатор Бенет Хапгуд се изправи в Залата на Сената и се запъти към подиума. Един ден след погребението на Саймън Кормак членовете на двете камари на американския конгрес отново побързаха да заявят своята потресеност и отвращение от това, което се бе случило преди седмица край самотен път в далечна Англия.

Един след друг сенаторите вземаха думата и призоваваха към всеобщи действия за откриване на виновниците, които да бъдат изправени пред американски съд, съдени от американското правосъдие, без оглед на цената за това. Председателят удари с чукчето.

— Има думата младият сенатор от Оклахома — напевно изрече той.

В Сената Бенет Хапгуд не бе известен като „тежка артилерия“. Много от присъстващите щяха да излязат, ако темата на разискванията бе друга. Никой не смяташе, че младият сенатор от Оклахома би могъл да добави нещо повече към това, което вече бе казано. Но Хапгуд го направи. Той произнесе обичайните слова на съболезнование към президента, както и погнуса от случилото се и нетърпение час по-скоро да види виновниците наказани. Сетне направи пауза и се замисли над това, което следваше да каже.

Съзнаваше огромния риск, беше му ясна жестоката цена на залога. Той бе научил урока си добре и знаеше какво трябва да съобщи, но не разполагаше с нито едно доказателство за това. Ако грешеше, колегите му от Сената щяха да го сметнат за поредния провинциален глупак, който не влага смисъл в това, което говори. Но той знаеше, че трябваше да продължи — в противен случай щеше да загуби подкрепата на своя нов и много влиятелен финансов поддръжник.

— Но може би не трябва да отиваме чак толкова далеч в търсене на виновниците за това пъклено дело.

Тихото шептене в залата замря. Сенаторите, запътили се по пътеките към изхода, сепнато се спряха и се извърнаха.

— Бих желал да ви запитам следното. Не е ли вярно, че бомбата, която погуби този млад човек, единствения син на нашия президент, е проектирана, произведена и сглобена изцяло в Съветския съюз и че това може да се докаже? Това устройство не е ли доставено от Русия?

Неговата демагогска дарба щеше да го отнесе още по-надалеч, ако всеобщ смут, объркване и врява не бяха прекъснали заседанието.

Само за десет минути с помощта на медиите въпросът му стана достояние на цялата нация. В продължение на два часа администрацията във Вашингтон въртеше и усукваше, но накрая трябваше да даде гласност на резюмето от доклада на д-р Барнард.

До вечерта силната омраза към неизвестния извършител, която предишния ден като отприщен мрачен поток бе забушувала в душите на нантъкетци, намери своята мишена. Преди полицията да може да реагира, хората спонтанно се събраха на групи и тълпи, нападнаха и опустошиха представителството на съветската авиокомпания Аерофлот на Пето авеню, номер 630 в Ню Йорк. Обзетите от паника служители в офиса се втурнаха към горните етажи, търсейки спасение от разярената тълпа, но само за да бъдат пресрещнати и отблъснати обратно от служителите, работещи над тях. Накрая руснаците, както и всички останали от сградата, успяха да избягат с помощта на пожарната команда, пристигнала, когато вратите на представителството бяха подпалени и цялата сграда бе евакуирана.

Полицията успя да стигне точно навреме до Съветската мисия към Обединените нации на Ист 67-ма улица, номер 136. Надигаща се тълпа от нюйоркчани се мъчеше да пробие кордона полицаи, но за щастие на руснаците редиците от сини униформи удържаха. Полицаите се бореха с тълпа, която бе решила да извърши нещо, което много от тях тайно в душите си одобряваха.

Във Вашингтон положението бе същото. Столичната полиция бе предварително известена и полицаите бяха своевременно отцепили както съветското посолство, така и консулството на Фелпс Плейс.

Отчаяните апели, които съветският посланик отправяше по телефона към Държавния департамент, бяха посрещани с уверението, че английският доклад все още се проучва и може да се окаже неверен.

— Искаме да видим този доклад — настояваше посланик Ермаков. — Това е лъжа. Категоричен съм. Това е лъжа.

Късно вечерта агенциите ТАСС и Новости, както и всички съветски посолства в света, излязоха с категорично опровержение на разкритията, съдържащи се в доклада на Барнард, като обвиниха Лондон и Вашингтон в долна и преднамерена клевета.

— Как, по дяволите, се разчу това? — поиска да узнае Майкъл Одел. — Как, по дяволите, този Хапгуд е узнал за това?

Никой ме можа да му отговори. Всяка по-голяма организация, да не говорим за правителство, не може да функционира без екип от секретарки, стенографи, чиновници, пратеници и други такива, като поверителна информация може да изтече от всеки един от тях.

— Едно нещо е сигурно — размишляваше Станърд, министърът на отбраната. — След всичко това договорът Нантъкет е окончателно погребан. Ние ще трябва да преразгледаме отчисленията за военния бюджет на базата на нововъзникналата ситуация — не трябва да има никакви намаления, никакви ограничения.

Куин се помъкна по баровете из лабиринта от тесни улички, излизащи от Шиперстраат. Той се озова там в десет същата вечер и не си тръгна, докато и последният бар не спусна кепенци малко преди изгрев слънце. С вид на подпийнал моряк, той крачеше из квартала с дългите си крака, изломотваше нещо неясно на френски и гаврътваше по една малка бира във всеки бар, който се изпречеше пред очите му. Навън бе студено и зад прозорците леко облечените проститутки се свиваха зиморничаво до малки електрически печки. От време на време някоя от тях приключваше работа, навличаше палтото си и притичваше по тротоара до един от баровете, за да се подкрепи с питие и размени обичайните дебелашки шеги с бармана и редовните му клиенти.

Повечето от баровете носеха имена като Лас Вегас, Холивуд, Калифорния, тъй като техните собственици оптимистично се надяваха, че тези имена, от които лъхаше чарът на далечни приказни места, ще убедят скитника-моряк, че същият разкош се крие и зад техните очукани врати.

Общо взето това бяха занемарени, но топли кътчета, а и бирата, която сервираха, бе добра.

Куин бе казал на Сам, че тя ще трябва да чака или в хотела, или в колата, паркирана през две пресечки на Фалкон Руи. Тя предпочете колата, което не й попречи да получи солиден дял предложения през прозорците й.

Куин седеше и бавно отпиваше, като съзерцаваше прилива от местни жители и чужденци по улици и барове, който ту се усилваше, ту отслабваше. На лявата му ръка се виждаше татуировка — черна паяжина с ярко червен паяк в средата — изписана с индийско мастило от магазина за художествени изделия и леко зацапана, за да изглежда по-стара. През цялата вечер той не спря да разучава левите ръце на хората покрай него, но не можа да съзре нещо подобно.

Той тръгна да се шляе нагоре по Гуит Страат и Паули Плейн, обърна по една бира във всеки бар, сетне по първата пряка се върна на Шиперстраат и започна отново. Момичетата от занаята сметнаха, че той търси жена, но не може да се реши. Мъжете в баровете не му обръщаха никакво внимание, тъй като самите те не се застояваха за дълго време. Няколко бармана, при неговото трето посещение, кимнаха с глава и се ухилиха: „Пак се връщаш — не ти върви, а?“

В известен смисъл те бяха прави. Не му вървеше и затова преди изгрев слънце той се върна в колата при Сам. Тя дремеше, а двигателят работеше, за да поддържа парното.

— Сега какво? — попита тя, като го караше обратно към хотела.

— Ще хапнем, ще поспим, пак ще хапнем и утре вечер отново тук — отвърна той.

Тази сутрин, която те прекараха в леглото, Сам бе особено активна, подозирайки че Куин не е могъл да устои на изкушенията на някои момичета и техните одежди, които Шиперстраат щедро предлагаше на показ. Той не беше се поддал, но не видя причина да я изважда от това й заблуждение.

Същия ден Сайръс Милър прие Лайънъл Коб по негова молба в офиса си на върха на небостъргача Пан-Глоубъл.

— Аз съм вън от играта — каза категорично Коб. — Нещата отидоха твърде далеч. Това, което стана с момчето, е ужасно. Така смятат и съдружниците ми. Сайръс, ти каза, че никога няма да се стигне дотам. Ти каза, че отвличането ще бъде напълно достатъчно за… да се променят нещата. Ние никога не предполагахме, че момчето ще загине… това, което тези изроди му сториха… е ужасно… неморално.

Милър стана от бюрото си, очите му изгаряха по-младия мъж пред него.

— Не ме учи какво е морал, момче. Никога повече не го прави. И аз не исках това да се случи, но всички знаехме, че е възможно. И ти също, Лайънъл Коб, Бог ще ти бъде съдник, и ти също. Но то трябваше да се случи. За разлика от теб, аз се молих за Неговото напътствие, за разлика от теб, аз по цели нощи се молих на колене за това момче. И Господ ми отговори, приятелю, Той ми каза: „По-добре е само един агнец да отиде на заколение, отколкото цялото стадо да погине“. Коб, ние тук не говорим за един човек, ние говорим за безопасността, за оцеляването, за просъществуването на американския народ. И Господ ми каза това, което трябва да бъде сторено. Комунистът във Вашингтон трябва да бъде спрян, преди да успее да разруши храма Господен, храма, който е цялата тази наша страна. Върни се в завода си, Лайънъл Коб, върни се и изкови от ралата мечове, с които да защитим нашата нация и поразим Антихристите от Москва. И дума да не си обелил повече, господинчо. Не искам повече да ми говориш за морал, тъй като това е Божие дело и Той ми го каза.

Напълно сломен, Лайънъл Коб се върна в завода си.

Михаил Сергеевич Горбачов също имаше тежка среща този ден. Отново върху дългата маса за съвещания, простираща се почти до края на стаята, бяха пръснати западни вестници. Снимките по тях разказваха част от случилото се, крещящите им заглавия — останалото. Само последните се нуждаеха от превод на руски. Преводите, извършени от външното министерство, бяха забодени с карфици към всеки вестник.

На бюрото му имаше и доклади, които не се нуждаеха от превод. Те бяха на руски, изпратени от съветските посланици по целия свят, от генералните консулства и от кореспондентите на Съветския съюз, работещи зад граница. Дори източноевропейските сателитни държави бяха провели свои собствени антисъветски демонстрации. От самото начало Москва не бе спряла да отрича обвиненията и бе искрена в това, но все пак…

Като руснак и с дългогодишен опит на партиен апаратчик, Горбачов не бе несведуш в областта на „реалполитик“. Той добре знаеше какво е това дезинформация. Не бе ли Кремъл този, който бе създал цял един отдел за това? Не съществуваше ли в КГБ цяло управление, което се бе специализирало в посяване на анти-западни настроения посредством умели лъжи или чрез нанасящите още по-голяма вреда полуистини? Но дезинформация от такъв мащаб изглеждаше невероятна.

Той с нетърпение очакваше човека, когото бе повикал. Наближаваше полунощ. Тази среща го бе принудила да отмени запланувания лов на диви патици около северните езера, както и гощавката от грузински ястия с богати подправки — една от неговите две големи слабости. Човекът пристигна малко след полунощ.

Генералният секретар на комунистическата партия на Съветския съюз последен на този свят би очаквал председателят на КГБ да е сърдечна, приятна личност, но от лицето на генерал-полковник Владимир Крючков лъхаше някаква студена жестокост, която Горбачов намираше особено отблъскваща.

Истина бе, че самият той преди три години го беше издигнал от поста Първи заместник-председател, когато успя да изхвърли стария си противник Чебриков. Тогава Горбачов нямаше голям избор. Един от четиримата заместник-председатели трябваше да заеме овакантеното място и това, че Крючков бе работил като юрист, наклони везните в негова полза.

Вътре в себе си Горбачов признаваше, че това негово решение може би бе породено от желанието му да превърне Съветския съюз в „правова държава“ с върховенство на закона, концепция, която преди бе смятана от Кремъл за буржоазна. Пред очите му изплуваха трескавите дни в началото на октомври 1988, когато внезапно свика извънредно заседание на Централния комитет и започна своята Вартоломеева нощ срещу опонентите си. Може би в бързината бе пропуснал нещо. Като например миналото на Крючков.

Крючков бе работил в прокуратурата по времето на Сталин — служба, изискваща хора със здрави нерви — бе взел участие в жестокото потушаване на вълненията в Унгария през 1956 и постъпил в редовете на КГБ през 1967. Там, в Унгария, се бе запознал с Андропов, който щеше да оглавява КГБ в продължение на 15 години. Андропов бе човекът, назначил Чебриков за свой наследник, а Чебриков от своя страна бе избрал Крючков за шеф на външното разузнаване, Първо главно управление. Изглежда че той, генералният секретар, бе подценил силата на старото бойно другарство.

Той погледна към високото извито чело, смразяващия поглед в очите, гъстите сиви бакенбарди и мрачната уста с извити надолу краища и осъзна, че човекът насреща може, в края на краищата, да се окаже от противниковия лагер.

Горбачов излезе иззад бюрото си и се ръкува — сухо и твърдо ръкостискане. Винаги когато говореше, той гледаше събеседника си право в очите, като че ли търсеше да открие в тях неискреност или плахост и за разлика от повечето свои предшественици бе доволен, ако не забележеше нито едно от двете. Той посочи неопределено към докладите от чужбина. Генералът кимна, вече се беше запознал не само с тях, а и с други. Той избягваше погледа на Горбачов.

— Нека бъдем кратки — каза Горбачов. — Ние знаем какво пише в тях. Това е лъжа. Нашите опровержения не спират да излизат. Не трябва да допуснем тази лъжа да улегне в съзнанието на хората. Но откъде идва тя? На какво се базира?

Крючков потупа купчината западни статии с презрение. Въпреки че бе бивш резидент на КГБ в Ню Йорк, той ненавиждаше Америка.

— Другарю Генерален секретар, изглежда, че всичко това се базира на доклад от английските експерти, които са извършили съдебно-медицинската експертиза и са установили начина, по който момчето е загинало. Или те лъжат, или други са им взели доклада и са го преправили. Подозирам, че това е номер на американците.

Горбачов се върна зад бюрото и зае отново мястото си. Той внимателно претегляше думите си.

— Възможно ли е… при каквито и да е обстоятелства… да има нещо вярно в това обвинение?

Владимир Крючков се сепна. В поверената му организация съществуваше отдел, който в специалните си лаборатории изследваше, изобретяваше и произвеждаше най-сатанинските устройства за прекъсване на човешкия живот или просто за неговото осакатяване. Но не за това ставаше дума, а дали те не бяха сглобили някаква бомба, която да бъде скрита в колана на Саймън Кормак.

— Не, другарю Генерален секретар, със сигурност не.

Горбачов се наведе напред и удари по масата с попивателницата.

— Установете го — заповяда той — веднъж и завинаги, да или не, установете това!

Генералът кимна и излезе. Генералният секретар се загледа в просторната стая. Той се нуждаеше — или може би трябваше да се каже „беше се нуждаел“ — от нантъкетския договор в много по-голяма степен, отколкото смятаха в Овалния кабинет. Без него страната му бе изправена пред призрака на невидимия за радарите бомбардировач В2 „Стелт“ и пред кошмара да се търсят отнякъде 300 милиарда рубли, за да се изгради отново системата за противовъздушна отбрана. Докато нефтът привърши.

На третата нощ Куин го съзря. Той бе нисък и набит — любител на юмручни схватки — с щръкнали уши и сплескан нос като на мопс. Той седеше сам на края на барплота в бар Монтана, мръсна дупка в Оуде Ман Страат — Улицата на Старика — име, което напълно й прилягаше. В бара имаше още десетина души, но никой не го заговаряше, а и той самият като че ли не желаеше това.

Той държеше халбата бира в дясната си ръка, с лявата стискаше ръчно свита цигара и на същата ръка се виждаше червеният паяк сред черна паяжина. Куин бавно премина покрай барплота и седна през едно място до него.

Известно време и двамата мълчаха. Мопсът хвърли един поглед към Куин и с това приключи. Изминаха десет минути. Мъжът си сви втора цигара. Куин му подаде огънче. Мопсът кимна, но не благодари на глас. Навъсен и мнителен, той трудно можеше да бъде въвлечен в разговор.

Куин улови погледа на бармана и посочи към халбата си. Барманът донесе втора бутилка. Куин направи жест към празната чаша на човека до него и повдигна въпросително вежда. Мъжът поклати отрицателно глава, бръкна се и плати своята.

Вътре в себе си Куин въздъхна. Работата вървеше трудно. Човекът приличаше на дребен мошеник или на побойник от обичайните сбивания в баровете, той дори не притежаваше умствените качества на сводник, за които и без това не се изискваше кой знае колко. Вероятността той да знае френски бе малка, а освен това бе подчертано враждебно настроен. Но възрастта му бе точно тази, към петдесетте, освен това имаше и оная татуировка. Той трябваше да бъде човекът, когото Куин търсеше.

Куин излезе от бара и намери Сам сгушена в колата през две пресечки. Тихичко й каза какво смята да направи.

— Да не си се побъркал? — попита тя. — Не мога да направя това. Бих искала да ви уведомя, мистър Куин, че аз съм дъщеря на проповедник от Роккасъл. — При последните си думи тя се изхили.

Когато тя влезе десет минути по-късно, Куин отново седеше на своето столче до барплота. Сам бе вдигнала полата си толкова нагоре, че коланът сигурно я стягаше под мишниците, прикрит от дългото й поло. Тя бе използвала целия запас тоалетни кърпички от жабката на колата, за да изпълни и без това едрите си гърди до смайващи размери. Залюля ги към Куин и седна на столчето между него и мопса. Мопсът я зяпна. Зяпнаха я и всички останали. Куин обаче не й обърна капка внимание.

Тя се надигна и целуна Куин по бузата, след това мушна езика си в ухото му. Той продължаваше да не й обръща внимание. Мопсът отмести поглед и заразглежда халбата си, но от време на време хвърляше по едно око на гърдите, които изпъкваха над барплота. Барманът се приближи, като се усмихваше и я погледна въпросително.

— Уиски — отвърна тя. Тази дума се използва по целия свят и произнасянето й не издава националността на говорещия. Той я попита на фламандски дали иска лед. Тя не го разбра, но кимна оживено. Ледът й пристигна. Тя вдигна тост към Куин, който не й обърна внимание. Като сви рамене, тя се обърна към мопса и направи същото. Изненадан, биячът й отвърна.

Сам отвори уста и многозначително прекара езика по долната си устна, скрита под ярко червило. Тя безсрамно изкушаваше мопса. Той й се ухили със счупените си зъби. Без да чака повече, тя се наведе напред и го целуна по устата.

Като замахна с ръка, Куин я блъсна назад от столчето, скочи на крака и се надвеси над мопса.

— Къде се вреш, по дяволите, искаш да ми забършеш гаджето, а? — с пиянски глас изръмжа той на френски. Без да дочака отговор, той му извъртя едно ляво кроше, което трясна мопса точно в челюстта и го хвърли назад в стърготините.

Мъжът се просна на пода в цял ръст, премига, надигна се, изправи се на крака и налетя на Куин. Сам, както бе инструктирана, побърза да излезе навън през вратата. Барманът се пресегна бързо за телефона под тезгяха, набра 101, номера на полицията, и когато му отговориха, измърмори в слушалката „Бой в бара“ и адреса.

Винаги има патрулиращи коли, които обикалят този район, особено нощем, и първата бяла Сиера с надпис „POLITIE“ отстрани пристигна там след четири минути. Тя избълва двама униформени полицаи, следвани по петите от още двама, пристигнали с втората кола двадесет секунди по-късно.

Въпреки това учудваща бе поразията, която могат да направят двама опитни побойници в един бар само за четири минути. Куин знаеше, че е по-бърз от мопса, чийто движения бяха забавени от алкохола и цигарите и че може лесно да го надвие, но се остави да бъде ударен два-три пъти в ребрата, за да го окуражи, след което стовари левия си юмрук под сърцето, за да охлади малко ентусиазма му. Когато изглеждаше, че нисичкият мъж е към края на силите си, Куин се вкопчи в него, за да му даде малко отдих.

Сграбчили се един друг като два мечока, те успяха да изпотрошат повечето от обзавеждането в бара, търкаляха се из стърготините в меле от крака на столове, обърнати маси, чаши и бутилки.

Когато полицията пристигна, те бяха арестувани на място. Полицейското управление в този район се нарича Зона Запад П/1 и най-близкият участък се намира на Блинденстраат. Две минути по-късно двете патрулни коли ги стовариха там, отделно един от друг, и ги предадоха под опеката на дежурния сержант Клопер. Зад барплота барманът изчисли щетите, сетне даде показания. Не бе необходимо да го задържат — човекът си имаше работа. Полицаите разделиха на две сумата на оценените от него щети и го накараха да се подпише.

В участъка на Блинденстраат задържаните побойници са винаги в отделни килии. Сержант Клопер хвърли мопса, с когото бяха стари познайници от предишни срещи, в голата и изпоцапана килия зад него. Куин бе заставен да седне върху една твърда пейка в приемното отделение, докато той разгледа паспорта му.

— Американец, а? — каза Клопер. — Не трябва да се оставяте да ви въвличат в сбивания, мистър Куин. Ние добре познаваме този Кайпер, той постоянно ни създава неприятности, но този път здравата е загазил. Той ли ви удари първи?

Куин поклати глава отрицателно.

— Не, всъщност аз го цапардосах първи.

Клопер разглеждаше показанията на бармана.

— Хм, да, барманът казва, че и двамата сте виновни. Жалко, сега трябва да ви задържа и двамата. Утре сутринта отивате в Магистраат. Заради щетите в бара.

Магистраат означаваше бумащина. Затова сержант Клопер почувства голямо облекчение, когато в 5 сутринта една елегантна американка в строг официален костюм влезе в участъка с дебела пачка пари, за да плати щетите в бар Монтана.

— Вие плащате дяла на американеца, да? — попита той.

— Плати всичко — каза й Куин от пейката.

— Вие плащате дяла и на Кайпер, мистър Куин? Но той е пропаднал тип, скандалджия, откакто се помни ту влиза, ту излиза от затвора. Досието му е дълго, макар все дребни неща.

— Плати и за него — каза Куин на Сам. Тя го направи. — Сержант, след като сметките вече са уредени, ще повдигате ли обвинения?

— Всъщност, не. Свободен сте.

— Може ли и той да дойде? — Куин посочи към килията, през чийто прозорец можеше да се види хъркащия Кайпер.

— Искате него?

— Разбира се, ние сме приятели.

Сержантът повдигна вежди, разтърси Кайпер, за да го събуди, и му каза, че американецът е платил и неговия дял от щетите. За него това бе добре дошло, тъй като в противен случай щеше да бъде прибран на топло поне за седмица. А сега можеше да си върви. Когато сержант Клопер вдигна очи, дамата си бе отишла. Американецът прегърна Кайпер с едната си ръка и двамата се заклатушкаха надолу по стълбите към изхода на участъка. За втори път сержантът въздъхна с облекчение.

В Лондон двама мълчаливи мъже се срещнаха за обяд в един дискретен ресторант; сервитьорите ги оставиха насаме след като ястията им бяха поднесени. И двамата се познаваха по лице, или по-точно по снимка. Всеки един от тях знаеше с какво си изкарва прехраната другият. Един любопитен страничен наблюдател, ако би имал дързостта да попита, можеше да научи, че англичанинът е държавен служител във външното министерство, а другият — заместник-културно аташе в съветското посолство.

Той никога нямаше да научи, независимо колко лични досиета щеше да провери, че служителят от външното Министерство е заместник-директор на съветската секция в Сенчъри Хаус, главната квартира на британските Секретни разузнавателни служби, нито пък че човекът, претендиращ, че урежда визитите на грузинския държавен хор, е заместник-резидент на КГБ в мисията. И двамата знаеха, че са тук с одобрението на своите правителства, че срещата е по молба на руснаците и че шефът на СРС дълго бе размишлявал, преди да разреши нейното провеждане. Англичаните се досещаха за естеството на молбата на руснаците.

Когато остатъците от агнешките котлети бяха прибрани и сервитьорът се запъти за кафето им, руснакът зададе въпроса си.

— Страхувам се, че да, Виталий Иванович — отвърна сериозно англичанинът. Няколко минути той говори, обобщавайки разкритията в съдебно-медицинския доклад на Барнард. Руснакът изглеждаше потресен.

— Това е невъзможно — каза накрая той. — Опроверженията на моето правителство са напълно искрени.

Английският разузнавач замълча. Той можеше да му отвърне, че когато след толкова много лъжи човек каже истината, малцина биха му повярвали. Но не го стори. Вместо това той извади една снимка от вътрешния джоб на сакото си. Руснакът я заразглежда.

Предметът на нея бе многократно увеличен от естествената му големина, равна на тази на обикновен кламер. На снимката той бе дълъг десет сантиметра. Минидетонатор от Байконур.

— И това бе намерено в тялото?

Англичанинът кимна.

— Беше вътре в парченце кост, забита в далака.

— Аз не съм специалист — каза руснакът. — Мога ли да задържа това?

— Точно за това я донесох — отвърна човекът от СРС.

В отговор руснакът въздъхна и от своя стана извади лист хартия. Англичанинът хвърли поглед към написаното върху него и повдигна вежди. Това бе адрес в Лондон. Руснакът сви рамене.

— Малък жест — каза той. — Нещо, което попадна в нашето полезрение.

Мъжете уредиха сметката и се разделиха. Четири часа по-късно хора от Специалния отдел, съвместно с Отряда за борба с тероризма, щурмуваха една къща в Мил Хил и арестуваха всичките четирима членове на едно подривно звено на ИРА, като иззеха взривни устройства, които биха стигнали за организирането на поне десетина големи атентата в столицата.

Куин предложи на Кайпер да намерят някой все още отворен бар и да полеят освобождаването си. Този път нямаше възражения. Кайпер не бе злопаметен за боя в бара. Всъщност той скучаеше и сбиването му повдигна духа. Освен това глобата му бе платена, което за него бе като печалба от лотарията. Пък и махмурлукът му се нуждаеше от утехата на една-две бири, а щом високият мъж плащаше…

Той говореше френски бавно, но разбираемо. Изглежда разбираше повече, когато слушаше, отколкото когато говореше. Куин се представи като Жак Дегюлдре, французин от белгийски произход, отдавна напуснал родното си място и дълги години работил по корабите на френския търговски флот.

На втората бира Кайпер забеляза татуировката върху ръката на Куин и гордо показа своята за сравнение.

— Хубави времена бяха, а? — захили се Куин.

При спомена за това Кайпер се закикоти.

— Пръснах по някой и друг череп тогава — спомни си той със задоволство. — Ти къде постъпи?

— Конго, 62-ра — отвърна Куин.

Челото на Кайпер се сбърчи, опитвайки се да разбере как човек може да постъпи в организацията на Паяка в Конго. Куин заговорнически се наведе към него.

— Бих се там от шестдесет и втора до шестдесет и седма — каза той. — С Шрам и Вотие. По онова време всички там бяха белгийци. Главно фламандци. Най-добрите бойци в света.

Това задоволи Кайпер. Той мрачно кимна пред истинността на всичко това.

— Дадох им да разберат на ония черни копелета, казвам ти.

Това още повече допадна на Кайпер.

— Аз за малко да отида — каза той със съжаление. Очевидно бе пропуснал голямата възможност да убие много африканци. — Само че бях в затвора.

Куин наля бира, седма по ред.

— Най-добрият ми приятел бе оттук — каза той. — Четирима бяха с татуировката на Паяка. Но той бе най-добрият. Една нощ отидохме в града, намерихме татуировчик, който да ми изрисува Паяка и те ме приеха за техен член, виждайки че вече съм издържал проверките. Ти може би си го спомняш Големия Пол.

Кайпер изчака името да стигне до замъгленото му съзнание, помисли малко, сбърчи чело и поклати отрицателно глава.

— Пол кой?

— По дяволите, ако мога си спомня. Там бяхме двадесет души. Много време мина оттогава. Ние го наричахме просто Големия Пол. Много високо момче, над метър и осемдесет, с рамене като трикрилен гардероб. Трябва да тежеше около сто и двайсет кила. Дявол да го вземе… как му беше фамилното име?

Челото на Кайпер просветна.

— Спомних си го — каза той. — Да, голяма тупалка беше. Той трябваше да изчезне оттук, нали разбираш. Винаги предугаждаше следващия ход на ченгетата. Затова замина за Африка. Копелетата го търсеха по обвинение за изнасилване. Чакай малко… Марше. Точно така. Пол Марше.

— Да, разбира се — отвърна Куин — Добрият стар Пол.

Стийв Пайл, генералният директор на банка САИБ в Рияд, получи писмото на Анди Ланг десет дни, след като бе пуснато. Той го прочете насаме в офиса си и когато го постави на масата, ръката му трепереше. Цялата тази история започваше да се превръща в кошмар.

Той знаеше, че новите файлове в компютъра на банката ще издържат на електронна проверка — работата на полковника, който бе изтрил една група файлове и ги бе заменил с нови, бе почти съвършена — но… да предположим, че нещо се случи на министъра, принц Абдул? Да предположим, че министерството извърши проверката през април и принцът откаже да признае, че е одобрил набирането на този фонд. А той, Стийв Пайл, разчиташе само на думата на полковника…

Опита се да се свърже по телефона с полковник Истърхаус, но полковникът бе излязъл. Пайл не знаеше, че той се намира в планинския район на север, близо до Ха’ил, където крои планове с един шиитски имам, който вярваше, че ръката на Аллах е на рамото му, а обувките на Пророка — на краката му. Чак след три дни Пайл щеше да се свърже с полковника.

Куин налива Кайпер с бира докъм следобеда. Трябваше да внимава. Ако не го черпеше достатъчно, езикът му нямаше да се развърже, за да преодолее вродената му предпазливост и враждебност. Ако пък прекалеше с пиенето, човекът можеше просто да падне мъртво пиян. Той бе от този тип пиячи.

— Загубих следите му през шейсет и седма — каза Куин за техния отсъстващ общ приятел Пол Марше. — Аз се измъкнах, когато за нас, наемниците, там започна да става напечено. Бас държа, че той не е успял да се измъкне. Сигурно е хвърлил топа в някоя канавка.

Кайпер се закиска, огледа се и почука носа си отстрани, както правят глупаците, когато смятат, че знаят нещо много тайно.

— Той се върна — ликуващо отвърна той. — Успя да се измъкне. Върна се.

— В Белгия?

— Да. Май че беше през шейсет и осма. Аз току-що бях излязъл от пандиза. Видях го с очите си.

Двадесет и три години, помисли си Куин. Той може да е навсякъде.

— Не би ли искал да пийнеш една биричка с Големия Пол за доброто старо време? — размишляваше той.

Кайпер поклати глава.

— Няма начин — отвърна пиянски той. — Пол изчезна. Пък и нямаше друг изход, след всичко това с полицията, нали? Последната вест за него бе, че работи в увеселителен парк някъде на юг.

Пет минути по-късно той дълбоко спеше. Куин се върна в хотела, като леко залиташе. И той имаше нужда от сън.

— Време е да оправдаеш заплатата си — каза той на Сам. — Иди в бюрото за туристическа информация и питай за панаири, увеселителни паркове и каквото и да е от този род. В южната част на страната.

Бе шест часа следобед. Той спа дванадесет часа.

— Има два — каза му тя по време на закуската в тяхната стая — Първият се казва Белеверде и се намира в покрайнините на град Ипър, в западния край на страната, близо до крайбрежието и границата с Франция. Вторият е Валиби и се намира до Вавър. Това е на юг от Брюксел. Взех и рекламни брошури.

— Предполагам в брошурите не се съобщава, че при тях работи бивш наемник от Конго — каза Куин. — Онзи кретен каза „на юг“. Ще опитаме първо с Валиби. Избери маршрута и да се махаме оттук.

Малко преди десет той натовари в колата платнената си пътна чанта, новия чувал и по-обемистия багаж на Сам. След като се качиха на магистралата, те тръгнаха бързо на юг, минаха покрай Мехелен, заобиколиха Брюксел по околовръстното шосе и поеха отново на юг по Е-40 към Вавър. След известно време видяха табелата на увеселителния парк.

Той, разбира се, бе затворен. Всички увеселителни паркове представляват тъжна гледка през неприветливите и студени дни на зимата — количките на детския картинг сгушени под брезентово покривало, павилионите празни и студени, монотонният дъждец капе от релсите на увеселителното влакче, а вятърът навява мокри кафеникави листа в пещерата на Али Баба. Дори в административната сграда нямаше никой. Те се отправиха към едно кафе надолу по пътя.

— Сега накъде? — попита Сам.

— При мистър Ван Айк, в дома му — отвърна Куин и помоли за местния телефонен указател.

Жизнерадостното лице на директора на увеселителния парк, Берти Ван Айк, грееше от корицата на брошурата, а под него се мъдреше надпис, приветстващ всички посетители с добре дошли. Тъй като Ван Айк е фламандско име, а Вавър е разположен дълбоко във френскоговорящата част на страната, в телефонния указател имаше само трима под това име. Единият от тях фигурираше като Алберт. Следващият бе Берти. Адрес извън града. Те обядваха и подкараха колата натам, като се наложи Куин на няколко пъти да пита за посоката.

Къщата бе приятна, уединена край дългото провинциално шосе, наречено Шьомен де Шарон. Госпожа Ван Айк отвори вратата и извика съпруга си, който се появи след малко по жилетка и чехли. Зад него долиташе глъчката от спортно предаване по телевизията.

Берти Ван Айк работеше в туристическия бизнес и макар по рождение да бе фламандец, той свободно говореше както френски, така и фламандски. Английският му също бе перфектен. От пръв поглед той прецени посетителите като американци и попита:

— Да, аз съм Ван Айк. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Със сигурност се надявам, че можете, сър. Да, наистина се надявам — каза Куин. Той отново влезе в ролята си на простодушен невежа, с която бе успял да надхитри момичето от хотела в Блекууд. — С жена ми сме тук в Белгия, за да се опитаме да намерим близки от първата ни родина. Вижте, моят дядо по майчина линия, той е от Белгия, така че аз имам братовчеди из тези места и си мислех, че ако мога да намеря един или двама от тях, ще бъде наистина чудесно да съобщя това на семейството ми там в Щатите…

От телевизора отзад се чуха бурни викове. Ван Айк бе видимо притеснен. Водачите в белгийската футболна лига Турне играеха с шампионите на Франция Сен Етиен — наистина вълнуващ двубой, който един запалянко не можеше да пропусне.

— Страхувам се, че нямам никакви американски роднини — започна той.

— Не, сър, вие не ме разбрахте. В Антверпен ми казаха, че племенникът на майка ми работи някъде тук из тези места, в увеселителен парк. Пол Марше?

Челото на Ван Айк се набразди и той поклати глава.

— Познавам всичките си служители. Нямаме човек с такова име.

— Един огромен, як тип, наричат го „Големия Пол“. Висок над метър и осемдесет, с ей такива рамена, на лявата си ръка има татуиран…

— Да, да, но той не е Марше. Пол Лефорт искате да кажете.

— Ами, вижте, май че да — отвърна Куин. — Мисля, че си спомням майка му, сестрата на майка ми, омъжи се втори път, така че нищо чудно името му да е сменено. Да знаете случайно къде му е квартирата?

— Почакайте, моля.

Берти Ван Айк се върна след две минути с къс хартия. Сетне побягна обратно към футболния си мач. Турне бяха отбелязали гол, а той го бе изпуснал.

— Никога не съм виждала — каза Сам, като се връщаха с колата към Вавър — такава ужасна карикатура на тъп американец, дошъл на гости в Европа.

Куин се ухили.

— Номерът мина, нали?

Те намериха пансиона на мадам Гарние зад железопътната гара. Вече се свечеряваше. Мадам Гарние, малка съсухрена вдовица, започна още от прага да убеждава Куин, че няма свободни стаи, но съжали, когато той й каза, че не търси стая, а просто възможност да поговори със своя стар приятел Пол Лефорт. Той говореше френски толкова свободно, че тя го взе за французин.

— Но той излезе, мосю. Отиде на работа.

— Във В алиби?

— Да, разбира се. На виенското колело. През зимата той извършва основен ремонт на машината.

Куин направи жест на разочарование, както правят французите.

— Постоянно изпускам приятеля си — оплака се той. — В началото на миналия месец минах покрай панаира, но той бе в отпуск.

— О, не отпуск, мосю. Бедната му майка почина. Дълго боледува тя. Той я гледа до самия край. В Антверпен.

Значи това им бе казал. Той бе отсъствал от жилището и работата си през втората половина от септември и целия октомври. „Да, и аз зная това“, помисли си Куин, но благодари с грейнало лице на мадам Гарние и още един път изминаха четирите километра до увеселителния парк.

Той бе пуст, както и преди шест часа, но сега в тъмнината изглеждаше като призрачен град. Куин се покатери по външната ограда и помогна на Сам да го последва. На фона на тъмното кадифе на небето в нощта той съзираше мастилено-черните очертания на виенското колело, най-високата конструкция в парка.

Минаха покрай разглобените части на въртележката, чиито стари дървени кончета сега почиваха в някой склад, покрай изоставената й въртяща се платформа и порутения щанд за хот-дог. Над тях високо в нощта се издигаше виенското колело.

— Стой тук — прошепна Куин. Като остави Сам в тъмното, той се приближи до фундамента на машината.

— Лефорт — извика той тихо. Никой не отговори.

Двойните седалки, закачени на стоманени пръти, бяха покрити с брезент, за да се запазят през зимата. Седалките, които бяха най-близо до земята, бяха празни — нямаше никой нито в тях, нито под тях. Може би човекът се спотайваше някъде в тъмнината и ги дебнеше. Куин хвърли един поглед зад себе си.

Встрани от колелото се намираше машинното отделение — голям зелен навес от метална конструкция — в който бе побран електрическият двигател. Върху покрива на навеса, боядисана в жълто, бе кацнала кабината за управление. С едно докосване вратите се отвориха. Около генератора цареше тишина. Куин леко го докосна. Машината бе все още топла.

Той се изкачи до кабината за управление, запали контролната лампа над таблото, разучи лостовете и натисна един ключ. С тихо бръмчене машината под него оживя. Той включи на скорост и постави лоста за преден ход на положение „бавно“. Пред него огромното колело започна да се върти в тъмнината. Той намери командното табло за прожекторите, натисна нещо и участъкът в основата на колелото бе окъпан в снежнобяла светлина.

Куин слезе долу и застана край рампата за качване. Кошовете тихо се полюшваха, минавайки пред него. Сам се приближи.

— Какво правиш? — прошепна тя.

— В машинното имаше едно свалено покривало за кош — отвърна той.

Кошът, който в началото бе най-отгоре, започна да излиза от тъмното вдясно от тях. Човекът в него в никакъв случай не се наслаждаваше на возенето.

Той лежеше свит на дъното на коша, огромното му туловище почти запълнило пространството, предназначено за двама души, ръката с татуировката безжизнено отпусната върху търбуха му, главата опряна в седалката, невиждащите му очи втренчени нагоре в колелото и небето. Той премина бавно само на метър пред тях. Устата му бе полуотворена, пожълтелите от никотина зъби влажно пробляскваха в светлината на прожектора. В средата на челото му бе пробита кръгла дупчица с обгорели от барута тъмни краища. След миг отмина и отново се заизкачва нагоре към нощното небе.

Куин се върна в кабината за управление и спря виенското колело там, където беше първоначално — единствената заета седалка на най-високото място, където никой не можеше да надникне. Той изключи двигателя, загаси светлините и притвори двете врати. Взе ключа за двигателя, както и ключовете за вратите и ги хвърли далеч навътре в изкуственото езерце. Сваленото брезентово покривало на коша бе заключено вътре в машинното отделение. Той се бе замислил дълбоко. Когато я погледна, Сам изглеждаше пребледняла и потресена.

След като излязоха от Вавър и се отправиха към магистралата, те преминаха отново по Шьомен де Шарон, видяха къщата на директора на увеселителния парк, който току-що бе загубил един свой служител. Отново заваля.

Половин миля по-надолу те съзряха хотел Домен Де Шан, чиито светлини им обещаваха уютно кътче в студената и дъждовна нощ.

Когато се настаниха, Куин предложи на Сам да се изкъпе първа. Тя не възрази. Докато тя бе във ваната, той претърси багажа й. Куфарът не го затрудни, пътната й чанта бе от мека кожа — той я провери за тридесет секунди.

Квадратната й тоалетна чантичка бе с дебели стени и тежеше. Той изтърси навън колекцията й от лакове за коса, шампоани, парфюми, кутии с грим, огледалца, четки и гребени. Тя все още бе тежка. Той измери дълбочината от ръба до дъното по външната страна и повтори същото от вътрешната. Има причини, поради които хората не обичат да летят със самолет и рентгеновите апарати са една от тях. Имаше разлика от пет сантиметра между двете измервания. Куин взе джобното си ножче и намери процепа във вътрешното дъно на чантичката.

Десет минути по-късно Сам излезе от банята, като сресваше мократа си коса. Тя тъкмо се канеше да каже нещо, когато видя какво бе сложено върху леглото и се спря. Лицето й се сгърчи.

Това не бе, както обикновено се казва, дамски пистолет. На леглото лежеше револвер „Смит енд Уесън“, калибър 0,38 с дълга цев, а патроните, подредени върху покривката на леглото, бяха с кух връх. Дори и леко да засегнеха човек, пораженията от тях бяха тежки.

13.

— Куин, Господ ми е свидетел, че Браун ме принуди да го взема, иначе нямаше да ми разреши да дойда с теб. В случай че нещата загрубеят, каза той.

Куин кимна и зачовърка храната си, която иначе бе превъзходна. Но вече беше изгубил апетит.

— Виж, ти знаеш, че с него не е било стреляно. А и за миг не съм се отделяла от теб след Антверпен.

Тя бе права, разбира се. Въпреки че предната нощ той бе спал в продължение на дванадесет часа — време напълно достатъчно някой да измине с кола разстоянието от Антверпен до Вавър и обратно — мадам Гарние бе споменала, че нейният квартирант е заминал да работи по виенското колело същата сутрин след закуска. Когато той се събуди в шест, Сам бе в леглото при него. Но в Белгия има, разбира се, и телефони.

Сам не се беше добрала до Марше преди него, но някой друг бе сторил това. Браун и неговите хрътки от ФБР? Куин знаеше, че и те също са някъде из Европа, с пълната подкрепа на полицейските сили на съответната държава. Но Браун би искал неговия човек жив, за да може да говори и идентифицира съучастниците си. Може би. Той бутна чинията си встрани.

— Беше дълъг ден — каза той. — Хайде да лягаме.

Но и след това той дълго лежа буден в тъмното, втренчил поглед в тавана. Заспа в полунощ. Бе решил да й повярва.

Те напуснаха хотела сутринта след закуска. Сам пое волана.

— Накъде, о, Повелителю?

— Хамбург — отвърна Куин.

— Хамбург? Какво ще правим в Хамбург?

— Познавам един човек там. — Повече от това той не пожела да каже.

Те отново поеха по магистралите. Отправиха се на юг, за да хванат Е-41 северно от Намюр, продължиха по опънатото като конец шосе на изток, подминаха Лиеж и пресякоха немската граница при Аахен. Мрежата на белгийските магистрали плавно се вля в немските аутобани. След границата Сам зави на север й те навлязоха в необятната по своите размери индустриална зона Рур, заобиколиха Дюселдорф, минаха покрай Дюсбург и Есен и накрая се спуснаха в селскостопанските земи на Долна Саксония.

След три часа Куин я смени на волана и след още два те спряха да похапнат за обяд от апетитните наденички с гарнитура от картофи, с които Вестфалия е прочута, в една от безбройните гостилници, които като гъби никнеха на всеки пет-шест километра по главните пътища на Германия. Вече се свечеряваше, когато те се вляха в потока коли, навлизащ в южните предградия на Хамбург.

Старият пристанищен град на Елба бе същият, както Куин го помнеше. Те намериха малък и безличен, но удобен хотел зад Щайндамтор и се настаниха.

— Не знаех, че владееш и немски — каза Сам, когато стигнаха до тяхната стая.

— Защото никога не си питала — отвърна Куин. Всъщност той бе учил езика самостоятелно преди години, тъй като по времето, когато се подвизаваше бандата терористи Баадер-Майнхоф, а след това и техният наследник — Фракция Червена Армия, отвличанията бяха често срещано явление в Германия. Не бяха редки случаите, когато те завършваха с кръвопролития. На три пъти в края на седемдесетте му се бе налагало да работи по случаи във Федералната република.

Той проведе два телефонни разговора, но научи, че човекът, с когото искаше да говори, ще бъде в офиса си чак на следващата сутрин.

Генерал Вадим Василиевич Кирпиченко стоеше в преддверието на кабинета и чакаше. Макар и привидно спокоен, той чувстваше известна напрегнатост. Не че човекът, когото искаше да види, бе недосегаем — напротив, репутацията му говореше точно обратното, освен това те се бяха срещали няколко пъти и преди, макар и само по официален повод и на обществени места. Угризенията му идваха от друго място — да мине през главата на шефовете си от КГБ и без да ги уведоми, да помоли за лична среща с Генералния секретар — това бе много рисковано. Ако се разчуеше или той се провалеше, кариерата му щеше да бъде заложена на карта.

От вратата на кабинета се появи един секретар и се спря на прага й.

— Генералният секретар ви очаква, другарю генерал — каза той и отстъпи встрани. След като Кирпиченко влезе, мъжът излезе от стаята и затвори вратата.

Заместник-началникът на Първо главно управление, висшият офицер от разузнаването, отдел „Шпионаж“, тръгна през дългата стая към човека, който седеше зад бюрото в нейния край. Дори Михаил Горбачов да бе озадачен от молбата му за тази среща, нищо не издаваше това. Той поздрави дружески генерала от КГБ, като се обърна към него по малко и бащино име и зачака посетителят да продължи.

— Вие сте получили доклада от нашата лондонска резидентура относно така нареченото доказателство, което англичаните са извадили от трупа на Саймън Кормак.

Това бе по-скоро потвърждение, отколкото въпрос. Кирпиченко знаеше, че Генералният секретар трябва вече да го е видял. Той бе поискал резултатите от лондонската среща веднага щом те пристигнаха. Горбачов кимна леко.

— И вие знаете, другарю Генерален секретар, че нашите колеги от армията отричат предметът от снимката да е част от тяхно оборудване.

Космическите програми на Байконур са към военните. Второ кимване. Кирпиченко започна по същество.

— Преди четири месеца аз представих доклад получен от моя резидент в Белград. Тъй като сметнах, че докладът е от особена важност, на грифа сложих молба да бъде придвижен от другаря председател до този кабинет.

Горбачов застина. Той разбра. Офицерът пред него, въпреки високия си ранг, бе тук без знанието на Крючков. „Надявам се да имате сериозни мотиви за това, другарю генерал“, помисли си той. Лицето му не промени израза си.

— Очаквах да получа инструкции за по-нататъшно разследване на нещата, но нищо не дойде. Случайно ми хрумна мисълта дали въобще сте виждали доклада от август — тогава, в края на краищата, е сезонът на отпуските…

Горбачов си спомни прекъснатата почивка, когато онзи еврейски отцепници бяха пребити от бой в една московска улица пред очите на всичките западни медии.

— Имате ли копие от този доклад у вас, другарю генерал? — попита той тихо.

Кирпиченко извади два сгънати листа от вътрешния джоб на сакото си. Той винаги носеше цивилни дрехи, мразеше униформите.

— Може да няма никаква връзка, другарю Генерален секретар. Надявам се да е така. Но не обичам съвпаденията. Така са ме учили…

Михаил Горбачов прегледа доклада от майор Керкорян в Белград и сбърчи озадачено чело.

— Кои са тези хора? — попита той.

— Петима американски индустриалци. Лицето Милър сме го класифицирали като представител на крайната десница, човек, който ненавижда нашата страна и всичко свързано с нея. Лицето Сканлън е предприемач, това което американците наричат „хаслър“. Останалите трима произвеждат свръхмодерни оръжия за Пентагона. При тези технически познания, които имат в главите си, те никога не би трябвало да се излагат на опасността от евентуален разпит, каквото крие такова посещение в нашата страна.

— Но са били тук? — попита Горбачов. — Тайно, с военен транспорт? И са кацнали в Одеса?

— Точно тук е съвпадението — отговори шефът на шпионажа. — Аз проверих при диспечерите на военновъздушните сили. Когато самолетът „Ан“ е напуснал румънското въздушно пространство и е навлязъл в района на одеската диспечерска служба, той е променил маршрута си, прелетял е над Одеса и се е приземил в Баку.

— Азербайджан? Какво, по дяволите, са правили в Азербайджан?

— В Баку, другарю Генерален секретар, е щабът на Върховното южно командване.

— Но това е свръхсекретна военна база. Какво са правили там?

— Не знам. След приземяването следите им се губят. Прекарали са шестнадесет часа вътре в базата и след това със същия самолет са се върнали в същата въздушна база в Югославия. Не са ходили на лов за глигани, не са били на почивка.

— Нещо друго?

— Едно последно съвпадение. Същия ден маршал Козлов бе на инспектиращо посещение в щаба в Баку. Просто рутинна проверка. Поне така бе оповестено.

Когато той си замина, Михаил Горбачов отмени всички посещения и се замисли над това, което бе научил. Положението беше лошо, много лошо. Всъщност не чак толкова. Имаше и малка компенсация. Неговият противник, твърдоглавият генерал, който ръководеше КГБ, току-що бе направил една много сериозна грешка.

Лошите новини не се сипеха единствено над Новая площадь, Москва. Те бяха изпълнили луксозния офис на Стийв Пайл, заемащ последния етаж на сградата на банката в Рияд. Полковник Истърхаус сложи писмото от Анди Ланг върху масата.

— Разбирам — каза той.

— За Бога, този малък негодник все още може да ни вкара в голяма беда — запротестира Пайл. — Файловете в компютъра може и да не са тези, за които той говори, но ако не престане да вдига шум за това, може счетоводителите от министерството да поискат да хвърлят един поглед, истински поглед. Преди април. Знам, че всичко това става с одобрението на самия принц Абдул и е за справедлива кауза, но, по дяволите, вие си имате представа що за хора са тези. Да предположим, че той си оттегли подкрепата и каже, че не знае нищо…? Те са способни на това, вие го знаете. Вижте, мисля си дали не трябва да върнете онези пари, да наберете фондовете от някъде другаде…

Светлосините очи на Истърхаус продължаваха да се взират в пустинята. „Положението е много по-лошо, отколкото ти се струва, приятелю“, мислеше си той. Нямаше никакво мълчаливо одобрение от принц Абдул, никакво разрешение от Кралската династия. Освен това половината от парите бяха вече похарчени, дебели пачки банкноти бяха отишли за подготовката на преврата, който щеше един ден да внесе ред и дисциплина — неговия ред и дисциплина — в абсурдната икономика и хаотичните политически структури в целия Близък изток. Той се съмняваше дали Династията на Сауд виждаха нещата по този начин; или пък Държавният департамент.

— Не се тревожи, Стийв — успокои го той. — Ти знаеш кого представлявам тук. Ще се погрижим нещата да се оправят, уверявам те.

Пайл го изпрати, но не можа да се успокои. Дори ЦРУ се забъркваха в каши, спомни си твърде късно той. Ако бе по-схватлив и бе чел по-малко книги, щеше да проумее, че един висш служител на Компанията не може да има чин полковник. В Ленгли не взимаха бивши армейски офицери, но той не знаеше това. Просто се тревожеше.

Като слизаше надолу, Истърхаус осъзна, че ще трябва да се върне за консултация в Щатите. Пък и времето за това бе дошло. Всичко бе на мястото си и цъкаше отмерено като бомба с часовников механизъм. Той дори бе изпреварил графика. Трябваше да даде отчет на покровителите си за ситуацията в момента. Докато е там, ще подметне нещо и за Анди Ланг. Сигурно има начин младежът да бъде купен и убеден да преустанови съпротивата си, поне до април? Той не съзнаваше колко дълбоко се мами.

— Дитер, дължиш ми услуга и затова ти се обаждам.

Куин седеше със събеседника си в един бар на две пресечки от мястото, където човекът работеше. Събеседникът му изглеждаше притеснен.

— Но, Куин, моля те, постарай се да разбереш. Не става дума за вътрешни разпоредби. Самият федерален закон забранява външни хора да имат достъп до хранилището.

Дитер Луц бе с десет години по-млад от Куин, но се бе замогнал повече и имаше блясъка на преуспял в кариерата си човек. Всъщност той бе старши репортер в екипа на списанието „Дер Шпигел“, най-голямото и престижно списание в Германия за актуална политика.

Но той познаваше и други времена. В началото работеше на свободна практика и с пот на челото изкарваше прехраната си, като и стараеше да бъде с едни гърди пред съперниците си. Точно тогава станаха големите събития. Имаше един случай на отвличане, който дни наред даваше хляб на всички немски вестници. В най-трудния момент от преговорите с похитителите той неволно бе разгласил нещо, което за малко не провали сделката.

Вбесената полиция бе поискала да узнае откъде е изтекла информацията. Отвлеченият бе виден индустриалец, поддръжник на една политическа партия и от Бон оказваха силен натиск върху тях. Куин знаеше кой бе виновен за това, но си замълча. Стореното бе сторено, грешката трябваше да се поправи, затова издаването на един млад репортер, изпълнен с прекален ентусиазъм и също толкова недалновидност, нямаше да помогне на никого.

— Не е необходимо аз да влизам — каза Куин търпеливо. — Ти си вътрешен там. Имаш право да отидеш и да вземеш материала, ако има такъв.

Офисите на „Дер Шпигел“ се намират на улица Брандщвиите, № 19 — малка пресечка, простираща се между Довенфлиит канал и Ост-Вест Щрасе. В подземието на модерния единадесететажен блок тихо си кротува най-голямата „морга“ за вестници в Европа. В него са заведени повече от 18 милиона документа. Прехвърлянето на съдържанието на папките върху компютър бе започнало цяло десетилетие преди този ноемврийски следобед, в който Куин и Луц седнаха да пият бира в бара на Дом Щрасе. Луц въздъхна.

— Добре — каза той. — Как се казва?

— Пол Марше — отвърна Куин. — Белгийски наемник. Сражавал се в Конго от хиляда деветстотин шестдесет и четвърта до хиляда деветстотин шестдесет и осма. Също така и всички общи репортажи от събитията по онова време.

Във файловете на Джулиън Хеймън в Лондон може би имаше нещо за Марше, но тогава Куин не можеше да даде име. След час Луц се върна с една папка.

— Не трябва да давам тези документи на никого — каза той. — Освен това трябва да ги върна преди свечеряване.

— Глупости — дружелюбно отвърна Куин. — Върни се на работа и ела след четири часа. Аз ще бъда тук и ще си ги вземеш обратно.

Луц си отиде. Сам не бе разбрала нищо от разговора им на немски, но сега се наведе към Куин, за да види какво е получил.

— Какво търсиш? — попита тя.

— Искам да видя дали копелдакът е имал някакви приятели, дали въобще е бил близък с някого — отговори Куин и се зачете.

Първата изрезка бе от антверпенски вестник от 1965 година, съдържаща общ очерк за съгражданите им, които се бяха записали да се бият в Конго. В онези дни за Белгия това бе въпрос на прочувствен патриотизъм — историите за въстаниците от племето Симба, които изнасилвали, измъчвали и клали свещеници, монахини, заселници, мисионери, жени и деца — много от тях от Белгия — бяха придали на наемниците, потушили този бунт, ореол на славни герои. Статията бе на фламандски, с прикрепен към нея превод на немски.

Марше, Пол: роден през 1943 в Лиеж, син на баща валонец и майки фламандка — това обяснява френски звучащото име на момчето, израсло в Антверпен. Бащата загинал по време на освобождението ни Белгия през 1944–1945. Майката се завърнала в родния си Антверпен.

Бедно детство, прекарано по пристанищата. Още от ранни юношески години започнали неприятностите с полицията. Низ от леки присъди до пролетта на 1964. Появил се в Конго в Групата на Леопарда на Жак Шрам… Никъде не бе споменато за обвинения в изнасилване. Може би полицията в Антверпен нарочно пазеше мълчание по случая, надявайки се, че един ден той ще се появи и ще бъде арестуван.

Втората изрезка съдържаше мимолетно съобщение. През 1966 той явно е напуснал Шрам и се присъединил към Пети отряд, командван по това време от Джон Петерс, наследил Майк Хоър. В този отряд повечето от наемниците са били южноафриканци — Петерс бързо се беше отървал от английските наемници на Хоър — а фламандският на Марше сигурно му е помогнал да се сработи с африканерите, тъй като техният език, африкаанс, е много близък с фламандския.

В другите две статии се споменаваше за Марше или просто за един огромен белгиец, наричан Големия Пол, който останал да воюва и след разформироването на Пети Отряд и оттеглянето на Петерс и върнал се след това отново при Шрам, тъкмо навреме за бунта през 1967 в Стенливил и дългия поход до Букаву.

Накрая Луц бе приложил пет ксерокопия на страници от класическия труд на Антони Моклер „История на наемниците“, които помогнаха на Куин да възстанови събитията от последните месеци на Марше в Конго.

След окончателното потушаване на въстанието на племето Симба в конгоанската столица бил извършен преврат и генерал Мобуту взел властта. Веднага след това той се опитал да разформирова всички отряди от бели наемници. Пети отряд — групата на англичаните и южноафриканците — се разпуснала доброволно. Шести, под командването на французина Боб Денар, отказали. През юни 1967 те се разбунтували в Стенливил, Денар бил прострелян в главата и евакуиран в Родезия. Жак Шрам поел командването на един смесен отряд, състоящ се от хората, останали след разпускането на Пети отряд, от останалите без лидер наемници от Шести и от собствените му белгийци. Плюс няколкостотин мобилизирани катангийци.

В края на юли, като видели, че не могат да задържат Стенливил, те тръгнали към границата, като ударили напряко през противниковата територия, докато не стигнали Букаву — сенчест курорт на брега на езеро, в миналото любимо място за отдих на белгийците. Там те се окопали.

Издържали три месеца, докато не привършили мунициите си. След това преминали по моста над езерото и навлезли в съседната република Руанда.

Куин знаеше останалото. Въпреки че били без боеприпаси, те хвърлили в ужас правителството на Руанда, което повярвало, че те могат, ако не бъдат усмирени, просто да плячкосат и „изнесат“ цялата страна. Белгийският консул бил сащисан. Много белгийски наемници, случайно или нарочно, били загубили документите си за самоличност. Изтормозеният човечец издал временни белгийски карти за самоличност на имената, които му били казани. Ето как Пол Марше се е превърнал в Пол Лефорт. Човек като тях лесно би могъл да се досети, че тези документи един ден биха могли да се превърнат в официални документи за самоличност, особено ако този Пол Лефорт наистина е живял и загинал някъде надолу по онези места.

На 23 април 1968 два самолета на Червения кръст върнали наемниците окончателно в родината им. Единият самолет излетял директно за Брюксел, с всички белгийци на борда. Всички, с изключение на един. Белгийската общественост се била приготвила да приветства наемниците като герои, но не и полицията. Те проверявали всеки слизащ от самолета и го търсели в списъците за издирвани лица. Марше трябва да е бил взел другия DC-6, който стоварил пътниците си в Пиза, Цюрих и Париж. Двата самолета върнали общо 123-ма европейски и южноафрикански наемници обратно в Европа.

Куин бе убеден, че Марше се е качил на втория самолет, както и в това, че в продължение на двадесет и три години той се е криел, работейки в отдалечени увеселителни паркове, докато не бе ударил часът за последната му мисия в чужбина. В архивите нямаше нищо, което да води към някаква следа. Луц се завърна.

— Още едно последно нещо — каза Куин.

— Не мога — запротестира Луц — В редакцията вече тръгнаха слухове, че пиша статия за историята на наемничеството, а това не е вярно. В момента следя срещата на селскостопанските министри в Общия пазар.

— Трябва да поразшириш кръгозора си — предложи му Куин. — Колко немски наемници са взели участие в бунта в Стенливил, похода към Букаву, обсадата на Букаву и колко са били интернирани в лагера в Руанда?

Луц си водеше записки.

— Вкъщи ме чакат жена и деца, знаеш това, нали?

— Ти си един щастлив човек — отвърна му Куин.

Информацията, която той бе поискал, вече не бе така обширна и Луц се върна от хранилището само след двадесет минути. Този път той остана, докато Куин прочете всичко.

Това, което Луц донесе, бе цялата папка за немските наемници от 1960 година насам. Те бяха десетина. Вилхелм е бил в Конго, при Уотса. Починал от раните си след засадата край пътя към Паулис. Ролф Щайнер е бил в Биафра, но не е ходил в Конго. Сега живеел в Мюнхен. Куин обърна страницата. Зигфрид „Конго“ Мюлер е бил в Конго от началото до края. Починал в Южна Африка през 1983.

Имаше още двама немци от Нюрнберг, адресите бяха дадени, но и двамата бяха напуснали Пети отряд след неговото разформироване, през пролетта на 1967 и не бяха и виждали бунта на Шести отряд в Стенливил през юли. Оставаше, следователно, само един.

Вернер Бернхард е бил в редиците на Пети, но след разформироването му се присъединява към Шрам. Участва в бунта, в похода и обсадата на Букаву — курорта, разположен на брега на езерото. Нямаше даден адрес.

— Къде би могъл да бъде той сега? — попита Куин.

— Щом не е записано, това означава, че е изчезнал — отвърна Луц. — Все пак това е било през хиляда деветстотин шестдесет и осма. Сега сме хиляда деветстотин деветдесет и първа. Той може да е мъртъв… или да е кой знае къде. Хора като него… знаеш… Централна или Южна Америка, Южна Африка…

— Или тук в Германия — подсказа му Куин. Вместо отговор Луц взе телефонния указател на бара. Под името „Бернхард“ имаше четири колонки имена. И това бе само за Хамбург. Във Федералната република има десет провинции, като всяка от тях има по няколко такива указателя.

— Криминално досие? — попита Куин.

— Ако не е регистриран във федералната полиция, ще трябва да преминеш през десет отделни полицейски власти — отговори Луц. — След войната, знаеш, съюзниците бяха така любезни да напишат конституцията ни вместо нас и сега всичко е децентрализирано, за да нямаме никога втори Хитлер. Когато се наложи някой да бъде открит, се получават големи майтапи. Знам, това е част от работата ми, но при човек като този… шансът е много малък. Ако иска да изчезне, ще изчезне и край. Явно го е направил, иначе щеше да даде поне едно интервю през тези двадесет и три години, щеше да се появи в някой вестник. Но не би. Ако бе сторил това, щеше да бъде в архивите ни.

Куин зададе последния си въпрос. Откъде бе родом този Бернхард? Луц прегледа страниците.

— Дортмунд — каза той. — Роден и израснал в Дортмунд. Може би полицията там знае нещичко за него. Но няма да ти кажат нищо. Граждански права, разбираш ли. Тук в Германия ние сме ревностни поддръжници на правата на гражданите.

Куин му благодари й го освободи. Двамата със Сам се спуснаха надолу по улицата, като се оглеждаха за някой по-привлекателен ресторант.

— Накъде ще поемем сега? — попита тя.

— Дортмунд — отвърна той. — Познавам един човек там.

— Скъпи, ти имаш познати навсякъде.

Един ден в средата на ноември Майкъл Одел остана насаме с президента Кормак в Овалния кабинет. Вицепрезидентът бе шокиран от промяната, настъпила в стария му приятел. Джон Кормак не само че не се беше възстановил след погребението, а сякаш още повече се бе свил вътре в себе си.

Не само външният му вид тревожеше Одел. Президентът бе изгубил способността да се съсредоточава, предишната му решителност бе отслабена. Одел се опита да привлече вниманието му към дневника с деловата програма за седмицата.

— А, да — каза Кормак, като направи неуспешен опит да се съживи. — Нека да погледнем.

Той започна да разглежда страницата за понеделник.

— Джон, днес е вторник — тихо каза Одел.

Когато Кормак запрелиства дневника, Одел видя плътните червени линии, с които президентът бе отменил ангажиментите си. В града пребиваваше държавен глава на страна, член на НАТО и президентът трябваше да го посрещне на поляната пред Белия дом. Нямаше да провежда никакви официални разговори — европеецът бе проявил разбиране — а щеше да направи само едно приветствие и толкова.

Проблемът всъщност не се състоеше в това дали европейският лидер ще влезе в положението на президента или не, а в това дали медиите в Америка щяха да го направят, ако той не се появеше на срещата. Одел се опасяваше, че те могат да разберат истинското състояние на нещата.

— Замести ме, Майкъл — помоли Кормак.

Вицепрезидентът кимна.

— Разбира се — отвърна потиснато той. Това бе десетата отложена среща само за тази седмица. Писмената работа можеше да се поеме от служителите в Белия дом, които се справяха добре — Кормак умело бе подбрал екипа си. Но американският народ облича с голяма власт човека, който е едновременно президент, държавен глава, ръководител на изпълнителната власт, главнокомандващ Въоръжените сили, той е човекът, чийто пръст е на ядреното копче. Но срещу известни задължения от негова страна. Едно от тях е, че народът има право да вижда своя президент, при това колкото се може по-често.

Един час по-късно в залата за кризисни ситуации министърът на правосъдието изрази гласно терзанията на Одел.

— Той не може да седи затворен там цяла вечност — каза Уолтърс.

Одел вече им бе разказал за състоянието, в което беше намерил президента преди час. Присъстваха само основните членове: Одел, Станърд, Уолтърс, Доналдсън, Рийд и Джонсън, плюс доктор Армитидж, когото бяха поканили да присъства като съветник.

— Станал е кожа и кости, въобще не е това, което бе само преди пет седмици. По дяволите! — възкликна Одел.

Слушателите му бяха мрачни и потиснати.

Доктор Армитидж обясни, че президентът Кормак страда от тежка травма вследствие на шока, от която, изглежда, бе безсилен да излезе.

— Какво, по дяволите, означава това, като махнете научните си термини? — изръмжа Одел.

— Това означава — отвърна Армитидж търпеливо, — че президентът е изпаднал в такава дълбока скръб по сина си, че е загубил желание да живее.

Веднага след отвличането на Саймън, докладва психиатърът, президентът получил подобна травма, но не толкова силна. Тогава проблемът бил в напрежението и силното безпокойство, причинени от неведението й тревогата — той не знаеше какво става със сина му, дали е жив или мъртъв, дали е добре или е малтретиран, или кога ще бъде освободен.

С течение на дните напрежението се поуталожило. Той бе научил по заобиколен начин от Куин, че синът му поне е жив. С наближаването на деня на размяната и освобождаването дори малко се посъвзел.

Гибелта на единствения му син, и то по такъв жесток и брутален начин, му подействала като смазващ удар. Твърде вглъбен, за да споделя с близките си и твърде сдържан, за да дава външен израз на чувствата си, той заключил мъката в себе си и се потопил в безкрайна меланхолия, която изсмуквала умствената и душевната му мощ, качествата, които хората наричат воля.

Комитетът слушаше мрачно. Те се надяваха психиатърът да им каже какви мисли витаят в главата на президента. При редките им срещи те и без лекар разбираха в какво състояние се намира той. Човек с потъмнял блуждаещ поглед, уморен до смърт и преждевременно остарял, загубил живец и интерес.

В миналото имаше случаи, когато президенти се бяха разболявали по време на мандата си. Отлично смазаната държавна машина се бе справяла добре. Но случай като сегашния досега не бяха имали. Дори и медиите, които слухтяха и настъпваха от всички страни, не поставяха открито въпроса, но той вече бе в главите на малцината присъстващи. Въпросът бе докога Джон Кормак ще може или трябва да бъде президент.

Бил Уолтърс изслуша безмълвно психиатъра. Четиридесет и четири годишен, той бе най-младият в Кабинета, опитен адвокат с блестяща кариера в една калифорнийска корпорация. Във Вашингтон Джон Кормак го бе назначил за министър на правосъдието, за да използва способностите му в борбата с организираната престъпност, голяма част от която се крие зад фасадата на различни корпорации. Тези, които му се възхищаваха, признаваха, че той може да бъде безмилостен, макар и под върховенството на закона, а враговете му — от които си бе спечелил мнозина — се страхуваха от неговата неумолимост.

Външността му бе приятна за окото, на моменти изглеждаше почти момче с младежките си дрехи и модерната, продухана със сешоар прическа. Зад този чар обаче се криеше студенина и безчувственост. Тези, които бяха водили полемики с него, бяха забелязали единствения признак на емоция, който той проявяваше, когато бе на път да постигне целта си — той преставаше да мига. Тогава втренченият му поглед можеше да докара човек до полуда. След като доктор Армитидж излезе, той наруши тягостното мълчание.

— Положението е такова, господа, че ще трябва сериозно да погледнем към двадесет и петата…

Всички те прекрасно я знаеха, но той бе първият, който напомни за нейното съществуване. Съгласно двадесет и петата поправка вицепрезидентът, съвместно с висшите служители на Кабинета, може в писмена форма да съобщи на председателя на Сената и на говорителя на Камарата на представителите становището си, че президентът не е повече в състояние да изпълнява задълженията и правомощията на своя мандат. Двадесет и пета поправка, параграф четвърти, за да бъдем по-точни.

— Без съмнение си я научил наизуст, Бил — сопна се Одел.

— Спокойно, Майкъл — намеси се Джим Доналдсън. — Бил само я спомена.

— Той сам ще си подаде оставката, преди да се стигне дотам — каза Одел.

— Да — отвърна Уолтърс примирено. — Той може да се откаже от поста си по здравословни причини и ще има пълно основание за това. Тогава ще бъде изпратен със съчувствието и благодарността на цялата нация. От нас ще се иска само да му подхвърлим идеята. Това е всичко.

— Не сега, разбира се — възрази Станърд.

— Правилно, правилно. Има време за това — каза Рийд. — Скръбта ще утихне и той ще се съвземе. Отново ще бъде добрият стар Джон.

— Ами ако не бъде? — попита Бил. Немигащият му поглед прониза лицата на всеки един от присъстващите в стаята. Майкъл Одел се изправи рязко. Зад гърба си той имаше не една битка с политически противници, но от Уолтърс лъхаше студенина, която винаги го бе отблъсквала. Човекът бе въздържател, а ако се съдеше по израза на жена му, той вероятно и любов правеше по учебник.

— Добре, ще го държим под око — каза той. — Засега отлагаме решението. Ясно?

Останалите кимнаха и станаха. Разглеждането на двадесет и петата поправка се отлагаше. Засега.

Славата си на град на бирата Дортмунд дължеше на съчетанието от нивята на Долна Саксония и Вестфалия, богати на пшеница и ечемик, и кристално чистите води, бликащи от близките възвишения. Всичко това води началото си от 1293 година, когато крал Адолф от Насау дал на гражданите от малкия градец в южна Вестфалия правото сами да варят пиво.

Много по-късно дошли стоманодобивът, банковото дело и търговията. В началото била само бирата и векове наред дортмундци изпивали по-голямата част от нея сами. Индустриалната революция от средата и втората половина на осемнадесети век осигурила и третата съставка, която се добавила към зърното и водата. Това била жаждата на работниците от фабриките, никнещи като гъби из долината на Рур. Завардил входа на долината, откъдето погледът стига чак до извисяващите се комини на Есен, Дюсбург и Дюселдорф на югозапад, Дортмунд служел като мост между житните поля и работниците, търсещи да утолят жаждата си. Основателите на градчето се възползвали от това и градът се превърнал в столица на пивото в Европа.

В този занаят се бяха наложили седем големи пивоварни — Бринкхоф, Кронен, ДАБ, Щифтс, Ритер, Тиер и Мориц. Ханс Мориц бе директор на една от най-малките пивоварни, представител на осмо поколение от стар благороднически род. Но тъй като беше единствен потомък, той бе едноличен господар на цялата своя империя, което го бе направило извънредно богат. Отчасти богатството му, отчасти известността на името му бяха накарали терористите от бандата на Баадер-Майнхоф да отвлекат дъщеря му Ренате. Преди десет години.

Куин и Сам се настаниха в хотел Рьомишер Кайзер в центъра на града и Куин се опита да намери телефонния му номер в указателя, макар че вероятността бе малка. Номерът, разбира се, не фигурираше там. Върху една хотелска бланка той написа писмо, адресира го лично до него, извика такси и помоли да го занесат в управлението на пивоварната.

— Смяташ ли, че приятелят ти е все още тук? — попита Сам.

— Мисля, че да — отвърна Куин. — Освен ако не е заминал в чужбина или не е в някоя от шестте си къщи.

— Той, изглежда, много обича да пътува — отбеляза Сам.

— Да. Така се чувства по-сигурен. Френската Ривиера, Карибските острови, хижата в планината, яхтата…

Той бе прав в предположението си, че вилата на брега на езерото Констанс е продадена. Там бе извършено отвличането.

Имаше и късмет. Те вечеряха, когато извикаха Куин на телефона.

— Хер Куин?

Той позна гласа, дълбок и изискан. Човекът знаеше четири езика, би могъл да стане и концертиращ пианист. Може би е трябвало да стане.

— Хер Мориц. В града ли сте?

— Спомняте ли си моята къща? Би трябвало. Веднъж прекарахте в нея две седмици.

— Да, сър, зная къде е. Не бях сигурен дали все още я държите.

— Същата си е. Ренате я обича, не ми разреши да я сменя с друга. Какво мога да направя за вас?

— Бих желал да се срещнем.

— Утре сутринта в десет и половина, на чашка кафе.

— Ще дойда.

На следващата сутрин те тръгнаха с колата, излязоха от Дортмунд и продължиха на юг по Рурвалд Щрасе, докато огромната индустриално-търговска зона не остана зад тях. Навлязоха в предградието Зибург. Местността стана хълмиста, гори покриха склоновете. Закътани вътре в тях се простираха именията и домовете на богатите.

Къщата на Мориц се намираше в паркова площ от 15 декара, до която се стигаше по тесен път от Хохензибург Щрасе.

Имението бе същинска крепост. Метална ограда опасваше цялото място, порталът беше от високоякостна стомана и с дистанционно управление. Накрая, от един бор наблизо, дискретно надничаше видеокамера. Нечии очи следяха Куин, който слезе от колата и съобщи за пристигането си през стоманената решетка до портала. Две секунди по-късно порталът се отвори, задвижван от електрически двигатели и веднага се затвори след колата.

— Хер Мориц обича уединението — каза Сам.

— Има защо — отвърна Куин.

Той паркира в алея от светлокафяв чакъл пред една бяла къща с гипсови орнаменти, където бяха посрещнати от иконом в униформа, който ги въведе вътре. Ханс Мориц ги прие в елегантна всекидневна, където кафето ги очакваше в каничка от чисто сребро. Косата му бе станала по-бяла, лицето му по-набраздено, откакто Куин го бе видял за последен път, но ръкостискането му бе запазило твърдостта си и усмивката му бе все така тържествена.

Едва се бяха разположили, когато вратата се отвори и една млада жена се спря в колебание на прага й. Лицето на Мориц грейна. Куин се обърна, за да я види.

Нейната хубост бе някак безучастна, а стеснителността й почти я обезличаваше. Двете малки пръстчета на ръцете й бяха наполовина отрязани. „Тя трябва да е на двадесет и пет сега“, припомни си Куин.

— Ренате, котенце, това е Куин. Спомняш ли си го? Не, разбира се, че не.

Мориц стана, отиде до дъщеря си, прошепна няколко думи в ухото й и я целуна по главата. Тя се обърна и напусна стаята. Мориц седна отново. Лицето му не промени изражението си, но неспокойните движения на пръстите издаваха вътрешното му смущение.

— Тя… м-м-м… знаете, не успя да се възстанови напълно. Терапията продължава. Предпочита да стои вкъщи, рядко излиза. Не иска да се омъжва… след това, което онези изроди й сториха.

На рояла „Стайнбек“ имаше снимка на едно палаво четиринадесетгодишно момиче, което караше ски, заливайки се от смях. Това бе една година преди отвличането. Година по-късно Мориц бе открил жена си в гаража, където един маркуч бе изпълнил затвореното купе на колата с изгорели газове. Куин бе в Лондон, когато му съобщиха за случая. Мориц се раздвижи.

— Извинете ме. Какво мога да направя за вас?

— Опитвам се да открия един човек. Роден е в Дортмунд, преди много години. Може да е все още тук, или някъде в Германия. Може да е мъртъв или да е в чужбина. Не зная.

— За това си има служби, специалисти. Разбира се, и аз мога да се ангажирам… — Мориц помисли, че Куин се нуждае от пари, за да организира частно разследване. — Или може да опитате чрез „Адресна служба“.

Куин поклати глава.

— Съмнявам се дали те ще знаят. Почти е сигурно, че той не се има много с властите. Смятам обаче, че полицията може би го държи под око.

Ако законът се съблюдава строго, когато променя местожителството си, немският гражданин е задължен да уведоми за това Службата за адресна регистрация, като им съобщи както стария, така и новия си адрес. Но както в повечето бюрократични системи на теория е едно, а на практика — съвсем друго. Доста често тези, от които полицията и данъчните власти биха се заинтересували по-живо, не са от най-примерните граждани, ревностно съблюдаващи закона.

Куин нахвърли основните моменти от миналото на Вернер Бернхард.

— Ако е все още в Германия, той е в трудоспособна възраст — каза Куин. — Което означава, че освен ако не е променил името си, той има карта за социално осигуряване, плаща данък общ доход или някой друг му го плаща. Поради миналото си той вероятно е имал неприятности с полицията.

Мориц премисляше всичко това.

— Ако не е нарушавал законите — възможно е дори и един бивш наемник да не е извършил нищо противозаконно вътре в Германия — той няма да има досие в полицията — каза той. — Що се отнася до хората от данъчното и социалното осигуряване, те смятат това за вътрешна информация, която по никакъв начин няма да разкрият нито на вас, нито дори и на мен.

— Те биха я дали в случай на запитване от полицията — каза Куин. — Мислех си дали нямате някой и друг приятел в градската или областната полиция.

— А — възкликна Мориц. Само той си знаеше колко много средства бе дарявал за благотворителни мероприятия, организирани от полицията в Дортмунд и провинция Вестфалия. Както във всички страни по света, парите са власт и с тях може да се купи информация. — Дайте ми двадесет и четири часа. Ще ви се обадя.

Той спази точно обещанието си, но тонът му, когато се обади в Рьомишер Кайзер на следващата сутрин след закуска, бе дистанциран, като че ли този, който му беше предал исканата информация, го бе предупредил за нещо.

— Вернер Рихард Бернхард — бавно изрече той, като че ли четеше от записки. — Четиридесет и осем годишен, бивш наемник в Конго. Да, той е жив и е тук в Германия. Работи в личния екип на Хорст Ленцлингер, търговец на оръжие.

— Благодаря ви. Къде бих могъл да намеря хер Ленцлингер?

— Няма да е лесно. Има офис в Бремен, но живее в покрайнините на Олденбург, община Амерланд. И той като мен обича уединените места. Но приликата свършва дотук. Внимавайте с Ленцлингер, хер Куин. Моите източници ми казаха, че независимо от външния си вид на почтен гражданин, той е свързан с престъпния свят.

Той съобщи на Куин двата адреса.

— Благодаря ви — каза Куин като ги записваше.

От другия край на линията настъпи неловко мълчание.

— Едно последно нещо. Съжалявам. Трябва да ви предам съобщение от полицията в Дортмунд. Моля, напуснете Дортмунд. Не се връщайте повече тук. Това е всичко.

Слуховете за ролята на Куин в това, което се бе случило край шосето в Бъкингамшир, бяха вече тръгнали. Не след дълго на много места вратите щяха да се затварят за него.

— Искаш ли да караш? — попита той Сам, когато опаковаха багажа си и напуснаха хотела.

— Разбира се. Накъде?

— Към Бремен.

Тя разучи картата.

— Мили Боже, той се намира на половината път обратно към Хамбург.

— По-точно — на две-трети. Излизаш на Е-37 за Оснабрюк и следваш пътните знаци. Ще останеш очарована.

Същата вечер полковник Робърт Истърхаус излетя от Джеда за Лондон, направи смяна и продължи полета си директно за Хюстън. Летейки с Боинг над Атлантика, той имаше на разположение цял куп американски вестници и списания.

Три от тях съдържаха статии на една и съща тема, като разсъжденията на авторите им забележително си приличаха. Само дванадесет месеца ги деляха от новите президентски избори през ноември 1992. При нормално развитие на нещата нямаше да се наложи републиканската партия да избира друг кандидат. Президентът Кормак щеше да си осигури без проблеми кандидатурата за втори мандат.

Но събитията през последните шест седмици не бяха обичайни, съобщаваха вестникарите на читателите си — като че ли последните сами не виждаха това. По-надолу те описваха как загубата на единствения му син го травматизирала и сломила волята му.

И тримата автори изброяваха в хронологичен ред примери за липса на концентрация, отложени изказвания и отменени публични изяви през двете седмици след погребението на остров Нантъкет. „Невидимия“ — така един журналист нарече ръководителя на изпълнителната власт.

Заключенията в края на трите статии също бяха сходни. Не би ли било по-удачно ако президентът отстъпи мястото си на вицепрезидента Одел, като по този начин му даде възможност за едногодишно управление, през което да се подготви за преизбиране през ноември 1992?

В края на краищата, разсъждаваха в „Тайм“, основната точка от програмата на Кормак по отношение на външната, отбранителната и икономическата политика — съкращаването на бюджета за отбраната със 100 милиарда долара, придружено от ответно намаление от страна на Съветския съюз — вече се беше провалила.

„Умряла работа“ — така „Нюзуик“ описваше шансовете за ратифициране на договора от Конгреса след коледната ваканция.

Наближаваше полунощ, когато Истърхаус се приземи в Хюстън след дванадесет часа полет и два часа престой в Лондон. Заглавията по вестниците от павилиона на летището в Хюстън бяха отишли още по-далеч — Майкъл Одел е тексасец и ако замести Кормак, за втори път след Джонсън президентът ще бъде от този щат.

Съвещанието с групата от Аламо по график трябваше да трае два дни. Една служебна лимузина закара Истърхаус до Ремингтън, където за него бе запазен апартамент. Преди да си легне, той хвана един от последните информационни бюлетини. Въпросът отново бе поставен на дневен ред.

Полковникът не знаеше за плана „Травис“. Не бе и необходимо. Но това, което той със сигурност знаеше, бе, че една смяна на ръководителя на изпълнителната власт би премахнала последното препятствие по пътя към осъществяването на всичките му мечти — завладяването на Рияд и нефтените полета на Хаза от американския корпус за бързо реагиране, изпратен там от президент, готов на такава стъпка.

Каква случайност, помисли си той, когато сънят го унасяше, каква щастлива случайност.

На стената на един преустроен склад, до тапицираната му врата от тиково дърво, бе поставена малка месингова табелка, на която пишеше просто „Тор Спедицион АД“. Очевидно Ленцлингер криеше истинската същност на своя бизнес зад фасадата на компания за превози, въпреки че никъде наоколо не се виждаха камиони, нито пък миризма на нафта някога бе попивала в дебелите килими на офисите, уединени на четвъртия етаж пред които Куин се озова.

На външния вход на сградата имаше звънец и домофон, както и в коридора на четвъртия етаж, където те бяха допълнени и от видеокамера, част от вътрешната телевизионна система за охрана. Преустройството на този склад, разположен в странична уличка до старите докове, където реката Везер забавя своя бяг към Северно море, за да оправдае съществуването на стария Бремен, не е било евтино.

Секретарката, която той видя в приемната, бе внушителна. Ако Ленцлингер имаше камиони, тя лесно би ги палила с по един къч.

— Ja, bitte? — попита тя, но изпитателният й поглед ясно говореше, че не тя, а той всъщност е молителят.

— Бих желал, ако е възможно, да говоря с хер Ленцлинглер — каза Куин.

Тя си записа името му и изчезна в тайното светилище, като затвори вратата след себе си. Куин имаше усещането, че огледалото, окачено на стената, разделяща двете стаи, е двойно. Тя се върна след тридесет секунди.

— По каква работа го търсите, хер Куин?

— Бих искал да се срещна с един от служителите на хер Ленцлингер, Вернер Бернхард — отвърна той.

Тя отново влезе вътре. Този път се забави повече от минута. Когато се върна, тя плътно затвори вратата на стаята, водеща към неизвестния й обитател.

— Съжалявам, но хер Ленцлингер е зает и не може да говори с вас — каза тя. Звучеше като окончателно решение.

— Ще почакам — каза Куин.

Тя го изгледа така, сякаш съжаляваше, че навремето не е била достатъчно голяма, за да го натика в концентрационен лагер и изчезна за трети път. Когато се върна на бюрото си, тя не отговори нищо и продължи да пише на машината със съсредоточена злоба.

В приемната се отвори друга врата и от нея изскочи един мъж. Той изглеждаше като подвижен трикрилен гардероб и с успех можеше да се пазари за шофьор на един от камионите. Светлосивият му костюм бе така скроен по мярка, че почти не издаваше грамадата мускули отдолу. Късо подстриганата коса, продухана със сешоар, крем след бръснене и превзетата вежливост също говореха за много пари. Ако се махнеше всичко това, отдолу той си оставаше един обикновен бияч.

— Хер Куин — тихо каза той. — Хер Ленцлингер е зает и не може да ви приеме или да отговаря на въпросите ви.

— Сега в момента, да — съгласи се Куин.

— Нито сега, нито друг път. Моля, вървете си.

Куин имаше усещането, че срещата е приключила. Слезе долу и и отправи през павираната улица към колата, в която Сам го чакаше.

— Не мога да се срещна с него през работно време — каза Куин — Затова ще трябва да го посетя в дома му. Да отидем до Олденбург.

Още едно древно селище, от чието речно пристанище векове наред била въртяна търговия надолу по реката Хюнте. Навремето тук е било седалището на рода на граф Олденбург. Централната част — Старият град — е все още оградена на места от предишната градска стена и от стария ров с вода, образуван от множество свързани един с друг канали.

На улица „Свещения призрак“ Куин намери хотел, какъвто винаги предпочиташе — тиха страноприемница с ограден от стена двор — наречен „Граф фон Олденбург“.

Преди да затворят магазините, той успя да посети един за железария и един за спортни стоки. От една будка купи карта на околността с възможно най-едрия мащаб. След вечеря той хвърли Сам в недоумение, като в продължение на един час в хотелската стая правеше възли на всеки петдесет сантиметра по дължината на въжето, което бе купил от железарията. Завърши, като към края му завърза една абордажна кука с три зъбеца.

— Къде ще се катериш? — попита тя.

— По някое дърво, предполагам — бе всичко, което благоволи да й каже. Тя все още спеше, когато призори той излезе.

Откри имението на Ленцлингер час по-късно. То се намираше точно на запад от града, южно от голямото езеро Бад Цвишенан, между селата Портслоге и Янстрат. Цялата област бе заета от обширна равнина, която продължаваше без нито едно хълмче на запад и пресичаше река Емс, за да навлезе в северна Холандия сто километра по-нататък.

Прорязана от безброй реки и канали, отвеждащи водите от блатистата низина към морето, областта между Олденбург и границата е изпъстрена с букови, дъбови и иглолистни гори.

В миналото укрепено феодално владение, имението на Ленцлингер сега бе скътано между две такива горички в частен парк от двадесетина декара, всичко това заградено от стена, висока два метра и половина.

Облечен от глава до пети в зелен маскировъчен костюм, Куин прекара цялата сутрин легнал върху клона на един мощен дъб в гората от другата страна на пътя към имението. Бе скрил лицето си зад маскировъчна мрежа. С помощта на своя бинокъл с висока разделителна способност той успя да види всичко, което го интересуваше.

Сивокаменната къща и пристройките към нея бяха разположени във формата на буквата „Е“. По-късото крило бе самата къща, състояща се от два етажа и тавански помещения. По-дългото крило, където едно време са се помещавали конюшните, сега беше преустроено в самостоятелни апартаменти за помощния персонал. Куин успя да преброи четирима — един иконом, който същевременно бе и прислужник, готвач и две чистачки. Вниманието му бе привлечено повече от системите за охрана, които бяха многобройни и скъпи.

Ленцлингер бе започнал като млад предприемач в края на петдесетте, като продаваше евтини, останали от войната оръжия на всеки, който отидеше при него. Тъй като нямаше разрешително, сертификатите му за крайния потребител бяха подправени, а и самият той не задаваше никакви въпроси. Това бе епохата на антиколониалните войни и на революциите в Третия свят. Като балансираше по ръба ни закона, той си изкарваше прехраната, но нищо повече.

Големият удар дойде, когато избухна гражданската война в Нигерия. Успя да измами онези от Биафра с повече от половин милион долара — те бяха платили за базуки, но вместо тях получиха чугунени водосточни тръби. Предположението му, че сражавайки се на живот и смърт, те ще бъдат възпрепятствани да дойдат при него, за да си разчистят сметките, се оказа вярно.

В началото на седемдесетте той успя да си набави разрешително за търговия с оръжие — Куин можеше само да гадае колко му е струвало всичко това — което му позволи да снабдява половин дузина воюващи групировки от Африка, Централна Америка и Близкия изток. Освен това той успяваше да направи по някоя и друга „черна“ сделка (много по-изгодни от другите) с ЕТА, ИРА и още няколко като тях. Той купуваше от Чехословакия, Югославия и Северна Корея, които се нуждаеха от твърда валута, и продаваше на тези, които бяха решени на всичко. Докъм 1985 година той преговаряше за доставката на нова военна техника от Северна Корея и за двете страни в ирано-иракската война. Неговите запаси бяха използвани дори от някои правителствени разузнавателни агенции, в случаите, когато те се нуждаеха от оръжие без сертификат за произход за извършване на дирижирани отвън преврати.

Тази кариера го бе направила много богат. Бе му спечелила също така и много врагове. На парите той бе решил да се наслаждава, и неприятелите си — да огорчава.

Всеки един прозорец, на първия и втория етаж, бе с електронни защита. Въпреки че не можеше да види алармените устройства, Куин бе сигурен, че и вратите са надлежно защитени. Това бе вътрешният пръстен. Външният пръстен бе изграден по стената. Тя ограждаше без прекъсване целия имот, като отгоре й имаше два реди бодлива тел. Дърветата вътре в парка бяха окастрени така, че да няма клони, които да се надвесват извън оградата. Имаше и нещо друго, което просветваше в редките лъчи на зимното слънце. Една жица, опъната като струна, вървеше по върха на стената, като бе отделена от нея чрез керамични трупчета. Тя бе под напрежение, свързана към алармената система и реагираше при най-малък допир.

Пространството между стената и къщата бе открито — петдесетина метра в най-тесния участък — и бе обхождано от обективите ни видеокамери и пазено от кучета. Той наблюдаваше как два вързани добермана с намордници получаваха полагаемата им се закуска. Кучкарят бе твърде млад, за да бъде Бернхард.

Куин отбеляза, че в девет без пет към Бремен потегли един Мерцедес 600 с тъмни стъкла. Ходещият трикрилен гардероб настани на задната седалка една загърната с шал фигура, чиято глава бе скрита в кожена шапка и се настани на предната седалка до шофьора. Колата профуча през отворения метален портал и излезе на пътя. Минаха точно под клона, върху който лежеше Куин.

Куин предполагаше, че телохранителите са четирима, може би петима. Шофьорът изглежда бе един от тях, ходещият гардероб — със сигурност. Оставаше кучкарят и вероятно още един вътре в къщата. Бернхард?

Командният пулт на алармената система изглежда бе разположен в една стая на приземния етаж, където пристройката за персонала се съединяваше с къщата. Кучкарят на няколко пъти влезе и излезе оттам, като използваше една малка врата, водеща направо към поляната. Куин предположи, че нощната охрана вероятно може да управлява прожекторите и видеокамерите от стаята, както и да пуска кучетата. До обяд Куин състави плана си, слезе от дървото и се върна в Олденбург.

Със Сам прекараха следобеда в пазаруване — той нае един микробус и разнообразни инструменти, тя довърши покупките от списъка, който той й бе дал.

— Може ли да дойда с теб? — попита тя. — Ще чакам отвън.

— Не. Дори една кола по този затънтен селски път през нощта бие на очи. А две са равни на цяло задръстване.

Той й разказа какво възнамерява да прави.

— Само бъди там, когато се върна — каза й той. — Нещо ми подсказва, че тогава може много да бързам.

В два часа след полунощ той спря пред каменната стена и паркира близо до нея. Камионетката му бе с висок покрив и това му даваше възможност, когато се качеше върху покрива й, да вижда ясно над стената. В случай, че някой любопитко решеше да задава въпроси, отстрани на микробуса с помощта на самозалепваща лента бе изобразен фирменият знак на монтьор на телевизионни антени. Това щеше да обясни и наличието на алуминиевата телескопична стълба, монтирана върху покрива на колата.

Когато главата му се показа над стената, той видя осветените от луната голи дървета в парка, поляната, стигаща до самата къща и мъждукащата светлинка от прозореца на стаята, където бе нощната охрана.

Мястото, което той бе избрал за осъществяването на своя план, бе едно самотно дърво вътре в парка, което се намираше само на два метра и половина от стената. Застана на покрива на камионетката и внимателно завъртя като ласо малката пластмасова кутийка, вързана към края на рибарско влакно. Когато бе набрал достатъчно инерция, той отпусна влакното. Пластмасовата кутийка излетя по лека парабола, влезе в клоните на дървото и започна да пада към земята. След малко рибарското влакно я спря. Куин отпусна влакното дотолкова, че да остави кутийката да се люлее сред клоните на два метра над тревата в парка, след което завърза влакното.

Той запали двигателя и премести безшумно микробуса на около сто метра надолу покрай стената и спря точно срещу стаята на охраната. Отстрани на колата бе монтирал стоманени скоби, нещо, което на сутринта щеше доста да озадачи компанията, която му я бе дала под наем. Куин вкара стълбата в тях, за да може алуминиевата конструкция да мине високо над стената. От последното й стъпало той лесно можеше да скочи напред и да се приземи долу в парка, като избегне бодливата тел и алармената жица. Покатери се по стълбата, завърза спасителното въже към последното й стъпало и зачака. Забеляза тъмната фигура на добермана да пресича с големи скокове едно огряно от луната петно в парка.

Звукът, когато бе включен, бе твърде тих и Куин не можеше да го чуе, но не и кучетата. Той видя как едното от тях се спря, замря и се заслуша, след това се втурна към мястото, където сред клоните черната кутийка се люлееше на найлоновото влакно. Секунди по-късно довтаса и второто куче. Две камери върху стената на къщата се завъртяха, за да ги проследят. Кучетата не се върнаха.

След пет минути тясната врата се отвори и оттам излезе един мъж. Това не бе кучкарят от сутринта, а нощният пазач.

— Лотар, Вотан, какво става? — тихо извика той. Сега и той, и Куин чуха доберманите да ръмжат и яростно да лаят някъде в реда от дървета. Човекът се върна, погледна мониторите, но на тях нищо не се виждаше. Появи се с фенерче, извади пистолет и тръгна към кучетата. Вратата бе оставена отворена.

Като тъмна сянка Куин скочи от върха на стълбата, далеч напред и навътре, след това четири метра надолу. Приземявайки се, той се претърколи като парашутист, изправи се и затича между дърветата към стаята на охраната. След като влезе, той затвори и заключи вратата отвътре. Един бегъл поглед върху мониторите му бе достатъчен, за да види, че пазачът все още се мъчеше да обуздае доберманите на стотина метра от него. В края на краищата човекът щеше да забележи касетофона, който висеше от едно клонче на два метра над земята и бълваше безкраен поток от кучешки лай и ръмжене, карайки разярените добермани да скачат в напразни опити да го достигнат. Цял час бе необходим на Куин, за да приготви този запис в хотелската си стая, за безкраен ужас на останалите гости. Когато пазачът откриеше измамата, щеше да бъде твърде късно.

В стаята на охраната имаше и друга врата, която водеше към къщата. Куин се изкачи по стълбите на етажа, на който се помещаваха спалните. Шест гравирани врати от дъб, всичките от които изглежда водеха към спални помещения. Светлината, която той бе забелязал миналата сутрин призори, сочеше че спалнята на собственика е в дъното. Така и се оказа.

Хорст Ленцлингер се събуди с усещането, че нещо твърдо и болезнено е напъхано в лявото му ухо. След миг нощната лампа до леглото му светна. Вбесен, той изписка веднъж, след това безмълвно зяпна лицето над него. Долната му устна затрепери. Той позна мъжа, посетил офиса му, чието изражение тогава не му хареса. Още по-малко му харесваше сега. Но това, което намираше за най-неприятно, бе дулото на пистолета, вкаран на два сантиметра вътре в ухото му.

— Бернхард — каза мъжът в бойния маскировъчен костюм. — Искам да говоря с Вернер Бернхард. Използвай телефона. Извикай го тук. Сега.

С трепереща ръка Ленцлингер се пресегна към домашния си телефон върху нощната масичка, набра вътрешен номер и от слушалката се чу сънлив глас.

— Вернер — с изтънял гласец каза той, — размърдай си задника и ела тук. Веднага. Да, в моята спалня. Бързо.

Докато чакаха, Ленцлингер наблюдаваше Куин със смесица от страх и неприязън. Върху чаршафите от черна коприна до него спеше едно дребно виетнамско момиче, купено за тази нощ, което изхлипваше от време на време в съня си. Кафявото й тяло, тънко като клечица, наподобяваше кукла. Бернхард пристигна, надянал поло върху пижамата си. Той съзря картината и зяпна сащисан.

Годините му отговаряха на описанието — към петдесетте. Неприятно, бледо лице, жълтеникаво-червена коса, посивяваща отстрани, малки сиви очички.

— Какво става тук, хер Ленцлингер?

— Тук аз задавам въпросите — каза Куин на немски. — Кажи му да отговаря бързо и да казва истината. В противен случай ще ти трябва лъжичка, с която да изгребеш мозъка си от абажура. Хич не ми пука, да знаеш, дръвник такъв. Само това му кажи.

Ленцлингер се подчини. Бернхард кимна.

— Ти си бил в Пети отряд под командването на Джон Петерс?

— Да.

— След това си останал и си участвал в бунта в Стенливил и похода до Букаву и обсадата?

— Да.

— Срещал ли си някога един едър белгиец, който да се казва Пол Марше, известен като „Големия Пол“?

— Да, спомням си го. Дойде при нас от Дванадесети отряд, групата на Шрам. След като улучиха Денар в главата, всички минахме под командването на Шрам. Е, и?

— Разкажи ми за Марше.

— Какво по-точно?

— Всичко. Как изглеждаше той?

— Голям, дори огромен, близо два метра, добър боец, бил е механик по двигатели.

Да, помисли си Куин, някой е трябвало да ремонтира онзи форд Транзит, някой, който разбира от двигатели и заваряване. Значи белгиецът беше механикът.

— Кой бе най-близкият му приятел, от началото до края?

Куин знаеше, че между наемниците, както между полицаите, патрулиращи по двойки, се изгражда здраво бойно другарство. Те си вярват и разчитат един на друг повече от останалите хора, особено когато нещата загрубеят. Бернхард сбърчи чело, като се ровеше из паметта си.

— Да, имаше един, който не се отделяше от него. Бяха се сприятелили, когато Марше бил в Пети отряд. Южноафриканец — те говореха на един и същ език, нали разбирате? Фламандски или Африкаанс.

— Име?

— Преториус. Яни Преториус.

Сърцето на Куин се сви. Южна Африка е толкова далеч, освен това Преториус е често срещано име.

— Какво стана с него? Върна се в Южна Африка? Мъртъв?

— Не, последното, което чух за него бе, че се е установил в Холандия. Всичко бе толкова отдавна. Вижте, не знам къде е той сега. Говоря истината, хер Ленцлингер. Това, което ви казах, научих случайно преди десет години.

— Той наистина не знае повече — запротестира Ленцлингер. — А сега извади това нещо от ухото ми.

Куин знаеше, че нищо повече няма да научи от Бернхард. Той сграбчи отпред пижамата на Ленцлингер и го изкара от леглото.

— Тръгваме към входната врата — каза Куин. — Бавно и спокойно. Бернхард, ръцете върху главата. Тръгваш първи. Ха си мръднал, ха съм пробил на шефа ти още един пъп.

Един след друг заслизаха по тъмните стълби. Когато стигнаха до външната врата, чуха някой да я блъска отвън — кучкарят се мъчеше да влезе вътре.

— Към задния изход — изкомандва Куин.

Те едва бяха изминали половината разстояние до стаята на охраната, когато Куин се блъсна в един дъбов стол, който не бе забелязал, и залитна. Той изпусна Ленцлингер. За миг тантурестият нисък мъж се изстреля към голямата зала, като викаше телохранителите си така, сякаш някой го колеше. Куин халоса Бернхард с пистолета си и го повали на пода, сетне се затича към стаята на охраната и през вратата й — към парка.

Той току-що бе преполовил разстоянието до оградата, когато на вратата зад него се появи Ленцлингер и насъска кучетата след него. Куин се обърна, прицели се в него и натисна веднъж. След това се обърна и продължи да бяга. Чу се вик на болка от търговеца на оръжие, който изчезна обратно в къщата.

Куин натъпка пистолета зад колана си и успя да хване края на спасителното въже, изпреварвайки двата добермана само с десет метра. Когато те скочиха към него, той се залюля към стената, стъпи върху алармената жица отгоре и се стовари върху покрива на камионетката. Цялата къща се разтресе от острия звън на алармената система. Той захвърли стълбата, включи на скорост и се понесе надолу по пътя, преди онези да успеят да организират преследването му.

Както се бяха уговорили, Сам чакаше в колата срещу „Граф фон Олденбург“, взела целия багаж и уредила сметките в хотела. Той изостави камионетката и се прехвърли при нея.

— Давай на запад — каза той. — Шосе Е-22 за Лиер и Холандия.

Хората на Ленцлингер бяха в две коли и имаха радиовръзка както помежду си, така и с къщата в имението. Някой от къщата се бе обадил на най-луксозния хотел в града, „Сити Клъб“, но му бе отговорено, че Куин не е регистриран там. Още десет минути бяха необходими на този човек, за да звънне поред на всички хотели в града, докато не установи накрая, че хер и фрау Куин са напуснали „Граф фон Олденбург“. Но успя все пак да получи общо описание на колата им.

Сам бе излязла от Офенер щрасе и бе поела по околовръстния пръстен 293, когато зад тях се появи сив Мерцедес. Куин се свлече надолу и се сви така, че главата му да бъде под рамката на прозореца. Сам отби от околовръстното шосе и хвана аутобана Е-22. Мерцедесът ги последва.

— Настигат ни — каза тя.

— Карай нормално — изломоти Куин от скривалището си. — Дай им една лъчезарна усмивка и им махни с ръка.

Мерцедесът се изравни с тях. Все още бе тъмно и отвън не можеше да се види вътрешността на форда. Сам обърна глава към тях. Тя не познаваше нито трикрилния гардероб, нито кучкаря от предната сутрин.

Отправи им лъчезарна усмивка и им махна лекичко с ръка. Мъжете я зяпаха безизразно. Изплашените хора, когато бягат, не се усмихват и не махат с ръка. След няколко секунди мерцедесът ускори ход, направи обратен завой на следващата пресечка и се запъти обратно към града. Десет минути по-късно Куин се надигна и седна отново.

— Изглежда, че не си му симпатичен на този хер Ленцлингер — каза Сам.

— Че как да съм му симпатичен? — печално отговори той. — Току-що му гръмнах оная работа.

14.

— Вече е потвърдено, че саудитският празник в чест на Диамантения юбилей от основаването на кралството ще бъде на седемнадесети април — съобщи полковник Истърхаус на групата от Аламо следващата сутрин.

Те се бяха разположили в просторния кабинет на Сайръс Милър, на последния етаж на небостъргача Пан-Глоубъл в центъра на Хюстън.

— Предсрочно е завършен стадионът, струващ половин милиард долара, който е изцяло покрит с купол от синтетична материя с ширина двеста метра. Втората половина от милиарда, отделен за тази проява на самовъзхвала, ще бъде похарчен за храна, бижута, дарове, гостоприемство, луксозни хотели и вили за държавните мъже от целия свят, както и за самото представление. Седем дни преди истинското представление и преди очакваните петдесет хиляди гости от чужбина да са пристигнали, ще има генерална репетиция. Кулминацията на това представление с продължителност цели четири часа ще бъде щурмуването на старата крепост Мусмак, на която ще бъде направено точно копие с истинските й размери и вид, както е изглеждала през 1902 година. Конструкцията ще бъде изградена от най-опитните декоратори и монтажници на Холивуд. „Защитниците“ ще бъдат подбрани от кралската гвардия и ще носят турските одежди от онова време. Атакуващият отряд ще бъде съставен от петдесет млади принца на династията, всичките на коне, и ще бъдат предвождани от един младеж, роднина на краля, който прилича на шейх Абдул Азис от 1901.

— Добре — провлечено каза Сканлън. — Умирам за местен колорит. А преврата?

— Точно тогава той ще бъде извършен — каза полковникът. — Единствената публика в огромния стадион по време на генералната репетиция ще се състои от шестстотинте най-видни представители на династията, начело със самия крал. Всичките те са бащи, чичовци, майки и лели на участниците в представлението и ще са изпълнили сектора, определен за кралската династия. Когато последните участници от предходния номер напуснат стадиона, аз ще задействам компютърната блокировка на изходните врати. След това ще бъдат отворени входните врати, за да пропуснат петдесетте ездача. Това, което никой няма да очаква, с изключение на мен, е че след тях с голяма скорост ще влязат десет камиона. Те ще бъдат дегизирани да изглеждат като военни коли и ще са паркирани край входове. След като и последният камион влезе в стадиона, входните врати ще бъдат блокирани от компютъра. След това и птичка не ще може да изхвръкне оттам. Убийците ще изскочат от камионите, ще се втурнат към кралския сектор и ще открият огън. Една част от тях ще останат на сцената, за да очистят петдесетте принца и „защитниците“ от кралската гвардия, намиращи се в макета на крепостта Мусмак, които ще са въоръжени само с халосни патрони. Петстотинте души от кралската гвардия, разположени около сектора на почетните особи, ще се опитат да ги защитят: Техните боеприпаси ще бъдат дефектни и в повечето случаи ще експлодират в ръцете им, убивайки тези, които ги държат. В други случаи пушките ще блокират. Пълното унищожение на кралската династия ще трае около четиридесет минути. Всяка сцена ще бъде заснета от видеокамери и изпратена по ефир на саудитската телевизия. Не след дълго зрелището ще може да бъде видяно и от повечето страни около залива.

— Как възнамерявате да накарате кралската гвардия да подмени боеприпасите си? — попита Мойр.

— В Саудитска Арабия са откачени на тема сигурност — отвърна полковникът — и именно поради тази причина произволните промени в рутинните процедури са нещо обичайно. Те винаги ще се подчинят на която и да е заповед, стига да изглежда, че тя е издадена от голямо началство. Аз ще подготвя документа със заповедта, като използвам един празен лист, върху който успях да получа подписа на министъра на вътрешните работи. Няма значение как. Генерал-майор Ал Шахри от Египет отговаря за склада с боеприпасите. Той ще осигури дефектната пратка с патрони. След това Египет ще трябва да получи достъп до саудитския нефт на приемлива за тях цена.

— Ами редовната войска? — попита Салкинд. — Те са петдесет хиляди.

— Да, но не всички са в Рияд. Местните военни подразделения ще са заминали на учение на сто и петдесет километра от града и по план ще трябва да се върнат в Рияд в деня преди генералната репетиция. Обслужването на военните машини е поверено на палестинци, част от огромния чуждестранен контингент от специалисти, които извършват онези дейности, които саудитците не могат. Те ще направят така, че придвижването да стане невъзможно и деветте хиляди войници от Рияд ще бъдат изолирани в пустинята.

— Какво ще получат палестинците в замяна? — попита Коб.

— Възможност да получат гражданство — отвърна Истърхаус. — Въпреки че техническата инфраструктура на Саудитска Арабия се крепи на наетите близо четвърт милион палестинци по всички стъпала на йерархията, те не могат да се сдобият с гражданство. Независимо от вярната им служба, те никога няма да го получат. Но при новия режим те биха могли да се сдобият с гражданство след шестмесечно пребиваване в страната. Тази мярка сама по себе си ще е достатъчна, за да накара един милион палестинци да напуснат Западния бряг и ивицата Газа, Йордания и Ливан и да се заселят в новата си родина, южно от Нефуд, а в северната частна Близкия изток ще се възцари мир.

— А след клането? — въпросът бе зададен от Сайръс Милър. Той не си падаше по смекчените изрази.

— Когато престрелката в стадиона е към края си, той ще бъде подпален — каза полковник Истърхаус с равен глас. — Това е предварително уредено. Пламъците бързо ще погълнат конструкцията на стадиона, заедно с убитите и техните убийци. Камерите ще продължават да снимат, докато и те не се стопят. След това по телевизията ще се появи самият имам.

— Какво ще каже той? — запита Мойр.

— Неща, които ще хвърлят в ужас всичко живо в района на Близкия изток и Запада. За разлика от покойния Хомейни, който винаги говореше много спокойно, този тук е истински луд. Когато ораторства, той изпада в необуздан екстаз, тъй като вярва, че от неговите уста излизат словата на Аллах и Мохамед, които всеки трябва да чуе.

Милър кимна разбиращо. Той също знаеше как се чувства човек избран от Бога за негов наместник.

— Когато завърши заплашителната си реч, в която призовава за незабавно унищожение на всички светски и сунитски правоверни режими около саудитските граници, заканвайки се да използва целия доход от 450 милиона долара на ден в служба на Свещения Терор и, ако му бъде попречено, да унищожи нефтените находища при Хаза, всяко едно арабско кралство, емират, шейхство и република от Оман на юг до турската граница на север, ще затрупат Запада с призиви за помощ. А това означава Америка.

— Ами този прозападен саудитски принц, който ще го замести? — попита Коб. — Ако се провали…

— Няма да се провали — уверено отвърна полковникът. — Точно както военните камиони и изтребителите-бомбардировачи на военновъздушните сили ще бъдат парализирани, за да не могат да предотвратят клането, по същия начин те ще бъдат приведени в готовност, за да се отзоват навреме на призива на принца. Палестинците ще се погрижат за това.

— На път за генералната репетиция принц Халиди бин Судаири ще се отбие в дома ми. Там той ще обърне една чашка — няма съмнение в това, той е алкохолик. В напитката ще има упойващи вещества. В продължение на три дни ще бъде държан в мазето от моите йеменски прислужници. Там той ще подготви по една видео и аудио касета, чрез които ще съобщи, че той, законният наследник на чичо си, е жив и здрав. След това ще призове Америка да окаже помощ за възстановяване на законността. Обърнете внимание на израза, господа — Съединените щати ще се намесят не за да извършат контрапреврат, а за да възстановят законността, с пълната подкрепа на арабския свят. След това ще закарам принца в американското посолство, където той ще бъде в безопасност. Това ще принуди Съединените щати волю-неволю да се намесят, тъй като посолството ще трябва да се отбранява от тълпите шиити, които ще искат принцът да им бъде предаден. Но религиозната полиция, армията и народът все още няма да имат готовност да се опълчат срещу шиитските узурпатори и да ги избият до крак. Смелост за това ще им вдъхне пристигането на първите въздушнопреносими части на Съединените щати.

— А каква ще бъде жетвата след всичко това, полковник? — запита бавно Милър. — Ще получим ли това, което желаем — нефт за Америка?

— Всички ще получат това, което са искали, господа. Палестинците получават своя родина, египтяните — нефтена квота, за да хранят масите. Чичо Сам получава контрол над саудитските и кувейтските запаси и, следователно, над световните цени на нефта за благото на човечеството. Принцът се възкачва на престола — той е жалък пияница, от чието рамо няма да се отделям нито за миг. Само саудитците ще загубят богатството си и ще се върнат да пасат козите си. Сунитските арабски държави ще си вземат поука от всичко това, което става до границите им. Изправени лице в лице срещу шиитите, които ще са изпаднали в безумна ярост от това, че са били толкова близо до успеха и са се провалили, светските държави няма да имат друг избор, освен да подложат фундаментализма на преследване и унищожение преди самите те да станат негова жертва. До пет години в целия район от Каспийско море до Бенгалския залив ще се възцари мир и благоденствие.

Петимата от Аламо седяха смълчани. Двама от тях бяха възнамерявали само да отклонят потока саудитски нефт към Америка и нищо повече. Останалите трима се бяха съгласили да продължат докрай. Това, което току-що бяха чули, бе план за прекрояване на една трета от картата на света. На Мойр и Коб, за разлика от останалите трима, да не говорим за полковника, им мина през ума, че Истърхаус всъщност е един крайно неуравновесен егоцентричен маниак. И двамата осъзнаха, че са се хванали на хоро, от което нито могат да се откопчат, нито могат да спрат.

Сайръс Милър покани Истърхаус на дискретен обяд за двама в трапезарията до кабинета си.

— Никакви проблеми, полковник? — запита той над пресните праскови от собствената му оранжерия. — Наистина ли няма никакви проблеми?

— Би могъл да се появи един, сър — каза внимателно полковникът. — Аз разполагам със сто и четиридесет дни до деня X. Време предостатъчно за изтичане на информация, което може да провали замисъла ни изцяло. Има един младеж, бивш банков служител… понастоящем живее в Лондон. Името му е Ланг. Бих искал някой да поговори с него.

— Разкажете ми — каза Милър. — Разкажете ми за мистър Ланг.

Два часа и половина след бягството им от Олденбург, Куин и Сам влязоха с колата в Гронинген, град в Северна Холандия. Столица на провинция със същото име, Гронинген, както германския град отвъд границата, води началото си от Средновековието, с централна част — Старият град, защитен с пръстенообразен канал. Някога жителите му са можели да се втурнат към центъра, вдигайки след себе си четиринадесетте моста, за да намерят спасение зад рововете с вода.

Градските власти бяха проявили завидна мъдрост, като постановиха, че Старият град не трябва да бъде заграбен от индустриалната зона или в него да нахлуе железобетонът — модерното увлечение, разпространило се в средата на двадесети век. Вместо това той бе възстановен и освежен — окръжност с диаметър почти километър, изпъстрена с алеи, пазарчета, улици, площади, църкви, ресторанти, хотели и пешеходни зони, почти всички с калдаръмена настилка. Напътствана от Куин, Сам спря колата пред хотел „Де Доелен“, където се регистрираха.

В Стария град съвременните здания са рядкост, но едно от тях е облицованият с червени тухли пететажен блок на Раде Маркт, в който се помещава полицейският участък.

— Познаваш ли някого тук? — попита Сам, докато се приближаваха до сградата.

— Да, преди години — призна Куин. — Може и да е излязъл в пенсия. Надявам се, че не е.

Вярно се оказа второто. Младият русоглав офицер зад бюрото в приемната потвърди, че, да, инспектор Де Гроот сега е главен инспектор и е началник на полицията в града. За кого да съобщи?

До Куин достигна викът на изненада от телефонната слушалка, когато полицаят позвъни на горния етаж. Младежът се ухили.

— Изглежда, че ви познава, господине.

Незабавно бяха въведени в канцеларията на главен инспектор Де Гроот. Той ги очакваше и тръгна срещу им, за да ги поздрави — едър червендалест мечок с пооредяла коса. Той бе с униформа, но по чехли, за да отдаде дължимото на нозете си, които в продължение на тридесет години бяха трамбовали по калдаръмените улици.

Холандската полиция има два отдела — общинска полиция и криминален отдел. Де Гроот отговаряше напълно на представата за шеф на общинска полиция, чийто благ нрав и добродушна осанка отдавна му бяха спечелили прозвището татко Де Гроот сред собствените му служители и простолюдието.

— Куин, Боже мой, Куин. Колко много време измина от Ассен.

— Четиринадесет години — потвърди Куин, като се ръкуваха. След това той представи Сам, без да споменава, че работи във ФБР. В кралство Холандия тя нямаше никакви пълномощия, освен това те бяха тук неофициално. Татко Де Гроот поръча кафе — посещението им бе малко след закуска — и попита какво ги бе довело в неговия град.

— Търся един човек — каза Куин. — Предполагам, че може да живее в Холандия.

— Може би някой стар приятел? Някой от доброто старо време?

— Не, никога не съм го срещал.

Лъчезарният поглед в искрящите очи на Де Гроот не трепна, но ръката му започна по-бавно да разбърква кафето.

— Чух, че си напуснал Лойд’с — каза той.

— Точно така — отвърна Куин. — Приятелката ми и аз се опитваме да услужим на едни наши познати.

— Издирвате безследно изчезнали? — запита Де Гроот. — Ново начинание за теб. Добре, как се казва и къде живее?

Де Гроот му дължеше услуга. През май 1977 година група фанатици от Южните Молукски острови, решили да възстановят родината си в бившата холандска колония Индонезия, търсеха начини да направят каузата си обществено достояние и с тази цел бяха отвлекли един влак и окупирали едно училище в близкия град Ассен. Във влака пътуваха петдесет и четири пътника, а в училището имаше стотина ученика. Това бе нещо ново за Холандия и по онова време те нямаха обучени екипи за спасяване на заложници.

Тогава Куин работеше за първа година в една фирма на Лойд’с, специализирана в такива неща. Той бе изпратен да преговаря заедно с двама сержанти с приятни, вдъхващи доверие гласове, изпратени от английските Специални въздушни части, официалния принос на Лондон в това дело. Де Гроот командваше местната полиция, хората от СВЧ поддържаха връзка с холандската армия.

Де Гроот се бе вслушал във високия и слаб американец, който изглежда добре познаваше психиката на насилниците, заели влака и училището. Той бе изказал предположение какво би станало, ако частите влязат и терористите открият огън. Де Гроот бе заповядал на хората си да изпълняват нарежданията на американеца и благодарение на това двама от тях си спасиха живота. В края на краищата се наложи както влакът, така и училището да бъдат щурмувани. В престрелката загинаха шестима от терористите и двама от пътниците във влака. От страна на армията и полицията нямаше жертви.

— Казва се Преториус. Яни Преториус — каза Куин.

Де Гроот сви устни.

— Често срещано име, Преториус — каза той. — Знаеш ли в кой град или село живее?

— Не. Но той не е холандец. По рождение е южноафриканец и подозирам, че никога не е получавал холандско гражданство.

— Тогава ще имаш проблеми — каза му Де Гроот. — Ние не разполагаме с общ списък на всички граждани с чужда националност, живеещи в Холандия. Граждански права, нали разбираш.

— Той е бил наемник в Конго. Смятах, че такова минало, плюс факта, че идва от страна, с която Холандия едва ли е в приятелски отношения, би му осигурило присъствие в някоя справка някъде.

Де Гроот поклати глава.

— Не е задължително. Ако пребивава тук незаконно, тогава той няма да фигурира в нито един регистър, тъй като в противен случай щяхме да го екстрадираме за нелегално влизане в страната. Ако е тук по законен начин, той ще бъде регистриран още при влизане, но ако след това не е нарушавал холандските закони, то би могъл свободно да се движи, без да бъде проверяван. Част от нашите граждански права.

Куин кимна. Той знаеше, че в Холандия са откачени на тема граждански права. Освен че бяха благосклонни към хората, стриктно съблюдаващи закона, те правеха безгрижен живота и на развратниците и мизерниците. Ето защо старият приказен Амстердам се бе превърнал в европейска столица на търговия с наркотици, на терористи и продуценти на порнофилми с деца.

— Как човек като него би могъл да си осигури разрешение за влизане и заселване в Холандия? — попита той.

— Ами ако се е оженил за холандка, той ще го получи. Това ще му даде дори и право да стане холандски поданик. След това той може просто да изчезне.

— Социалното осигуряване, данъчните, имиграционните власти?

— Те няма да ти кажат — отвърна Де Гроот. — Ще се таксува като вмешателство в личния му живот. Дори ако аз искам тази информация, ще трябва да представя криминално обвинение срещу този човек, за да оправдая запитването си. Повярвай ми, просто не мога да направя това.

— Значи не можеш по никакъв начин да ми помогнеш? — попита Куин.

Де Гроот се загледа навън през прозореца.

— Един мой племенник работи в СВС — каза той. — Ще трябва да е неофициално… Твоят човек може да фигурира при тях.

— Помоли го, моля те — каза Куин. — Ще ти бъда много благодарен.

Докато Куин и Сам се разхождаха по Остерстраат, търсейки къде да обядват, Де Гроот се обади на племенника си в Хага. Младият Коос Де Гроот бе младши офицер в Службата за вътрешна сигурност на Холандия. Въпреки че беше много привързан към своя чичо-мечок пъхал не един път в ръката му банкнота от десет гулдена, когато племенникът бе още момче, той трябваше доста време да бъде увещаван. Извличането на информация от компютъра на СВС не бе нещо, за което един общински полицай от Гронинген би отправил молба току-така.

На следващата сутрин Де Гроот се обади на Куин и час по-късно те се срещнаха в полицейския участък.

— Твоят Преториус е интересна птица — каза Де Гроот, като разглеждаше записките си. — Изглежда, че при пристигането си в Холандия преди десет години той е заинтересувал с нещо нашата СВС, затова те за всеки случай са му направили досие. Някои от данните в това досие им предоставил самият той — естествено похвалите и успехите — а други са взети от изрезки от вестници. Ян Петер Преториус, роден през 1942 в Бломфонтейн. Следователно той сега е на четиридесет и девет години. Представил се е като художник-декоратор.

Куин кимна. Някой бе пребоядисал Транзита, изписал отстрани „Плодове — Барлоу“ и нарисувал щайги с ябълки от вътрешната страна на задните прозорци. Той предположи, че Преториус е и бомбаджията, чието устройство бе изгорило Транзита до основи. Знаеше, че това не бе дело на Зак. В склада при Бабидж Зак бе усетил мириса на марципан и бе сметнал взрива за Семтекс. Семтекс няма мирис.

— След като напуснал Руанда, през 1968 се върнал в Южна Африка, след това известно време работил в охраната на диамантената мина Де Беерс в Сиера Леоне.

Да, човекът, който различаваше истинските диаманти от фалшивите и знаеше какво представлява кубичният циркониев двуокис.

— Преди дванадесет години тръгнал да обикаля и стигнал до Париж. Там се запознал с момиче от Холандия, работещо в едно френско семейство и двамата сключили брак. Това му дало достъп до Холандия. Неговият тъст го назначил за барман. Тъстът изглежда притежавал два бара. Преди пет години те се развели, но Преториус успял да спести достатъчно, за да си купи свой собствен бар. Сега той държи този бар и живее над него.

— Къде? — попита го Куин.

— Градът се казва Ден Бош. Знаеш ли го?

Куин поклати глава.

— А барът?

— „Златния лъв“ — отвърна Де Гроот.

Куин и Сам сърдечно му благодариха и си тръгнаха. След като излязоха, Де Гроот застана до прозореца и ги проследи с поглед като пресичаха Раде Маркт и се отправиха обратно към хотела си. Той харесваше Куин, но бе притеснен от въпроса му. Може би всичко бе в рамките на закона и нямаше основание за тревога. Но последното, което би желал, бе Куин, тръгнал да издирва някакъв човек и дошъл в неговия град, да се изправи лице в лице с южноафрикански наемник… Той въздъхна и посегна към телефона.

— Откри ли го? — попита Куин, като излязоха от Гронинген и се отправиха на юг. Сам разучаваше пътната карта.

— Да. Доста на юг, близо до белгийската граница. Тръгни с Куин и опознай Холандия — засмя се тя.

— Имаме късмет, че е тук — каза Куин. — Ако Преториус наистина е вторият похитител от бандата на Зак, можеше да се наложи да ходим чак до Бломфонтейн.

Изпънато като конец, шосето Е-35 ги поведе на юг-югоизток към Цволе, където Куин пое по магистрала А-50 към Апелдоорн, Арнхем, Наймеген и Ден Бош на юг. В Апелдоорн Сам пое волана. Куин издърпа облегалото на задната седалка почти до хоризонтално положение, просна се и заспа. Предпазният колан спаси живота на потъналия в сън Куин при последвалата катастрофа.

Непосредствено до северния край на Арнхем и западно от магистралата се намира клубът за безмоторно летене Терлет. Въпреки късното време на годината денят бе ясен и слънчев — нещо рядко за Холандия през ноември — затова любителите на този спорт не се бяха поколебали да излязат на открито. Шофьорът на влекача, боботещ във вътрешното платно, така се бе зазяпал в един безмоторен самолет, който пикираше над магистралата пред него и се готвеше да кацне, че не успя да забележи как преминава в отсрещната лента.

Сам бе притисната като в сандвич между дървените колове, разположени по края на пясъчната пустош вдясно от нея и занасящата се задна част на влекача вляво. Тя се опита да спре и почти успя. Последният метър от движещия се в зиг-заг влекач отнесе предницата на Сиерата и изхвърли като перце колата извън пътя. Шофьорът на камиона нищо не забеляза и продържи пътя си.

Сиерата се покачи върху банкета и Сам направи усилие да я върне обратно на шосето. Щеше да успее, ако не бяха вертикалните колове, подредени в редица край пътя. Един от тях смачка предното колело и колата загуби управление. Сиерата се понесе надолу по насипа, за малко не се претърколи, падна отново на колелата си и заби нос в мокрия пясък на пустата низина, затъвайки до осите.

Куин изправи седалката си и погледна към Сам. И двамата бяха разтърсени, но невредими. Измъкнаха се навън. Над тях коли и камиони с рев се носеха на юг към Арнхем. Наоколо местността бе равна като тепсия и от пътя можеха лесно да ги забележат.

— Патлака — каза Куин.

— Какво?

— „Смит енд Уесън“-а. Дай ми го.

Той уви пистолета и патроните в едно копринено шалче от дамската й чантичка и го зарови под един храст на десет метра от колата, като мислено си отбеляза мястото. Две минути по-късно на банкета над тях спря един червено-бял Рейндж Роувър на общинската пътна полиция.

Полицаите бяха загрижени, но с облекчение видяха, че те са невредими и им поискаха документите. Тридесет минути по-късно бяха закарани заедно с багажа им в задния двор на полицейския участък със сивкав бетонен покрив, на Беек Страат в Арнхем. Един сержант ги въведе в стаята за разпити, където записа всички подробности. Приключиха късно следобед.

Представителят на агенцията за коли под наем не бе претрупан с работа този ден — към средата на ноември туристите по тези места започват да оредяват — и с голямо удоволствие отговори на позвъняването на една американка, която се обади в офиса му на булевард Хювелинк, за да го попита за една кола. Радостта му бе малко помрачена, когато научи, че тя току-що е отписала една от Сиерите на неговата компанията на магистрала А-50 до Терлет, но си спомни предупреждението на началниците си, че трябва да се старае повече. Това и стори.

Отиде в полицейския участък и се разприказва със сержанта. Нито Куин, нито Сам можаха да разберат нещо.

За щастие и двамата холандци говореха добър английски.

— Полицейската аварийна група ще прибере Сиерата от мястото където е… паркирана — каза той. — Аз ще я взема оттук и ще я закарам в нашите фирмени сервизи. Като гледам документите ви, вие имате пълна застраховка. Колата е наета в Холандия, нали?

— Не, в Белгия — каза Сам. — Тръгнали сме на екскурзия.

— А-а, — отвърна мъжът. Бумащина, много бумащина, помисли си той. — Искате ли да наемете друга кола?

— Да — отвърна Сам.

— Мога да ви дам един хубав Опел Аскона, но чак сутринта. В момента го стягат. Имате ли хотел?

Нямаха, но услужливият сержант от полицията се обади по телефона и те получиха двойна стая в хотел „Рейн“. Небето отново се заоблачи и заваля дъжд. Представителят на агенцията ги откара до хотела, остави ги там и им обеща, че Опелът ще бъде пред входната врата в осем сутринта.

Хотелът бе две-трети празен и те бяха настанени в просторна двойна стая с изглед към Рейн. Краткият следобед бе към края си, дъждът биеше по прозорците. Сивите води на голямата река бавно течаха край тях по пътя си към морето.

Куин седна в едно високо кресло в нишата до прозореца и се загледа навън.

— Трябва да се обадя на Кевин Браун — каза Сам — и да му съобщя какво сме открили.

— Аз не бих — каза Куин.

— Той ще се вбеси.

— Ами добре, кажи му, че сме открили един от похитителите и сме го оставили на върха на едно виенско колело с нечий куршум в главата. Можеш да му кажеш, че от самото начало носиш незаконно оръжие през Белгия, Германия и Холандия. Ще му съобщиш ли всичко това по обикновена телефонна линия?

— Е, добре, няма. В такъв случай ще трябва да си водя записки.

— И няма да сбъркаш — отвърна Куин.

Тя отвори мини-барчето, взе една малка бутилка червено вино и му подаде чаша. Сетне седна на масата и започна да пише на хотелска бланка.

На пет километра от хотела нагоре по течението на реката, в сгъстяващия се здрач, Куин можеше да различи далечните очертания на големите черни греди на стария мост в Арнхем, където през септември 1944 полковник Джон Фрост и шепа английски парашутисти се бяха сражавали четири дни и загинали в опита си да отблъснат танковете на СС с винтовки и леки картечници, докато Тридесети корпус безуспешно нападаше от юг в опита си да поеме част от огъня, за да спаси другарите си, водещи неравен бой в северния край на моста. Куин вдигна чашата си към стоманените греди, издигащи се в дъждовното небе.

Сам забеляза жеста му и се доближи до прозореца. Тя погледна надолу към крайречната улица.

— Някой познат ли виждаш? — попита тя.

— Не — отвърна Куин. — Тях ги няма.

Тя проточи шия, за да погледне нагоре по улицата.

— Не виждам никого.

— Това бе отдавна.

Тя сбърчи чело, озадачена.

— Вие сте много загадъчен човек, мистър Куин. Какво е това, което вие виждате, а аз не мога?

— Не е толкова много — отвърна Куин, като ставаше. — А и въобще не е радостно. Нека да отидем и видим какво могат да ни предложат в ресторанта.

Асконата бе на уреченото място точно в осем, заедно с дружелюбния сержант и двама полицаи на мотоциклети.

— За къде ще пътувате, мистър Куин? — попита сержантът.

— Влисинген, Флашинг — отговори Куин за изненада на Сам. — Там ще хванем ферибота.

— Отлично — каза сержантът. — Приятно пътуване. Моите колеги ще ви упътят до магистралата на югозапад.

При разклона към магистралата ескортът от двата мотоциклета отби встрани и полицаите проследиха с поглед как Опелът се отдалечи, докато не изчезна от погледа им. Куин усети как го обзема онова чувство от Дортмунд.

Генерал Зви бен Шаул седеше зад бюрото си и вдигна поглед от доклада към двамата мъже, които стояха пред него. Единият от тях бе началник на отдел от Мосад, който покриваше Саудитска Арабия, както и целия полуостров от иракската граница на север до бреговете на Южен Йемен. Тази територия бе в негово владение. Специалността на на другия мъж не познаваше никакви граници и бе по своята същност дори по-важна, особено щом ставаше въпрос за сигурността на Израел. Той отговаряше за всички палестинци, независимо от това къде се намираха те. Той бе авторът на доклада, който лежеше на бюрото на директора им.

Някои от онези палестинци биха дали мило и драго да разберат в коя сграда се провежда тази среща. Както повечето хора, изгарящи от любопитство да научат това, в това число и няколко чужди правителства, палестинците все още си въобразяваха, че главната квартира на Мосад е останала в северните предградия на Тел Авив. Но от 1988 година тя се помещаваше в модерно и просторно здание в самия център на Тел Авив, на ъгъла на Рехов Шломо Ха мелех (улица „Цар Соломон“) в съседство със сградата на АМАН, военното разузнаване.

— Можете ли да набавите още? — попита генералът Давид Гур Арие, палестинския експерт. Човекът се ухили и сви рамене.

— Ти никога не си доволен, Зви. Източникът ми е низш оперативен агент, техник в ремонтните бази за военна техника на саудитската армия. Това е, което са му казали. Идния април войската ще бъде изолирана в продължение на три дни в пустинята.

— Мирише ми на преврат — каза мъжът, който ръководеше саудитския отдел. — Да вадим ли кестените от огъня вместо тях?

— Кой от тях би могъл да свали крал Фахд и да вземе властта? — попита директорът.

Саудитският експерт сви рамене.

— Някой от принцовете — отвърна той. — Не от братята. По-вероятно някой от по-младото поколение. Те са алчни. Не им стигат милиардите, които взимат чрез комисията за нефтените квоти, а се лакомят за още. Може би те стоят зад това, искат да заграбят всичко. Освен това по-младите изглеждат по-… по-съвременни, с по-западен манталитет. Може пък да е за добро. Време е старците да си ходят.

Мисълта Рияд да бъде управляван от по-млад човек не бе това, което бе заинтригувало Бен Шаул. За него много по-интересни бяха думите, изпуснати от палестинския техник, дал нарежданията на агента на Гур Арие. Догодина, злорадстваше той, ние, палестинците ще можем да получим гражданство в тази страна.

Ако това бе вярно, ако точно такъв бе замисълът на неизвестните конспиратори, то тогава перспективите бяха смайващи. Подобно предложение от едно ново саудитско правителство би изтеглило един милион бездомни и безимотни палестинци от Израел, ивицата Газа, Западния бряг и Ливан, предлагайки им нов живот, далеч на юг. След като болните проблеми на палестинците бъдат излекувани, Израел, със своята енергия и технология, би могъл да установи добри взаимоотношения със съседите си, които да бъдат от полза за всички. За това бяха мечтали още основателите на еврейската държава — Вайсман и Бен Гурион. Като малко момче Бен Шаул бе слушал за тази мечта, но никога не бе допускал, че тя може да се сбъдне. И все пак…

— Смяташ ли да съобщиш това на политиците? — попита Гур Арие.

Директорът си ги представи как се дърлят един друг горе в Кнесета и изливат потоци думи в сложни словесни упражнения или скудоумно философстват на теологични теми, докато неговата служба се мъчи да им отвори очите откъде изгрява слънцето. Април бе все още далеч. Ако им съобщеше сега, имаше вероятност да се разчуе. Той затвори доклада.

— Още не — каза той. — Разполагаме с твърде малко информация. Когато получим повече, ще ги уведомя.

Тайно в себе си, той бе решил да я потули.

За да не заспят случайно на волана, гостите на Ден Бош биват посрещани от главоблъсканица, замислена от архитектите на града. Тя се нарича „Открий пътя, по който да влезеш в центъра на града“. Ако спечели, гостът ще намери Маркет Скуеър и място за паркиране. Ако загуби, един лабиринт от улички с еднопосочно движение ще го изхвърли обратно на околовръстното шосе.

Градският център представлява триъгълник. Покрай северозападната му страна тече река Домел, по протежение на североизточната е разположен каналът Зюд-Вилемсваарт, а третата, южната страна, опира до градската стена. На третия опит Сам и Куин успяха да надхитрят системата, добраха се до пазара и си поискаха наградата — стая в хотел „Централ“ на Маркет Скуеър.

В стаята Куин направи справка в телефонния указател. Там бе отбелязан само един бар „Златния лъв“, на Янс Страат. Отправиха се натам пеша. В рецепцията на хотела имаше скица на градския център, но Янс Страат не бе дадена. Неколцина граждани около площада поклатиха глава в неведение. Наложи се дори полицаят на ъгъла да направи справка в своя почернял от прелистване план на града. Най-накрая я намериха.

Това бе тясна уличка, простираща се между Сейнт Янс Зингел — стария път покрай Домел за теглене на кораби — и успоредната на него Моленстраат. Целият този квартал бе стар, построен в по-голямата си част преди триста години. Доста постройки бяха реставрирани и освежени с вкус, запазени бяха и старите тухлени конструкции с техните старовремски врати и прозорци, но обзаведени отвътре с елегантни нови апартаменти. Това обаче не важеше за Янс Страат.

Ширината й едва стигаше тази на лека кола и къщите в нея се облягаха една на друга за опора. В уличката обаче имаше два бара, тъй като лодкарите, които навремето въртели търговия нагоре по Домел и каналите, често връзвали своите лодки тук, за да утолят жаждата си.

„Златния лъв“ се намираше в южния край на улицата, на двадесет метра от пътя край реката — двуетажна сграда със схлупена фасада, на която се виждаше поизбелял надпис с името на бара. На приземния етаж имаше само един издаден прозорец, съставен от множество матови и оцветени стъкла. До него бе единствената врата, водеща към бара. Беше заключена. Куин звънна и зачака. Вътре нямаше жива душа. Другият бар на улицата бе отворен. Всички барове в Ден Бош бяха отворени.

— Ами сега? — попита Сам. Надолу по улицата един мъж, седнал до прозореца в другия бар, наведе вестника си, забеляза ги и отново в вдигна. До „Златния лъв“ имаше дървен портал, който очевидно водеше към задния двор на къщата.

— Чакай тук — каза Куин. За миг той се покатери по него, скочи и се приземи от другата страна. Няколко минути по-късно Сам чу звън от счупено стъкло, тихия шум от стъпки и входната врата на бара се отвори. Показа се Куин.

— Махни се от улицата — каза й той. Тя влезе и той затвори вратата след нея. Нямаше осветление и в бара бе мрачно, единствената светлина се процеждаше отвън през цветното стъкло на издадения прозорец.

Помещението бе малко. Барплотът беше във формата на „L“ и заемаше мястото до прозореца. От входната врата тръгваше една пътека, която минаваше покрай барплота, завиваше и свършваше в едно по-просторно помещение в дъното, където се пиеше. Зад бара се виждаше обичайният низ от бутилки. Върху една хавлиена кърпа на барплота бяха поставени чаши за бира, обърнати с дъното нагоре. До тях се виждаха трите ръчки от холандски порцелан на помпите за бира. В дъното беше вратата, през която Куин беше влязъл.

Тя водеше към малка умивалня, чийто прозорец Куин бе разбил, за да влезе. Имаше и стълбище към апартамента на горния етаж.

— Може би е горе — каза Сам.

Не позна. Апартаментът бе малък, почти миниатюрен — само една спалня-всекидневна с малка кухня в нишата и комбинирана баня и тоалетна. На една от стените бе закачена снимка, представляваща някакъв пейзаж, вероятно от Трансваал, няколко сувенира от Африка, телевизор, неоправено легло. Никакви книги. Куин провери всеки един от кухненските шкафове и малкия склад над тавана. От Преториус нямаше и следа. Слязоха долу.

— Тъй като, така или иначе, вече сме влезли с взлом в този бар, нищо не ни пречи да ударим по една бира — предложи Сам. Тя отиде зад барплота, взе две чаши и дръпна една от порцелановите ръчки ни помпите за бира. Пенливото пиво изпълни чашите.

— Откъде идва тази бира? — попита Куин.

Сам провери под барплота.

— Тръбите минават директно през пода — каза тя.

Под едно килимче в края на стаята Куин намери капак в пода. Дървени стълби водеха надолу, до тях имаше ключ за осветлението. За разлика от бара избата бе просторна.

Цялата къща, както и съседните до нея, се носеха от извити тухлени сводове, които образуваха избата. Тръбите, които отиваха нагоре към помпите за бира, излизаха от модерни метални бидони и пиво. Те, както по всичко личеше, бяха първо спуснати през капака и след това свързани към тръбите. В миналото обаче не е било така.

В единия край на избата имаше широка метална решетка, стигаща чак до свода. От другата й страна течеше каналът Дизе, който излизаше на открито при Моленстраат. В този канал, преди много години, хората превозвали огромни бъчви с бира върху плоскодънни лодки, направлявани с прът, за да ги претърколят след това през решетката и ги положат под бара. Това е било през дните, когато прислужниците в кръчмата трябвало да търчат надолу-нагоре по стълбите, за да поднесат пълните кани с бира на посетителите.

В най-голямото помещение, образувано от сводовете, все още стояха запазени върху подложка от тухли три от тези старовремски бъчви, всяка с кранче в долната си част. Куин леко завъртя едно а тях. От него на светлото шурна вкиснала стара бира. Същото стана и с втората бъчва. Третата той ритна с крак. Течността отначало потече мътно-жълта, след това порозовя.

На три пъти Куин трябваше да повдига единия край на бъчвата, докато тя не се прекатури странично. Падна с трясък и съдържанието й се разля по тухления под. Част от него бяха последните два галона от старото пиво, което никога не бе успяло да стигне горе до бара. В локвата, образувана от бирата, лежеше по гръб един мъж. Отворените му очи тъмнееха на светлината на единствената лампа. В едното слепоочие имаше малка дупчица, другото излезлият куршум бе превърнал в каша.

Като съдеше по височината и формата на тялото му, Куин стигна до извода, че убитият би могъл да бъде онзи, който бе стоял зад него в склада, човекът със Скорпиона. Ако това излезеше вярно, тогава той бе покосил английския сержант и двамата служители от американските секретни служби в Шотоувър Плейн.

Другият човек в избата насочи пистолета си точно в гърба на Куин и заговори на холандски. Куин се обърна. Мъжът бе слязъл по стълбата на избата, като стъпките му бяха заглушени от трясъка на падащата бъчва. Това, което той всъщност каза бе: „Браво, господине, най-сетне открихте приятелчето си. Той много ни липсваше“.

Зад него по стълбите слязоха още двама с униформи на холандската общинска полиция. Мъжът с пистолета бе с цивилни дрехи, сержант от криминалния отдел.

— Чудя се — каза Сам, докато ги водеха под конвой към полицейския участък на Толбруг Страат — дали ще направим удар на книжния пазар и ще спечелим чувал с пари, ако съчиним една възторжена ода за холандските полицейски участъци.

По една случайност полицейското управление в Ден Бош се намира точно срещу Гроот Зикен Гастхаус — буквално преведено „Голямата странноприемница за болни“ — в чиято морга тялото на Ян Преториус бе закарано за аутопсия.

Главен инспектор Дикстра не бе обърнал особено внимание на предупреждението на Татко де Гроот, позвънил му предната сутрин. Американец, опитващ се да открие един южноафриканец не означаваше непременно неприятности. През обедната почивка той изпрати един от сержантите си, който намери бара „Златния лъв“ заключен и веднага докладва за това.

Един ключар, работещ наблизо, им отвори вратата, но вътре всичко изглеждаше наред. Нищо не бе разместено, не се виждаха следи от борба. Ако Преториус бе пожелал да затвори заведението си и да замине, той имаше пълното право да го стори. Според съдържателя на другия бар, намиращ се на отсрещната страна, малко по-надолу по улицата, „Златния лъв“ е бил отворен някъде докъм пладне. В такова студено време нормално било вратата да е затворена. Той не видял никакви посетители да влизат или излизат от „Златния лъв“, но това не било необичайно. Бизнесът не вървял.

Сержантът помоли да продължи още малко наблюдението на бара и Дикстра даде съгласието си. Те бяха възнаградени — американците пристигнаха двадесет и четири часа по-късно.

Дикстра изпрати съобщение в Герехтелийк Лабораториум във Воорбург, централната лаборатория по патология в страната. Като чуха, че става въпрос за огнестрелна рана и то на чужденец, оттам изпратиха лично професор Веерман, най-добрия паталог по съдебна медицина в Холандия.

През целия следобед главен инспектор Дикстра търпеливо слушаше Куин, който обясняваше как преди четиринадесет години се е запознал с Преториус в Париж и в името на старото приятелство се е опитвал да го открие по време на обиколката си из Холандия. Дори Дикстра да не вярваше на тази история, той с нищо не се издаваше. Но извърши проверка. От тяхната служба за вътрешна сигурност потвърдиха, че южноафриканецът по онова време наистина е бил в Париж. Бившите работодатели на Куин от Хартфорд потвърдиха, че Куин е ръководил техния офис в Париж през същата година.

Колата, която бяха взели под наем, бе докарана от хотел „Централ“ и щателно претърсена. Не откриха никакво оръжие. Багажът им бе донесен и обискиран. Отново нищо. Сержантът призна, че нито Куин, нито Сам са имали оръжие, когато ги бе открил в избата. Дикстра смяташе, че Куин е убил южноафриканеца предишния ден, малко преди сержантът да постави къщата под наблюдение и се е върнал, например, за да прибере нещо, което е забравил в джобовете на убития. Но ако това бе така, защо сержантът не бе го видял да влиза през входната врата? Ако той бе заключил вратата след себе си, след като бе очистил южноафриканеца, по същия начин можеше по-късно да я отключи и влезе. Всичко бе много объркано. В едно нещо Дикстра бе сигурен — той не смяташе, че парижката връзка е причината за това посещение.

Професор Веерман пристигна в шест и приключи към полунощ. Той прекоси улицата и изпи едно кафе заедно с изтощения главен инспектор Дикстра.

— Професоре?

— Ще получите пълния ми доклад, когато му дойде времето — каза професорът.

— Кажете ми, моля, само най-главното.

— Добре. Смърт поради обширно разкъсване на мозъка, причинено от куршум, вероятно девет милиметров, изстрелян от упор в лявото слепоочие и излязъл през дясното. Бих се поогледал за дупка някъде из дървената ламперия на този бар.

Дикстра кимна.

— Кога е настъпила смъртта? — попита той. — Задържал съм мъж и жена, американци, които са открили тялото. Тяхната версия е, че са идвали да му гостуват, макар че се е наложило да влязат с взлом в бара, за да го открият.

— Вчера по обяд — отговори професорът. — Плюс минус няколко часа. Ще ви кажа точния час, когато получа данните от анализа.

— Но вчера по обяд американците са били в полицейския участък в Арнхем — каза Дикстра. — Това е неоспоримо. Те са катастрофирали с колата си в десет сутринта, а в четири следобед са били освободени, за да прекарат нощта в хотел „Рейн“. Може да са излезли от хотела през нощта, да са дошли с кола дотук, да са го направили и да са се върнали преди изгрев слънце.

— Няма начин — каза професорът, като ставаше. — Човекът е бил убит вчера, не по-късно от два часа следобед. Щом по това време са били в Арнхем, те са невинни. Съжалявам, фактите са си факти.

Дикстра изруга. По всичко изглеждаше, че сержантът е поставил къщата под наблюдение тридесет минути след като убиецът бе напуснал бара.

— Колегите от Арнхем ми казаха, че когато вчера сте тръгвали, вие сте възнамерявали да хванете ферибота при Влисинген — съобщи той на Сам и Куин, когато ги освободи след полунощ.

— Точно така — отвърна Куин, като събираше разнищения от проверки багаж.

— Ще ви бъда благодарен, ако продължите натам — каза главният инспектор. — Мистър Куин, моята страна обича да посреща гости от чужбина, но където и да отидете, изглежда създавате доста допълнителна работа на холандската полиция.

— Наистина съжалявам — искрено се извини Куин. — Тъй като вече изпуснахме последния ферибот и сме гладни и уморени, може ли да пренощуваме в нашия хотел и да тръгнем сутринта?

— Много добре — каза Дикстра. — Утре сутринта двама от моите хора ще ви придружат до края на града.

— Започвам да се чувствам като кралска особа — каза Сам в стаята им в хотел „Централ“ на път за банята.

Когато излезе оттам, Куин го нямаше. Той се върна в пет часа, скри отново „Смит енд Уесън“-а в дъното на дамската й чантичка и успя да дремне два часа, преди да стане време за сутрешното кафе.

Пътуването до Флашинг мина без особени събития. Куин се бе потопил в дълбок размисъл. Някой очистваше наемниците един по един и той вече нямаше къде другаде да ходи. Освен може би… отново в архивите. Дори и да можеше да се извлече нещо повече от тях, вероятността за това бе малка, много малка. Със смъртта на Преторуис нишката бе прекъсната и всички следи се бяха изгубили.

Близо до рампата на ферибота за Англия бе паркирала една полицейска кола от Флашинг. Двамата полицаи в нея проследиха как Опелът бавно влезе в трюма на ферибота, но изчакаха вратите да се затворят и фериботът да поеме към устието на Западна Шелда, преди да докладват в полицейското управление.

Пътуването мина неусетно. Сам си дописа записките, които се бяха превърнали в пътеводител на полицейските участъци в Европа. Куин прочете първия лондонски вестник от десет дни. Той не забеляза статията със заглавие „Големи трусове в КГБ?“. Това бе репортаж на Ройтер от Москва, в който обичайните добре информирани източници намекваха за задаващи се промени по върховете на съветската секретна полиция.

Куин чакаше, скрит в тъмнината на малката градинка пред една къща на. Карлайл Скуеър, както бе чакал през изминалите два часа — застинал като статуя, невидим за минувачите. Един храст хвърляше сянка, която го скриваше от светлината на уличната лампа.

Черното кожено яке, закопчано догоре, както и пълната му неподвижност вършеха останалото. Хората минаваха съвсем близо, без никой от тях да забележи човека в сянката.

Стана десет и четвърт. Живеещите около този елегантен площад в Челси започнаха да се връщат от ресторантите на Найтсбридж и Мейфеър. Дейвид и Карина Фрост, седнали отзад в техния старичък Бентли, минаха край него на път за дома си нагоре по улицата. В единадесет часа човекът, когото Куин очакваше, се появи.

Той паркира колата си в отбивката на отсрещната страна, използвана само от живеещите на тази улица, изкачи трите стъпала до входната врата и пъхна ключа в ключалката. Куин се озова до него, преди той да завърти ключа.

— Джулиън.

Джулиън Хеймън се извърна сепнато.

— Боже Господи, Куин, не прави така. Без малко да ти трясна един.

Въпреки че отдавна бе напуснал полка, Хеймън бе все още в добра форма. Но годините градски живот бяха малко притъпили живеца в него. Куин бе прекарал тези години в тежък труд из лозята под изгарящото слънце. Вътре в себе си той не искаше да признае, че и с него можеше да стане същото, ако обстоятелствата бяха други.

— Трябва отново да използвам твоите файлове, Джулиън.

Хеймън се бе окопитил напълно. Той категорично поклати глава.

— Съжалявам, стари приятелю. Не мога, няма начин. Ти си табу. Хората шушукат помежду си, разбираш… за аферата с Кормак. Не мога да рискувам. Край.

Куин осъзна, че това наистина е краят. Следата бе прекъсната. Той се обърна да си върви.

— Между другото — Хеймън му извика от най-горното стъпало — вчера обядвах с Барни Симкинс. Спомняш си стария Барни, нали?

Куин кимна. Барни Симкинс, директор на Бродърик-Джоунс, застрахователите от Лойд’с, за които Куин бе работил десет години из цяла Европа.

— Той каза, че някой му се обадил и питал за теб.

— Кой?

— Не знам. Барни каза, че онзи много бързал. Само казал, че ако искаш да се свържеш с него, трябва да пуснеш малка обява в „Интернешънъл Хералд Трибюн“, парижкото издание, в един от следващите десет дни и да се подпишеш с „Q“.

— Да е оставил някакво име?

— Като че ли да, стари приятелю. Много странно име. Зак.

15.

Куин се качи в колата и се намести до Сам, която го чакаше зад ъгъла на Малбъри Уок. Изражението му бе замислено.

— Няма ли да се включи?

— М-м?

— Хеймън. Няма ли да ти разреши да ползваш отново файловете му?

— Не, отказа. Беше категоричен. Но изглежда, че някой друг иска да се включи в играта. Зак ме е търсил.

Сам бе смаяна.

— Зак? Какво иска?

— Да се срещнем.

— Как, по дяволите, те е открил?

Той натисна съединителя и колата се отдели от бордюра.

— Случайно. Преди години, когато работех в Бродерик-Джоунс, за мен се споменаваше тук-там. Всичко, с което е разполагал, е било името и работата ми. Изглежда не съм единственият, който се рови в изрезки от стари вестници. По една щастлива случайност Хеймън е обядвал със служител от тази фирма, когато е станало въпрос за това.

Той зави по Олд Чърч Стрийт, след това надясно към Кингс Роуд.

— Куин, той се кани да те убие. Вече очисти двама от своите. След като се е освободил от тях, той ще запази целия откуп за себе си. Когато и ти изчезнеш, преследването ще се прекрати. Той явно смята, че по-вероятно е ти да го откриеш, отколкото ФБР.

Куин се изсмя.

— Да можеше да те чуе. Нямам си понятие кой е той или къде се намира.

Той реши да не й казва за почти твърдото си убеждение, че не Зак е убил Марше и Преториус. Не че на човек като Зак би му мигнало окото, ако се наложеше да очисти някого от своите, особено ако цената за това е висока. На времето в Конго неколцина наемници бяха погубени от ръката на свои другари. Това, което го притесняваше, бе съвпадението във времето.

Той и Сам бяха открили Марше няколко часа след неговата смърт. За техен късмет наоколо нямаше полиция. Ако не бяха катастрофирали след Арнхем, те щяха да се окажат в бара на Преториус със зареден пистолет, един час след като е бил убит и щяха да бъдат държани в ареста седмици наред, докато полицията в Ден Бош разследва случая.

Завиха наляво от Кингс Роуд към Бофорт Стрийт, отправиха се към Батърси Бридж и попаднаха в задръстване. Дългите върволици от чакащи коли не са нещо непознато за лондонското движение, но в този час на нощта и то през зимата пътищата, водещи през Лондон на юг, обикновено са почти пусти.

Редицата коли, в която бяха и те, бавно тръгна напред и той видя един полицай, който ги упътваше да заобиколят външното платно, оградено с конуси. В стеснения участък колите, движещи се на север, трябваше да изчакват и да се редуват с отиващите на юг, които на свой ред ползваха единственото останало платно.

Когато се изравниха със загражденията, Куин и Сам видяха две полицейски коли със светкащи сигнални лампи, които бяха заградили пространството около една линейка с отворени задни врати. Оттам изскочиха двама санитари с носилка и се доближиха до една безформена купчина на улицата, скрита под одеало.

Полицаят-регулировчик нетърпеливо им махна да продължат. С присвити очи Сам погледна нагоре към лицето на сградата, пред която лежеше тялото. Прозорците на последния етаж бяха отворени. Тя видя един полицай да подава глава оттам и да се взира надолу.

— Изглежда някой е паднал от осмия етаж — отбеляза тя. — Ченгетата стоят и зяпат отгоре през отворения прозорец.

Куин изсумтя и се съсредоточи върху волана, като полагаше усилия да не удари колата пред него, чийто шофьор също се бе вторачил в инцидента. Секунди след това пътят се изчисти и Куин наду Опела по моста на Темза, оставяйки зад себе си мъртвото тяло на човек, за когото никога не бе чувал, нито някога щеше да чуе — тялото на Анди Ланг.

— Къде отиваме? — попита Сам.

— В Париж — отвърна Куин.

За Куин завръщането в Париж бе като завръщане в дома. Въпреки че бе живял по-дълго време в Лондон, той чувстваше Париж някак си по-близко.

Тук той бе ухажвал и спечелил сърцето на Жанет, тук те се бяха оженили. В продължение на две изпълнени с щастие години те бяха живели в малък апартамент близо до Рю дьо Грюнел. Дъщеря им се роди в американската болница в Ньой.

Той си спомни баровете в Париж, дузина, че и повече в които след смъртта на Жанет и тяхното бебе Софи на магистралата за Орлеан той се бе опитал да удави мъката си в пиене. В Париж бе познал щастието, бе се чувствал на седмото небе. Тук беше познал и мъката, беше се събуждал в калта. С този град той беше неразривно свързан.

Прекараха нощта в един мотел в покрайнините на Ашфорд и в девет сутринта хванаха кораба на въздушна възглавница от Фоукстоун до Кале. Пристигнаха в Париж тъкмо за обяд.

Куин регистрира двамата в малък хотел току до Шанз-Елизе и изчезна с колата да търси място за паркиране. Осми район в Париж е с много привлекателен вид, но пък му липсват места за паркиране. Да се паркира на едноименната улица пред Хотел дю Колизе би било равнозначно да се помоли пътната полиция да вдигне с кран колата. Вместо това той използва денонощния подземен гараж на Рю Шово-Лагар, непосредствено зад площад „Мадлен“ и се върна с такси в хотела. Той, така или иначе, бе решил да се движи с таксита. Докато беше в района на Мадлен, той набеляза две други неща, които биха могли да му потрябват.

Следобед Куин и Сам отидоха с такси до офисите на „Интернешънъл Хералд Трибюн“ на авеню „Шарл де Гол“ 181.

— Опасявам се, че няма да можем да я пуснем в утрешния брой — каза момичето на първото бюро. — Ще остане за вдругиден. Двадесет и четири часовите обяви се приемат само до единадесет и тридесет предния ден.

— Това ме устройва — каза Куин и плати в брой. Взе един безплатен брой на вестника и се зачете в него, докато таксито ги караше обратно към Шанз-Елизе.

Този път той не пропусна статията със заглавие „Генерал Крючков свален“ с източник Москва. По-долу следваше с по-малки букви: „Шефът на КГБ уволнен в голяма чистка на Службите за сигурност“. Той прочете статията с интерес, но нищо от нея не му направи особено впечатление.

Кореспондентът на информационната агенция пишеше, че съветското Политбюро е приело „със съжаление“ оставката и оттеглянето на председателя на КГБ, генерал Владимир Крючков. В промеждутъка до назначаването на негов наследник от Политбюро комитетът щял да бъде оглавяван от един от неговите заместник-председатели.

В репортажа се изказваха предположения, че промените са били породени от неудовлетворението на Политбюро най-вече от работата на Първо главно управление, оглавявано лично от Крючков. Репортерът завършваше статията си с предположението, че Политбюро — едва прикрит намек за самия Горбачов — желае да влее нова и свежа кръв във висшия ешелон на службата за външно разузнаване на Съветския съюз.

Същата вечер, както и на следващия ден, Куин влезе в ролята на екскурзовод и показа на Сам, която въобще не бе виждала Париж, най-известните забележителности. Те видяха Лувъра, градините на Тюйлери, където ги валя дъжд, Триумфалната арка и Айфеловата кула и приключиха свободния си ден в кабарето „Лидо“.

Обявата излезе на следващата сутрин. Куин стана рано и купи в седем часа вестника от един вестникопродавец на Шанз-Елизе, за да се увери, че тя е излязла. В нея просто се казваше: „З. Тук съм. Потърси ме на… Q.“ Той бе дал телефонния номер на хотела и бе преупредил телефонистката в малкото фоайе, че очаква да му се обадят. Остана в стаята си да чака позвъняването. То дойде в девет и тридесет.

— Куин? — Гласът не можеше да бъде объркан.

— Зак, преди да започнем каквото и да е, искам да ти кажа, че това е хотел. Не обичам хотелските телефони. Обади ми се след тридесет минути на тази телефонна кабина.

Той му продиктува номера на телефонна кабина до Плас дьо ла Мадлен. След това излезе като извика на Сам: „Ще се върна след час“.

Тя бе все още по нощница и остана сама. Телефонът в кабината звънна точно в десет.

— Куин, трябва да поговорим.

— В момента точно това правим, Зак.

— Искам на четири очи.

— Разбира се. Няма проблем. Кажи кога и къде.

— Без номера Куин. Без оръжие, без опашка.

— Имаш ми думата.

Зак продиктува часа и мястото. Куин не си записваше. Не беше необходимо.

Върна се в хотела. Сам се бе облякла и слязла долу. Той я намери във фоайето, което бе едновременно и бар, да си хапва кифлички и кафе с мляко. Тя го погледна очаквателно.

— Какво искаше?

— Среща на четири очи.

— Куин, скъпи, внимавай. Той е убиец. Къде и кога е срещата?

— Не тук — каза той. Наоколо имаше и други туристи, които закусваха късно. — В стаята.

— Стая в един хотел — каза той, когато се качиха горе. — Утре сутринта, в осем. В неговата стая в хотел Роблен. Резервирана на името на — няма да повярваш — Смит.

— Аз трябва да бъда там, Куин. Тази работа ми мирише на гнило. Не забравяй, че и аз мога да боравя с оръжие. А ти непременно трябва да вземеш „Смит енд Уесън“-а.

— Разбира се — отвърна Куин.

След няколко минути Сам се извини и слезе долу до бара. Върна се след десет минути. Куин си спомни, че на края на бара имаше телефон.

Тя все още спеше, когато в полунощ той тръгна. Будилникът до леглото бе нагласен за шест сутринта. Куин се движеше из стаята безшумно като сянка, като събираше обувките, чорапите, панталоните, гащетата, пуловера, якето и пистолета си. Сетне излезе от стаята. В коридора бе пусто. Той се облече там, пъхна пистолета зад колана, придърпа якето си, за да прикрие дръжката му и тихомълком слезе долу.

Намери такси на Шанз-Елизе и десет минути по-късно се озова в хотел Роблен.

— La chambre de Monsieur Smith, si’l vous plait[10] — каза той на нощния портиер. Човекът направи справка в един списък и му подаде ключа. Номер десет. Втори етаж. Той се качи по стълбите и влезе в стаята.

Банята изглеждаше най-подходящото място за засада. Вратата й се намираше в ъгъла на стаята и от нея можеше да се наблюдава във всички посоки, най-вече към външната врата. Той разви електрическата крушка от абажура в спалнята, взе стол и я постави вътре в банята. Като остави вратата на банята леко отворена, така че да има процеп от четири пръста, той започна нощното си бдение. Когато очите му се адаптираха към тъмното, той можеше ясно да различи предметите в празната спалня, върху които уличното осветление хвърляше смътни отблясъци през прозорците, чиито пердета той предвидливо бе дръпнал.

До шест часа никой не се появи, нито се чуха стъпки в коридора. В шест и половина нощният портиер донесе кафе на един ранобудник в дъното на коридора — той чу стъпките да отминават вратата му, след това да се връщат към стълбището, водещо към фоайето. Никой не влезе, нито пък направи опит.

В осем почувства как го облива вълна на облекчение. В осем и двадесет той излезе, плати сметката и взе такси обратно до Хотел дю Колизе. Сам бе в спалнята, почти обезумяла.

— Куин, къде беше, по дяволите? Изкара ми акъла. Събудих се в пет… теб те нямаше… За Бога, изпуснахме срещата.

Той можеше да я излъже, но угризенията, които изпитваше, надделяха. Разказа й какво бе направил. Тя го погледна така, сякаш я бе цапардосал през лицето.

— И ти смяташ, че съм аз? — можа само да прошепне накрая тя.

Да, призна той, след Марше и Преториус той си бе втълпил в главата, че някой тайно предупреждава убиеца или убийците. Как иначе можеше да се обясни фактът, че те на два пъти се бяха добрали до изчезналите наемници преди тях двамата? Тя преглътна с усилие, овладя се й скри болката дълбоко в себе си.

— Добре, мога ли все пак да попитам кога ще се състои истинската среща? Можеш да не ми отговаряш ако още се съмняваш в мен.

— След един час, в десет часа — каза той. — В един бар отвъд Рю дьо Шалон, точно зад Лионската гара. Доста е далеч оттук, така че да тръгваме.

Поредното такси. Сам седеше, изпълнена с мълчалив укор. Таксито ги носеше покрай кейовете на северния бряг на Сена, като пресичаше града от северозапад на югоизток. Куин освободи таксито на ъгъла на Рю дьо Шалон и Пасаж дьо Гатбоа. Той реши да извървят останалата част пеш.

Рю дьо Шалон вървеше успоредно на железопътните линии, които излизаха от гарата и се отправяха към южна Франция. Отвъд стената се чуваше тракането на влакове, сменящи коловози пред крайната гара. Това бе една мръсна и занемарена улица.

След Рю дьо Шалон следваха няколко тесни улички, всяка от тях носеща названието „пасаж“, които бяха свързани с оживеното авеню „Доменил“. Една пресечка по-долу от мястото, където той бе освободил таксито, те откриха улицата, която търсеха — Пасаж дьо Вотрен — и завиха в нея.

— Невероятна мръсотия — отбеляза Сам.

— Той я избра. Срещата е в един бар.

На улицата имаше два бара, които едва ли биха уплашили Риц с конкуренцията си.

На петдесет метра след първия бар, на отсрещната страна на улицата, се намираше вторият — „При Юго“. Куин бутна външната врата. Вляво бе барплотът, вдясно — две маси близо до прозореца към улицата, който бе скрит зад плътни дантелени завеси. И двете маси бяха празни, както и цялото заведение, с изключение на неговия небръснат съдържател, който се занимаваше с кафе машината зад барплота. Куин добре съзнаваше, че отворената зад него врата, в която стоеше Сам, го прави видим отвсякъде. Ако имаше човек в тъмните сепарета в дъното, той трудно можеше да бъде забелязан. След миг той съзря единствения посетител в бара. Най-отзад, сам на маса, с кафе пред него, втренчил поглед в Куин.

Куин прекоси помещението, следван от Сам. Мъжът не помръдна. Очите му, с изключение на бързия поглед, хвърлен към Сам, не се откъсваха от Куин. Накрая Куин застана до него. Мъжът бе облечен с яке от рипсено кадифе, ризата му бе разкопчана около врата. Оредяваща жълтеникаво-червена коса, към петдесетте, измършавяло неприятно лице, силно белязано от шарка.

— Зак? — каза Куин.

— Същият. Седни. Коя е тази?

— Партньорка. Нямам тайни от нея. Ти пожела тази среща, Зак. Да започваме.

Той седна срещу Зак с ръце върху масата. Без номера. Мъжът бе втренчил в него поглед, изпълнен със злоба. Куин знаеше, че някъде бе виждал това лице, спомни си архивите на Хеймън и онези в Хамбург. Изведнъж се сети. Сидни Фийлдинг, един от командирите на отделение в Пети отряд на Джон Петерс в Паулис, бивш наемник в Конго. Мъжът се тресеше от едва сдържано вълнение. След няколко секунди Куин осъзна, че това бе ярост, но примесена с нещо друго. Много пъти Куин бе виждал този поглед, във Виетнам и другаде.

Човекът бе вбесен и ожесточен, но в същото време бе изплашен до смърт. Повече Зак не можеше да се сдържа.

— Куин, ти си копеле. Ти и твоите хора, всички сте лъжливи копелета. Беше обещал, че няма да има преследване, беше казал, че ще трябва само да се покрием и след няколко седмици шумотевицата ще отмине… Пълни дивотии. Сега ми казват, че Големият Пол изчезнал, а Яни лежи в една морга в Холандия. На това ли му викаш, че не е преследване? Един по един ни очистват.

— Хей, Зак, успокой топката. Аз не съм от онези, които са ти казали това. Аз съм от другата страна. Защо не започнем отначало? Защо отвлякохте Саймън Кормак?

Зак изгледа Куин така, сякаш бе паднал от небето.

— Защото ни платиха — каза той.

— Платили са ви предварително? Не е било за откупа?

— Не, той беше отгоре. Възнаграждението ни бе половин милион долара. Двеста хиляди за мен, по сто хиляди за останалите трима. Казаха ни, че откупът ще бъде като премия — колкото вземем, остава за нас.

— Добре. Кой ви плати? Кълна се, че не съм един от онези. Извикаха ме един ден след отвличането, за да се опитам да върна момчето. Кой бе организаторът?

— Не знам как се казва. Само знам, че е американец. Нисък и дебел мъж. Свърза се с мен тук. Един Господ знае как ме е открил, трябва да е имал връзки. Винаги се срещахме в хотелски стаи. Аз отивах там, като той винаги бе маскиран. Но плати предварително и в брой.

— Ами разходите? За едно отвличане трябват много пари.

— Платиха допълнително. В брой. Още сто хиляди долара, които трябваше да похарча.

— Това включваше ли къщата, в която се криехте?

— Не, тя бе осигурена. Месец преди работата ние се срещнахме в Лондон. Той ми даде ключовете, каза ми къде се намира и ми нареди да я приготвя за скривалище.

— Дай ми адреса.

Зак му го даде. Куин го записа. Найджъл Крамър и съдебно-медицинските експерти от лабораториите на столичната полиция щяха по-късно да посетят мястото и да го претърсят из основи, търсейки следи. Справката щеше да покаже, че къщата въобще не е била наемана. Тя е била съвсем законно купена за двеста хиляди лири чрез английска адвокатска фирма, представител на една компания, регистрирана в Люксембург.

Щеше да се окаже, че тази компания представлява фиктивно акционерно дружество, представено напълно законно от една люксембургска банка, в която никога не бяха виждали представител на дружеството. Парите, използвани за закупуване на къщата, бяха пристигнали в Люксембург под формата на преводен ордер, издаден от швейцарска банка. Швейцарците щяха да заявят, че парите за превода са били внесени в брой, в щатски долари, в техния клон в Женева, но никой от тях не можеше да си спомни лицето, което ги бе внесло.

Освен това къщата въобще не беше на север от Лондон. Тя се намираше на юг, в Съсекс, близо до Ийст Гринстед. Зак просто бе обикалял с колата по околовръстното шосе М-25, за да провежда телефонните си разговори в северната част на столицата.

Хората на Крамър щяха да обърнат къщата наопаки. Въпреки усилията, положени от четиримата наемници за премахване на всички отпечатъци, те бяха пропуснали да заличат някои от тях, но те принадлежаха на Марше и Преториус.

— Ами Волвото? — попита Куин. — Ти ли го купи?

— Да, също и микробуса и повечето от останалите неща. Само Скорпионът ни беше даден от дебелия мъж. В Лондон.

Куин не знаеше, че Волвото бе вече намерено в покрайнините на Лондон. Колата бе пресрочила времето за престой на един многоетажен паркинг до летището Хийтроу в Лондон. Наемниците, след като бяха преминали през Бъкингам на същата сутрин след убийството, бяха отново завили на юг и се върнали в Лондон. От Хийтроу те бяха взели маршрутния автобус до другото лондонско летище — Гатуик бяха го подминали и се качили на влака за Хейстингс и крайбрежието. Качени в отделни таксита, те се бяха добрали до Нюхейвън и хванали обедния ферибот до Диеп. Веднъж озовали се във Франция, те се бяха скрили вдън земя.

Полицията от летището Хийтроу прегледа Волвото и откри, че в дъното на багажника има пробити малки отворчета за дишане и че все още се долавя дъх на бадеми. Извикаха Скотланд Ярд и издириха първоначалния собственик. Оказа се обаче, че за колата е било платено в брой и обичайната документация, изисквана при смяна на собственика, никога не е била попълвана. Описанието на купувача съвпадаше с това на червенокосия мъж, закупил Транзита.

— Дебелакът ли бе този, който ви даваше цялата вътрешна информация? — попита Куин.

— Каква вътрешна информация? — възкликна внезапно Сам.

— Откъде знаеш за това? — попита Зак подозрително. Очевидно той още хранеше в себе си подозрение, че Куин може да е един от неговите работодатели, превърнали се впоследствие в негови преследвачи.

— Вашите ходове бяха невероятно добре обмислени — отвърна Куин. — Знаехте, че трябва да чакате, докато не поех работата, след което поискахте да говорите лично с парламентьора. Никога преди не ми се е случвало такова нещо. Вие знаехте кога е моментът за настъпление и кога трябва да отстъпите. Първо искахте долари, след това — диаманти, като прекрасно знаехте, че това ще доведе до забавяне точно в момента, когато бяхме готови да извършим замяната.

Зак кимна.

— Да, бях инструктиран преди отвличането какво, кога и как да го направя. Докато се криехме, трябваше да проведа редица телефонни разговори. Винаги навън, постоянно от една телефонна кабина на друга, съобразно предварително съставен списък. Отговаряше винаги дебелакът — вече бях запомнил гласа му. Понякога правеше промени, наричаше ги „фина настройка“. Аз само изпълнявах това, което ми бе нареждано.

— Добре — каза Куин. — Дебелакът също ти е казал, че след това няма да има проблем да се измъкнете. Ще ви търсят около месец и нещо, но тъй като няма да има никакви следи, всичко ще затихне и ще живеете щастливо до дълбоки старини. Вие наистина ли повярвахте на всичко това? Наистина ли смятахте, че можете да отвлечете и убиете сина на американския президент и след това да се измъкнете? Защо трябваше да убивате момчето? Какъв смисъл имаше да го погубвате?

Лицевите мускули на Зак се сгърчиха в нещо като безумна ярост. Очите му изпъкнаха от гняв.

— Точно в това е въпросът, лайно такова. Не сме го убивали! Оставихме го на пътя, както ни бе наредено. Той бе жив и здрав, дори и с перце не бяхме го докосвали. След това продължихме по пътя си. За това, че е мъртъв, научих от новините на следващия ден. Не можех да повярвам на ушите си. Това бе лъжа. Ние не сме го убивали.

Една кола се появи от Рю дьо Шалон и влезе в уличката. Вътре бяха двама — единият шофираше, другият бе седнал отзад и държеше в скута си пушка. Колата се движеше бавно по улицата, като че ли търсеше някого, спря за малко пред първия бар, стигна почти до входа на „При Юго“, след това се върна малко назад и се установи по средата между двата бара. Двигателят бе оставен да работи.

— Момчето е било убито от бомба, скрита в колана му, който то е носело на кръста си — каза Куин. — Той не е носил този колан, когато бе отвлечен в Шотоувър Плейн. Ти си го накарал да го сложи.

— Не съм — извика Зак — По дяволите, не съм аз. Орсини беше.

— Добре тогава, разкажи ми за Орсини.

— Корсиканец, професионален убиец. По-млад от нас. Когато тримата тръгвахме за срещата с теб в склада, момчето бе облечено с дрехите, с които бе от самото начало. Когато се върнахме, той бе с нови дрехи. Направих Орсини на пух и прах за това. Тъпият копелдак бе излязъл от къщата, противно на всички заповеди, и ги бе купил.

Куин си спомни скандала, който бе чул над главата си, когато наемниците се бяха събрали да проверяват диамантите. Тогава той бе сметнал, че се карат за скъпоценните камъни.

— Защо го е направил? — попита Куин.

Каза ми, че момчето се е оплаквало от студа. Решил, че няма да навреди, ако се поразходи до Ийст Гринстед и купи дрехи от някой спортен магазин. Бях вбесен, защото той не знае бъкел английски и какъвто е дървеняк, ще стои там като пън и само ще се пули.

— Почти сигурно е, че дрехите са били доставени в твое отсъствие — каза Куин. — Добре тогава, този Орсини, как изглежда той?

— Около тридесет и три годишен, професионалист, но никога не бе участвал в акция. Много тъмна брада, черни очи, белег от нож на едната буза.

— Защо го нае?

— Не съм. Аз се свързах с Големия Пол и Яни, тъй като се знаехме от онова време и не бяхме прекъсвали връзките си. Корсиканецът ми бе натрапен от дебелака. Сега чух, че Яни е мъртъв, а Големият Пол изчезнал.

— Добре, какво искаше с тази среща? — попита Куин. — Какво трябва да направя за теб?

Зак се наведе напред и хвана Куин за ръката.

— Искам да изляза от играта — каза той. — Ако си от онези, които ме наеха, кажи им, че не е необходимо да ме преследват. Аз никога няма да се раздрънкам, никога. Поне не на ченгетата. Така че те са в безопасност.

— Но аз не съм от тях — каза Куин.

— Тогава кажи на твоите хора, че не съм убивал момчето — каза Зак. — Това никога не е влизало в сметката. Кълна се в живота си, че никога не ми е и минавало през ум да отнемам живота на това момче.

Куин си помисли, че ако Найджъл Крамър или Кевин Браун успееха някога да пипнат Зак, точно „до живот“ щеше да получи той, за да се наслаждава на гостоприемството на Нейно Величество или Чичо Сам.

— Няколко последни неща, Зак. Диамантите. Ако се надяваш на снизхождение, като начало ще трябва да върнеш откупа. Продаде ли ги?

— Не — отвърна рязко Зак. — Нямах възможност. Тук са. Всички до един, мътните ги взели.

Той бръкна отдолу и стовари една тежка платнена торба върху масата. Очите на Сам щяха да изскочат.

— Орсини — каза Куин невъзмутимо. — Къде се намира той сега?

— Един Бог знае. Вероятно се е върнал в Корсика. Той е дошъл оттам преди десет години, за да участва в бандите в Марсилия, Ница и по-късно Париж. Това бе всичко, което успях да измъкна от него. А, и че е родом от едно село, казва се Кастелбланк.

Куин стана, пое платнената торба и погледна надолу към Зак.

— Здравата си затънал, приятел. До ушите. Ще се опитам да поговоря с някои хора. Може да те допуснат да свидетелстваш срещу съучастниците си, поне така предполагам. Но ще им кажа, че зад теб е имало други хора, а вероятно и зад тях. Ако повярват на това, както и ако ти си признаеш всичко, биха могли да ти пощадят живота. Но за онези, за които си работил… няма никакъв шанс.

Той се обърна да си върви. Сам стана да го последва. Зак също се изправи, сякаш не искаше да се лиши от протекцията на американеца. Куин се спря.

— Един последен въпрос. Откъде измисли името „Зак“?

Той знаеше, че в периода след отвличането психиатри и специалисти по дешифриране на кодове си бяха блъскали главата над това име, търсейки някаква възможна нишка, която да ги насочи към истинската самоличност на човека, избрал такова име. Те бяха работили по варианти на Захари, Захария, проверяваха роднините на известни престъпници, носещи такива имена или инициали.

— Не съм го измислял. То наистина съществуваше — отвърна Зак. — З-А-К бяха буквите върху номера на първата кола, която някога съм притежавал.

Куин повдигна едната си вежда. Психиатрите ще имат много здраве. Той се показа навън. Зак беше зад него. Сам бе все още на вратата, когато гърмежът на пушката раздра тишината в малката странична уличка.

Куин не видя нито колата, нито стрелеца. Той чу обаче отчетливото свистене на куршума, който мина край лицето му и почувства лекия студен полъх върху бузата си. Куршумът се размина на сантиметър с ухото му, но не и със Зак. Наемникът бе ударен точно в долната част на гърлото.

Куин спаси живота си единствено благодарение на светкавичната си реакция. Той добре познаваше този звук, който го наелектризираше. Тялото на Зак отхвръкна назад, удари се в ръба на вратата, сетне отскочи напред. Куин се бе върнал в рамките на вратата, преди коленете на Зак да започнат да се огъват. За секунда тялото му остана право и това бе достатъчно, за да послужи като защитна преграда между Куин и спрялата на двадесетина метра от него кола.

Куин се хвърли назад през вратата, завъртя се, сграбчи Сам и с едно движение двамата се проснаха на пода. В мига, в който падаха върху мръсните плочки на пода, втори куршум мина през затварящата се врата над тях и откъсна парче мазилка от страничната стена на заведението. В този момент вратата се затвори от пружинния механизъм.

Куин бързо запълзя по пода на бара, като влачеше Сам след себе си. Колата се придвижи по уличката, за да намери по-удобен ъгъл за стрелба и дъжд от куршуми пръсна дебелото стъкло на прозореца и направи на решето входната врата. Барманът, предполагаемият Юго, бе с по-бавни реакции. Той стоеше със зяпнала уста зад тезгяха, докато порой от счупени стъкла, сипещ се от рафтовете с бутилки, не го прати на пода.

Изстрелите спряха — смяна на пълнителя. Куин скочи и се втурна към задния изход, лявата му ръка теглеше Сам за китката, а дясната все още стискаше здраво торбата с диамантите. Вратата в дъното на бара водеше към коридор с тоалетни от двете страни. Точно пред тях се виждаше една мръсна кухня. Куин прелетя през нея и отвори с ритник вратата в дъното й. Двамата се озоваха в заден двор.

Касетки с бирени бутилки запълваха двора и чакаха да бъдат извозени. Куин и Сам ги използваха като стъпала, прехвърлиха се през стената и паднаха в друг двор, който принадлежеше към месарницата от съседната улица, Пасаж дьо Гатбоа. Три секунди по-късно те изхвърчаха от магазина пред смаяния поглед на месаря и се озоваха на улицата. За късмет на двадесет метра от тях стоеше едно такси. Отзад немощно се качваше възрастна женица, като същевременно тършуваше в чантичката си за дребни пари. Куин пръв стигна там, буквално издърпа жената навън и й каза: „C’est paye, madame“[11].

Той се шмугна отзад в таксито, като не изпускаше китката на Сам, стовари платнената торба върху седалката, извади дебела пачка франкове и я навря в носа на шофьора.

— Да изчезваме оттук, бързо — каза той. — Съпругът на приятелката ми се появи с няколко бияча.

Марсел Дюпон бе възрастен мъж с извит надолу мустак, прекарал четиридесет и пет години от живота си в каране на такси из парижките улици. Навремето се бе сражавал в редиците на френската съпротива. На няколко пъти му се беше налагало да се измъква от опасни ситуации, следван по петите от противника. Той бе французин в кръвта си — русото момиче бе приятна за окото гледка. Той бе и парижанин и винаги можеше да оцени една дебела пачка с банкноти. Отдавна бе отминало времето, когато американците даваха бакшиши от по десет долара. Сега повечето от тях, когато идваха в Париж, изглежда разполагаха със същата сума за целия ден. Той потегли рязко по улицата, като остави зад себе си пушилка от гумите и зави по авеню Доменил.

Куин се пресегна пред Сам и силно блъсна недобре затворената врата. Тя срещна някакво препятствие и се затвори чак на втория път. Сам, бяла като платно, се бе облегнала назад. След миг тя съзря драгоценната си чанта от крокодилска кожа, която бе купила от Хародс. Ударът от вратата бе засегнал дъното й и шевът се бе пръснал. Тя разгледа скъсаното място и сбърчи озадачено чело.

— Куин, какво, по дяволите, е това?

„Това“ бе подаващият се навън край на тънка оранжево-черна батерия, от типа, който се използва за захранване на полароидните фотоапарати. Куин разряза с джобното си ножче останалата част от шева в долната част на чантата и откри, че тя бе свързана с още две батерии в един общ чип, пет сантиметра широк, десет сантиметра дълъг. Предавателят и радионасочващото устройство бяха в една платка, също в дъното на чантата, откъдето излизаше проводник, който бе свързан с микрофона, скрит в металното капаче на сгъвката. Антената бе в ремъка. Това бе едно миниатюрно, професионално, съвършено устройство, което се задействаше от човешки глас, за да пести енергия.

Куин погледна частите, които се намираха на задната седалка между тях. Дори и устройството още да работеше, да се предаде дезинформация чрез него вече бе невъзможно. Възклицанието на Сам вече бе предупредило онези, които подслушваха, че устройството е открито. Той обърна чантата с дъното нагоре и изтърси всички вещи на Сам от нея. Помоли след това шофьора да спре до тротоара и изхвърли чантата и подслушвателното устройство в една кофа за боклук.

— Добре, това обяснява нещата при Марше и Преториус — каза Куин. — Трябва да са били двама — единият се е придържал близо до нас, подслушвал е разговорите ни и веднага е предавал по телефона получената информация на съучастника си, който се е добирал до търсените лица преди нас. Но защо, по дяволите, те не се появиха на фалшивата среща тая сутрин?

— Не беше с мен — каза внезапно Сам.

— Какво не беше с теб?

— Чантата. Не я взех. Аз закусвах в бара, когато ти поиска да говорим горе в стаята. Забравих чантата си на канапето. Трябваше да се върна за нея, помислих си, че може да са я откраднали. Ох, защо не я откраднаха!

— А-ха. Чули са само, че казах на шофьора на таксито да ни остави на ъгъла на Рю дьо Шалон. И думата „бар“. На тази улица имаше два.

— Но как, дяволите да ги вземат, са успели да пъхнат това в чантата ми? — попита тя. — Откакто я купих, не съм се разделяла с нея.

— Това не е твоята чанта, а нейно копие — отвърна Куин. — Някой я забелязва, прави й копие и я подменя. Колко души идваха в апартамента в Кенсингтън?

— След като ти избяга? О, кой ли не. Там бяха Крамър и англичаните, Браун, Колинс, Сеймър, още трима-четирима от ФБР. Бях в посолството, след това в имението в Съри, където държаха и теб известно време, отидох в Щатите, върнах се — по дяволите, навсякъде я мъкнех със себе си.

Пет минути бяха достатъчни, за да се изпразни съдържанието на старата чанта, да се сложи в новата и да се направи размяната.

— Къде искате да ви закарам? — попита шофьорът.

И дума не можеше да става за Хотел дю Колизе, убийците знаеха за него. Но не и за гаража, където бе паркирал Опела. Там той беше отишъл без Сам и нейната смъртоносна чанта.

— Плас дьо ла Мадлен — каза той. — На ъгъла на Шове-Лагар.

— Куин, след всичко това, което преди малко научихме, може би ще трябва да се върна в Щатите. Бих могла да отида до нашето посолство тук и да настоявам за ескорт от американски полицейски телохранители. Вашингтон трябва да чуе това, което Зак ни каза.

Куин се загледа в отминаващите край него улици. Таксито се движеше нагоре по Рю Роял. Шофьорът заобиколи Мадлен и ги стовари на входа към гаража. Куин му даде щедър бакшиш за услугата.

— Къде отиваме? — попита Сам, когато седнаха в Опела и се насочиха на юг през Сена към Латинския квартал.

— Ти отиваш на летището — каза Куин.

— За Вашингтон?

— И дума не може да става за Вашингтон. Чуй ме, Сам, сега повече от всеки друг път ти не трябва да ходиш там без необходимата защита. Който и да стои зад това, той е на много по-високо ниво от една банда бивши наемници. Те са само маши в нечии ръце. Всичко, което е ставало при нас, е било съобщавано на Зак. Той е бил държан в течение на полицейското разследване, знаел е какви са настроенията в Скотланд Ярд, Лондон и Вашингтон. Всичко е било умело режисирано, дори убийството на Саймън Кормак. Когато момчето тичаше покрай пътя, трябва да е имало някой в онези дървета, някой, който да държи детонатора. Но как е разбрал, че трябва да бъде там? Знаел е това по простата причина, че за всеки отделен етап Зак е получавал точни инструкции как да действа, включително и освобождаването на двама ни. Не ме е убил само защото не му е било наредено. Той не е смятал, че ще трябва да убива някого.

— Но, както той каза — възрази Сам — това е онзи американец, организирал и платил всичко. Дебелакът, както го наричаше той.

— А кой е информирал дебелака?

— О, зад него сигурно има някой.

— Трябва да има — каза Куин. — И то голям, много голям човек. Някъде нагоре. Знаем какво се е случило и как; това което не знаем, е кой го е извършил и защо. Да кажем, че се върнеш във Вашингтон и им разкажеш това, което сме чули от Зак. С какво разполагаме? Твърденията на един похитител, престъпник и наемник, вече изгодно мъртъв за някои. Човек, уплашен до смърт от последиците на деянията си, който търси да откупи свободата си, като очиства съучастниците си и връща диамантите с невероятното твърдение, че е е било платено да направи всичко това.

— Добре, какво ще правим сега?

— Ти ще трябва да се скриеш на сигурно място. Аз тръгвам по дирите на корсиканеца. В него е ключът към загадката. Той е бил нает от дебелака, доставил е смъртоносния колан и е накарал Саймън да го сложи. Бас държа, че на Зак му е било наредено да увърта и удължи преговорите с още шест дни, като поиска диаманти вместо пари, тъй като новите дрехи не са били още готови. Планът излизаше извън контрол, темпото бе неудържимо и трябваше малко да се поуспокои. Ако мога да хвана Орсини жив и го накарам да проговори, той вероятно ще знае името на своя работодател. Когато вече знаем името на дебелака, тогава ще можем да отидем във Вашингтон.

— Нека да дойда с теб, Куин. Нали така се разбрахме?

— Така си се разбрала с Вашингтон. Нещата обаче се променят. Всичко, което Зак ни каза, е записано чрез подслушвателното устройство в твоята чанта. Те знаят, че ние знаем. Сега те ще започнат да преследват теб и мен. Освен ако не открием името на дебелака. Тогава преследвачите ще станат преследвани. ФБР ще се погрижи за това. Както и ЦРУ.

— Добре, къде смяташ да се покрия и за колко време?

— Докато не ти се обадя и съобщя по един или друг начин, че всичко е чисто и свободно. Що се отнася до мястото — то е Малага. Имам приятели в южна Испания, които ще се погрижат за теб.

Париж, подобно на Лондон, има две летища. Деветдесет процента от полетите за чужбина се извършват от летището „Шарл де Гол“ на север от столицата. Но полетите за Испания и Португалия все още се обслужват от по-старото летище „Орли“, разположено на юг. За да стане объркването пълно, Париж има два отделни автобусни терминала, всеки един обслужващ различни летища. Автобусите за „Орли“ тръгват от Мон-Монпарнас в Латинския квартал. Куин пристигна там тридесет минути след като напусна Мадлен, паркира и въведе Сам в главната зала.

— Ами дрехите ми и другите неща в хотела? — оплака се тя.

— Забрави за тях. Не вярвам тези престъпници да са толкова глупави, че да не са поставили досега хотела под наблюдение. Носиш ли си паспорта и кредитните карти?

— Да. Винаги ги нося в себе си.

— И аз. Иди до онова гише и изтегли максималната сума пари, която кредитната ти сметка позволява.

Докато Сам се занимаваше с това, Куин похарчи последните си пари, за да й купи еднопосочен билет от Париж до Малага.

Тя бе изпуснала полета в 12,45, но имаше друг в 17,35 следобед.

— Вашата приятелка ще трябва да чака пет часа — каза продавачката от билетното гише. — На всеки дванадесет минути има автобуси, които тръгват от перон „G“ за южния терминал на Орли.

Куин благодари, прекоси залата и стигна до банковото гише, където даде билета на Сам. Тя бе изтеглила пет хиляди долара. Куин взе четири хиляди.

— Сега ще те закарам направо на автобуса — каза Куин. — На „Орли“ ще бъде по-безопасно оттук, в случай че те започнат да проверяват заминаващите самолети. Когато пристигнеш там, бързо преминаваш през паспортния контрол и отиваш в безмитната зона. Там по-трудно ще те стигнат. Вземи си нова ръчна чанта, пътна чанта, дрехи — знаеш от какво ще имаш нужда. След това сядаш и чакаш полета си. Внимавай да не го изпуснеш. Моите хора ще те посрещнат в Малага.

— Куин, аз не знам дума испански.

— Не се тревожи, те всички знаят английски.

Вече на стъпалото на автобуса Сам протегна ръце и ги обви около кръста на Куин.

— Куин, съжалявам, сам по-добре щеше да се справиш.

— Вината не е твоя, скъпа — Куин повдигна лицето й към себе си и я целуна. Никой не им обърна внимание — това бе обичайна сцена на такива места. — Освен това, без теб аз нямаше да имам „Смит енд Уесън“-а. Смятам, че още ще ми трябва.

— Пази се — прошепна тя. Хладен ветрец подухна по булевард „Вожирар“. Последният обемист багаж бе набутан в багажника на автобуса и последните пътници се качиха. Сам потрепери в ръцете му. Той погали с бузата си грейналата руса коса.

— Ще се оправя. Имай ми доверие. Ще ти се обадя по телефона след няколко дни. Тогава, каквото и да стане, ще можем да си отидем спокойно вкъщи.

Той гледаше как автобусът се отправя надолу по булеварда и махна към малката ръка на задния прозорец. Сетне автобусът зави зад ъгъла и изчезна.

На двеста метра от терминала, от другата страна на Вожирар, има голяма пощенска станция. От един магазин за канцеларски материали Куин купи картон и опаковъчна хартия и влезе в пощата. С помощта на джобното си ножче, тиксо, хартия и канап той направи един здрав колет с диамантите и го изпрати препоръчано с експресна тарифа до посланик Феъруедър в Лондон.

От една редица телефонни кабини за международни разговори той се обади в Скотланд Ярд и остави съобщение за Найджъл Крамър. То се състоеше от адрес близо до Ийст Гринстед, Съсекс. Накрая той звънна в един бар в Естепона. Човекът, с когото говореше, не бе испанец, а кореняк лондончанин.

— Да, добре, приятелю — каза гласът от другата страна на телефонната линия. — Ние ще се погрижим за мацето вместо теб.

След като свърши всичките си задачи, Куин се върна в колата си, напълни догоре резервоара в най-близката бензиностанция и се впусна в обедното движение, насочвайки се към околовръстното шосе. Един час след разговора с Испания той стъпи на магистрала А-6, на път за Марсилия.

Спря за вечеря в Боан, сетне положи морна глава на задната седалка и успя да навакса част от пропуснатия си сън. Беше три сутринта, когато отново пое на юг.

Докато той спеше, един друг мъж седеше мълчаливо в ресторанта „Сан Марко“ срещу Хотел дю Колизе и наблюдаваше входната врата на хотела. Той бе там от пладне — учудването на персонала в началото премина по-късно в раздразнение. Той си бе поръчал обяд, през целия следобед не напусна мястото си, след което поръча вечеря. В очите на сервитьорите той изглеждаше като човек, който тихичко си чете до прозореца.

В единадесет ресторантът се приготви да затваря. Мъжът излезе и отиде в съседния хотел „Роял“. С обяснението, че очаква свой приятел, той седна във фоайето, близо до прозореца и продължи бдението си. Най-накрая, в два сутринта, той се отказа.

Отиде с колата си до денонощната поща на Рю дю Лувър, качи се до телефонните кабини на първия етаж и поръча персонален разговор. Остана в кабината, докато чакаше телефонистката да му позвъни.

— Alio, monsieur — каза тя. — Поръчката е изпълнена. Включвам ви. Свържете се, Кастелбланк.

16.

Открай време Коста дел Сол е любимо място за заслужен отдих на преследваните от закона обитатели на подземния свят в Англия. Няколко дузини от тези негодници, съумели да лишат някоя и друга банка или бронирана кола от нейното съдържание или да освободят вложители от техните спестявания, бяха избягали от страната на своите отци, изплъзвайки се на косъм от дългата ръка на Скотланд Ярд и потърсили убежище под топлото слънце на южна Испания, където се наслаждаваха на спечеленото си богатство. Един шегобиец бил казал веднъж, че посред бял ден в Естепона човек може да види много повече славни бандити, отколкото в затвора Паркхърст на Нейно величество по време на вечерна проверка.

Тази вечер четирима от тях чакаха на летището в Малага в резултат на телефонно обаждане от Париж. Там бяха Рони, Бърни и Артър, произнасяно „Арфър“ — всичките зрели мъже — както и младокът Тери, известен като „Тел“. С изключение на Тел всички носеха светли костюми и панамени шапки и въпреки че слънцето отдавна бе залязло, на носовете им се мъдреха слънчеви очила. Те провериха разписанието на пристигащите самолети, отбелязаха, че този от Париж току-що е кацнал, и застанаха дискретно до изхода на митническата зона.

Сам се появи сред първите трима пътници. Тя не носеше никакъв багаж с изключение на новата си ръчна чантичка, купена от „Орли“ и малък кожен сак, също нов, в който имаше тоалетни принадлежности и дрехи за няколко дни. Иначе тя бе облечена в костюма си от две части, с който бе присъствала на утринната среща в бара „При Юго“.

Рони имаше нейното описание, но в действителност очакванията му бяха надминати. Както Бърни и Артър, той също бе семеен и подобно на другите и неговата „драгоценна половинка“ бе с изкуствено изрусена коса, станала още по-светла от непрекъснатото висене под слънцето, а кожата й бе придобила онзи гущероподобен цвят, който се получаваше в резултат на прекомерно ултравиолетово облъчване. С око на познавач Рони оцени светлата кожа от скандинавски тип и елегантната фигура с тънък кръст.

— Няма грешка — промърмори Бърни.

— Апетитно — каза Тел. Това бе неговото любимо, ако не единствено, прилагателно. Всичко, което го учудваше или му харесваше, той определяше като „апетитно“.

Рони пристъпи напред.

— Мис Самървил?

— Да.

— Добър вечер. Това са Бърни, Артър и Тел. Куин ни помоли да се грижим за вас. Колата е съвсем наблизо.

В ранното утро на следващия студен и дъждовен ден — последния от ноември — Куин влезе с колата в Марсилия. Той трябваше да избира между самолета до Аячо, столицата на Корсика, от летище Мариньон и да пристигне там същия ден или да се качи с колата си на вечерния ферибот.

Той избра ферибота. От една страна отпадаше наемането на кола в Аячо, от друга можеше спокойно да вземе „Смит енд Уесън“-а със себе си, все още пъхнат зад колана, а от трета смяташе, че като предпазна мярка трябва да накупи това-онова за престоя си в Корсика.

Пътните знаци, указващи посоката към фериботното пристанище на Ки де ла Жулиет, бяха достатъчно ясни. Самото пристанище бе почти пусто. Сутрешният ферибот от Аячо бе застанал на кея, пътниците му бяха слезли преди час. Билетното гише на Булевард де Дам още не бе отворено. Той паркира и закуси здраво, докато чакаше.

В девет часа той купи билет за нощния ферибот. По разписание „Наполеон“ трябваше да тръгне в осем вечерта и да пристигне в седем на следващата сутрин. С билета си той вкара Асконата в паркинга за заминаващи близо до кей J4, откъдето фериботът щеше да тръгне. След като свърши, върна се пеш в града, за да направи покупките си.

Лесно намери една платнена чанта и купи от една аптека тоалетни принадлежности, които замениха изоставените на Рю дьо Колизе в Париж. Срещна няколко отказа в специализираните магазини за мъжка мода, но накрая късметът му проработи в един, който се намираше на пешеходната улица Сен Фереол, в близост до Старото пристанище на юг.

Младият продавач бе услужлив и покупката на ботуши, дънки, колан, риза и шапка не беше проблем. Когато Куин изрече последната си молба, веждите на младежа подскочиха нагоре.

— Вие искате какво, мосю?

Куин повтори молбата си.

— Съжалявам, но такова нещо едва ли може да се купи.

Той забеляза двете едри банкноти, които изкусително се поклащаха между пръстите на Куин.

— Може би някъде в склада? Нещо старо, което никога повече няма да ви трябва? — подсказа Куин.

Младежът се огледа наоколо.

— Ще видя, сър. Мога ли да взема чантата?

Той се забави около десет минути отзад в склада. Когато се върна, той отвори чантата, за да може Куин да надзърне вътре в нея.

— Чудесно — каза Куин. — Точно това ми трябва.

Той се разплати, даде обещания бакшиш на младежа и излезе. Небето се бе прояснило и той обядва на открито в едно кафене в Старото пристанище, като прекара повече от час над чаша кафе в разучаване на една едромащабна карта на Корсика.

В осем „Наполеон“ бавно се откъсна от кея на Гар Маритим и тръгна на заден ход към рейдовете. В бара „Дез Егл“ на ферибота, почти празен през този сезон на годината, Куин с наслада отпиваше от чаша с вино. Когато „Наполеон“ започна да се обръща с нос към морето, светлините на Марсилия преминаха бавно пред прозореца. Сетне тяхното място бе заето от замъка Иф — старата крепост-затвор — който отмина на разстояние половин кабел от тях.

Петнадесет минути по-късно фериботът премина край нос Кроазет и бе обгърнат от тъмнината и откритото море. Куин отиде да вечеря в ресторанта, върна се в каютата си на палуба Д и си легна преди единадесет, като нагласи будилника за шест сутринта.

Горе-долу по същото време Сам седеше със своите домакини в малка и отдалечена къща, бивш фермерски дом, разположена високо в хълмовете зад Естепона. Никой от тях не живееше тук. Къщата се използваше за склад и понякога за скривалище, когато някой от приятелите им се нуждаеше от малко „усамотение“ от душещите наоколо детективи, размахващи заповеди за екстрадиране.

Петимата седяха в затворена стая със спуснати пердета, с посинял от цигарен дим въздух и играеха покер. Това бе по идея на Рони. Бяха прекарали в игра около три часа. Накрая останаха само Рони и Сам. Тел не участваше в играта. Той сервираше бира и пиеше направо от бутилката. До стената зад него имаше обилни запаси, подредени в щайги. Край другите стени също имаше натрупана стока, но това бяха бали с екзотични листа, току-що пристигнали от Мароко и предназначени за износ в по-северни страни.

Артър и Бърни бяха с изпразнени джобове и седяха начумерени, наблюдавайки последните двама играчи на масата. Мизата от банкноти по хиляда песети в средата на масата бе всичко, което бяха донесли със себе си, плюс половината от това, което имаше Рони и половината от доларите на Сам, обменени по текущия курс долар — песета.

Сам погледна към купчинката спечелени пари пред Рони, бутна почти всички свои банкноти към средата и вдигна мизата. Той се ухили, също вдигна и поиска да й види картите. Тя обърна четири от тях. Два попа, две, десетки. Рони отново се ухили и обърна своята ръка. Фул — три дами и две валета. Той посегна към купчината банкноти, която съдържаше всичко, което той имаше, плюс донесеното от Бърни и Артър, плюс деветстотин от хилядата долара на Сам. Сам обърна петата си карта. Третия поп.

— По дяволите — каза той и се облегна назад.

Сам загреба банкнотите и ги натрупа на куп.

— Ама че работа — каза Бърни.

— Слушай, с какво си изкарваш прехраната? — попита Артър.

— Куин не ви ли каза? — попита тя. — Аз съм специален агент от ФБР.

— Нямаш грешка — каза Рони.

— Апетитно — добави Тел.

Точно в седем „Наполеон“ акостира на Гар Маритим в Аячо, по средата между кейовете Капучинс и Ситадел. Десет минути по-късно Куин се присъедини към няколкото други коли, които излизаха от трюма на ферибота и се спусна надолу по рампата към древната столица на тайнствения остров с дивна красота.

Картата му бе показала ясно маршрута, който трябваше да поеме — право на юг от града, по булевард Сампиеро до летището, след това завой наляво по шосе №196 към планината. Десет минути след завоя земята започна да се надига, както и навсякъде другаде в Корсика, чиято площ е почти изцяло заета от планини. Пътят се изви в серпентина и мина край Кауро и Кол Сен Жорж, откъдето за секунда той можа да зърне тясната крайбрежна равнина, останала далече под него. Сетне планината отново го погълна с шеметните си склонове и зъбери, покрити в ниската си част от дъбови, маслинови и букови гори. След Бикисано пътят отново слезе лъкатушейки надолу и пое към крайбрежието и Проприано. Нямаше начин да се избегне това отклонение през Оспедале — един път по права линия би пресякъл долината Барачи, местност толкова дива, че никой строител на пътища не би могъл да проникне в нея.

След Проприано той измина няколко километра по крайбрежната равнина, преди шосе D-268 да го поведе към планината Оспедале. Сега вече бе напуснал националната пътна мрежа (шосета с означение N) и навлезе в департаментната (шосета D), които не бяха нищо повече от тесни единични платна, макар всъщност да бяха широки магистрали в сравнение с черните пътища високо в планината, които тепърва щяха да се появят. Шосе D-268 следваше северната страна на долината Фюмичиколи, която бе вече изчезнала от погледа вдясно по-долу.

Той подмина няколко малки селца с къщи, изградени от плочи сив местен варовик, кацнали върху стръмни ридове и скали, откъдето се откриваха замайващи гледки и се чудеше как тези фермери изкарват прехраната си от тези нищожни нивици и овощни градини.

Пътят непрекъснато се изкачваше все по-нагоре и по-нагоре, виеше се и лъкатушеше, спускаше се за да прекоси мажа гънка в земята и след този кратък отдих отново поемаше нагоре. След Сен Люси дьо Талано дърветата свършиха и склоновете се покриха с гъст килим от пирен и мирта, стигащ над коляното, който местните жители наричаха „маки“. През Втората световна война придобил популярност изразът „да хванеш маките“, който те използвали, когато бягали от домовете си в планината, за да не бъдат арестувани, от Гестапо. Оттук дошло и прозвището. „Макисар“ или просто „Маки“, което получили членовете на френската съпротива.

Корсика е древна като своята планина и от незапомнени времена по нейните склонове са живели хора. Подобно на Сардиния и Сицилия, Корсика е била поробвана безброй пъти и винаги пришълците са идвали като завоеватели, нашественици и събирачи на данъци с едничката цел да господстват и да грабят, без никога да дават. С оскъдните си и без това средства за препитание, реакцията на корсиканците била да, хванат планината — тяхната естествена крепост и убежище. Поколения въстаници и бандити, хайдути и партизани хващали пътеките към планината, за да се крият от властите, дошли от крайбрежието да събират данъци и налози от хора, които не са в състояние да ги платят.

От този си многовековен опит планинците развили своя собствена философия на потайност и взаимопомощ. Властите представлявали несправедливостта, Париж събирал данъци със същата жестокост, както който и да е друг завоевател. Въпреки че Корсика е част от Франция и й е дала Наполеон Бонапарт и хиляда други благородници, за планинците чужденецът си оставаше чужденец, предвестник на несправедливост и на данъчни грабежи, без значение дали е от Франция или от някъде другаде. Корсика можеше да изпраща десетки хиляди свои синове на работа във Франция, но изпаднеше ли някой от тях в беда, старата планина винаги бе готова да го приюти в своята пазва.

Планината, бедността и чувството, че са преследвани, положили основите на твърдата като скала солидарност между хората, върху която бил изграден Корсиканският съюз, смятан от някои за по-опасен и потаен дори от Мафията. Това бе светът, който двадесетият век със своите Общи пазари и европейски парламенти не бе успял да промени с нищо и в който Куин влезе през последния месец на 1991 година.

Малко преди селцето Леви имаше тесен път, обозначен с D-39 и знак, указващ посоката към Карбини. Пътят вървеше право в южна посока и след седем километра прекоси Фюмичиколи — сега само малко поточе, извиращо от снагата на Оспедале. В Карбини, селце от една уличка, където старци в сини селски ризи седяха пред каменните си къщурки и пилета ровеха из праха, туристическият справочник на Куин се изчерпа. От селото излизаха два пътя. D-148 извиваше обратно на запад, откъдето Куин бе дошъл, но вървеше по южната страна на долината. Право напред продължаваше D-59 към Ороне, за да стигне до Сота доста по на юг. На югозапад се виждаше да стърчи връх Каня, вляво от него мълчаливо бе полегнала планината Оспедале, а най-високо от всичко се издигаше нейният връх Пунта дела Вака Морта, наречен така, защото погледнат от определен ъгъл той наподобяваше мъртва крава. Куин продължи право напред.

След Ороне планината се приближи плътно вляво до него. Отклонението за Кастелбланк бе на три километра оттук. Шосето се бе превърнало вече в обикновен черен път и тъй като няма нито едно шосе, което да пресича Оспедале, пътят, по който Куин се движеше, трябваше някъде да свършва. Оттук той виждаше огромните светлосиви зъбери, извисяващи се от снагата на хребета, които, незнайно кога, някой бе оприличил на бял замък — неудачно хрумване, което бе дало и името на селото преди много години. Куин внимателно караше по тесния черен път. Пет километра по-нагоре, високо над D-59, той влезе в Кастелбланк.

Пътят свършваше на селския площад, който се намираше в края на селото, опряло гръб в планината. От двете страни на тясната уличка, която водеше към площада, имаше схлупени каменни къщурки — всичките затворени и със спуснати кепенци. Нямаше пилета да ровят из праха, никакви старци не седяха отвън. Селцето бе смълчано. Той пристигна на площада, спря, слезе и разкърши тяло. В същото време надолу по главната улица се чу шум от запалване на тракторен двигател. Измежду две къщи се появи и самият трактор, дотътри се до средата на пътя и спря. Шофьорът извади ключа за запалване, скочи на земята и изчезна между къщите. Между задната част на трактора и стената на една от къщите имаше достатъчно място за мотоциклет, но не и за кола. Ако някой решеше да се връща по улицата, тогава тракторът трябваше да се отмести.

Куин се огледа. Освен пътя, площадът имаше три други страни. Вдясно имаше четири къщи, отпред малка каменна църква, вляво се намираше това, което трябва да бе средището на селския живот — схлупена кръчма на два етажа с покрив от каменни плочи. Виждаше се и една уличка, водеща към останалата малка част от Кастелбланк, която бе настрани от пътя — къщурки, сгушени една в друга, плевници и дворчета, чиито гърбове бяха опрени в снагата на планината.

От вратата на църквата се показа дребен свещеник на пределна възраст, който, без да забележи Куин, се обърна да заключи вратата зад себе си.

— Bonjour, mon pere[12] — каза бодро Куин. Божият човечец подскочи като гръмнат заек, извъртя уплашен поглед към Куин и затупурка бързо с крачетата си през площада, за да изчезне по уличката покрай кръчмата. През целия си път той не преставаше да се кръсти.

Появяването на Куин би изненадало всеки корсикански свещеник, тъй като продавачът от специализирания магазин за мъжка мода в Марсилия беше надминал себе си в издокарването му. Той носеше украсени каубойски ботуши, светлосини дънки, яркочервена пепитена риза, яке от еленова кожа с ресни и широкопола шапки. Ако стремежът му бе да изглежда като карикатура на онези нагиздени за окото на туриста фермери, той бе успял. Взе ключовете за колата и платнената си чанта и влезе в бара.

Вътре бе тъмно. Съдържателят стоеше зад тезгяха и усърдно търкаше чашите — нещо ново по тези места, предположи Куин. Иначе в кръчмата имаше четири обикновени дъбови маси с по четири стола до тях. Заета бе само една — на нея седяха четирима мъже, забили поглед в картите пред себе си.

Куин отиде до бара, сложи чантата на пода, но не свали широката си шапка. Барманът го изгледа.

— Мосю?

Без любопитство, без изненада. Куин се престори, че не забелязва това и го заслепи с лъчезарна усмивка.

— Чаша червено вино, ако обичате — каза той с официален тон.

Виното бе тукашно, тръпчиво, но добро. Куин отпи глътка и го одобри. От една врата зад бара се появи закръглената жена на съдържателя, сложи няколко чинии с маслини, сирене и хляб, не погледна въобще към Куин и след една кратка дума на местен диалект от съпруга й изчезна обратно в кухнята. Картоиграчите също отказваха да го погледнат. Куин се обърна към бармана.

— Търся — каза той — един господин, за когото предполагам, че живее тук. Името му е Орсини. Познавате ли го?

Барманът хвърли поглед към картоиграчите, сякаш очакваше някой от тях да му подскаже какво да отговори. Никой не се помръдна.

— Да не би да е мосю Доминик Орсини? — попита барманът. Куин се замисли. Те бяха блокирали пътя навън, признавайки че Орсини съществува. Искаха на всяка цена той да остане. Докога? Той извърна поглед назад. Небето навън бе светлосиньо, огряно от лъчите на зимното слънце. До свечеряване, може би. Куин се обърни отново към бара и прекара върха на пръста по бузата си.

— С белег от нож? Доминик Орсини?

Барманът кимна.

— Можете ли да ми кажете как мога да стигна до къщата му?

За втори път барманът погледна настойчиво към картоиграчите за помощ. Този път тя дойде. Един от тях, облечен, за разлика от останалите, в официален костюм, вдигна очи от картите и продума.

— Мосю Орсини отсъства днес, мосю. Ще се върне утре. Ако изчакате, ще се срещнете с него.

— Благодаря, приятелю. Много любезно от твоя страна. — След това се обърна към бармана и попита: — Мога ли да наема стая за през нощта?

Мъжът само кимна. Десет минути по-късно Куин получи стаята си и бе въведен в нея от жената на съдържателя, която отново избягваше да го погледне в очите. Когато тя излезе, Куин огледа стаята. Тя гледаше назад към двор, обграден от опрени един в друг навеси без врати. Дюшекът на леглото бе тънък, напълнен с кокосови влакна, степали се в буци, но бе достатъчен за целта. С джобното си ножче той откърти две от дъските на пода под леглото и скри едно от нещата, които носеше в чантата си. Останалата част той остави да бъде претършувана. Затвори чантата, сложи я върху леглото, откъсна косъм от главата си и го залепи със слюнка върху ципа.

Върна се в бара за обяд и здравата похапна — козе сирене, пресен хляб с препечена кора, домашни банички със свинско и сочни маслини напръскани с вино. След това направи една обиколка из селцето. Знаеше, че е в безопасност до залез слънце. Домакините му бяха получили и разбрали нарежданията.

В селото нямаше какво толкова да се гледа. По улиците нямаше хора, които да го поздравяват. Видя как чифт отрудени женски ръце припряно дръпнаха назад едно малко детенце зад входната врата. Тракторът бе разположен напряко на главната улица, така че големите му задни колела почти стигаха до уличката, от която бе изкаран, оставяйки междина от около метър. Предницата му сочеше към един дървен хамбар.

Към пет вечерта времето застудя. Куин се върна в бара, в чиято камина жизнерадостно пращеше огън от пънчета маслиново дърво. Отиде в стаята си, за да вземе книга за четене и остана доволен, като видя, че чантата е била претърсвана, без да е взето нищо, и че дъските на пода под леглото не са пипани.

Два часа в бара той прекара в четене, без да свали шапката си дори за секунда. Сетне отново хапна — вкусно рагу от свинско, боб и планински билки, както и леща, хляб, ябълков сладкиш и кафе. Вместо вино пи вода. В девет се оттегли в стаята си. Час по-късно и последната светлинка в селото бе угасена. В бара тази вечер никой не гледаше телевизия — той се славеше с притежанието на един от всичко три телевизора в селото. Нямаше и картоиграчи. В десет всичко се потопи в тъмнина с изключение на електрическата крушка в стаята на Куин.

Тя бе слаба, без абажур и висеше на един прашен шнур от тавана в средата на стаята. Единственото що-годе осветено място бе точно под нея, където на един висок стол седеше фигурата с широкополата шапка и се бе унесла в четене.

В един и половина луната изгря иззад хребета на Оспедале, изкачи се по небосклона и след половин час окъпа Кастелбланк в зловеща бяла светлина. Мършавата фигура безшумно се движеше по неясно осветената улица с увереността на човек, който знае точно къде отива. Тя се плъзна надолу по две тесни улички и влезе в лабиринта от хамбари и дворчета зад кръчмата.

Без да вдига шум, сянката се покатери върху каруца със сено, спряна в едно от дворчетата и скочи оттам върху близката стена. Фигурата без никакво усилие побягна по върха на стената и прескочи друга тясна уличка, за да се приземи чевръсто на покрива на хамбара, който бе точно срещу прозореца на Куин.

Пердетата бяха спуснати само наполовина. Дори и да бяха напълно спуснати, те нямаше да закрият целия прозорец. През междината от половин метър, Оставена между пердетата, лесно можеше да се види как Куин чете книга в скута си с леко Наведена напред глава, за да може да вижда текста в оскъдната светлина. Над перваза на прозореца се виждаха също и неговите рамене, облечени в червената пепитена риза, както и бялата каубойска шапка върху главата му.

Младежът върху покрива се ухили — такава глупост, проявена от човека срещу него, щеше да му спести труда да се качва и влиза през прозореца на спалнята, за да извърши това, за което бе дошъл. Той свали лупарата от рамото си, освободи предпазителя и се прицели. На десетина метра пред него главата с шапката изпълваше пространството над двете цеви. Спусъците бяха вързани заедно, за да може да се стреля и с двете цеви едновременно.

Гърмежът бе толкова оглушителен, че със сигурност разбуди цялото село, но никъде не светна лампа. Тежките и едри сачми от двете цеви просто изпариха стъклата на прозореца и накъсаха на парченца тънките памучни пердета. Зад тях главата на седящия човек сякаш експлодира. Стрелецът видя как въздушната вълна отнесе каубойската шапка, черепът се пръсна и фонтани ярко червена кръв се пръснаха от него във всички посоки. Обезглавен, трупът в червената пепитена риза се килна встрани и се строполи на пода, като изчезна от погледа му.

Удовлетворен, младият братовчед от рода на Орсини, който току-що бе извоювал мястото си равноправен член във фамилията, изтича обратно по покрива, по стената, скочи в каруцата със сено, оттам на земята и се шмугна в уличката, от която бе дошъл. Без да бърза, спокойно и тържествуващо, младежът вървеше през селото. Не след дълго той стигна до една къща, разположена на самия му край, където човекът, когото той боготвореше, го очакваше. Той нито видя, нито чу безмълвния висок мъж, който се отлепи от тъмния вход на една врата и го последва.

Пораженията в стаята над бара щяха по-късно да бъдат почистени от жената на съдържателя. Дюшекът бе направо за изхвърляне — срязан от край до край, еластичният пълнеж от кокосови Влакна натъпкан в пепитената риза, за да се получат ръце и тяло, което да стои без чужда помощ на стола. Тя щеше да открие дълги отрязъци от безцветна самозалепваща се лента, които бяха държали чучелото в изправено положение, както и останки от каубойската шапка и книгата.

Тя щеше да събира парче по парче това, което бе останало от главата на пластмасовия манекен от магазина за мъжка мода, чийто продавач Куин бе склонил да открадне от склада и да му я продаде. От двата презерватива, напълнени с кетчуп от ресторанта на ферибота, които бяха висели вътре в главата на чучелото, тя нямаше да открие никакви следи, само червени пръски по цялата стая, които лесно щяха да се премахнат с влажен парцал. Собственикът щеше да се чуди как така не е открил пластмасовата глава, когато бе претършувал багажа на американеца. По-късно той щеше да открие разкованите дъски под леглото, където Куин я бе скрил веднага след пристигането си.

Накрая той щеше да покаже на ядосания мъж в тъмния костюм, който предния следобед бе играл на карти в бара, изоставените украсени каубойски ботуши, дънките, якето от еленова кожа с ресни и щеше да информира местния главатар, че американецът сега трябва да е облечен в другия си комплект дрехи: тъмни панталони, черно яке с цип, поло и високи ботуши с гумена подметка. Всички те щяха да надзъртат в платнената чанта и да видят, че е празна. Това щеше да стане един час преди зазоряване.

Когато момчето стигна до къщата, която търсеше, той леко почука на вратата. Куин се шмугна в тъмния вход на една врата, четиридесет метра зад него. Някой явно бе заповядал на момчето да влезе, тъй като то вдигна резето на вратата и прекрачи вътре. Когато вратата се затвори, Куин се приближи, заобиколи къщата и намери един прозорец със спуснати кепенци, между чиито дъски имаше малка цепнатина, достатъчна, за да се наблюдава вътре в стаята.

Доминик Орсини седеше на груба дървена маса и с остър като бръснач нож режеше на парченца дебел салам. Младежът с лупарата застана пред него. Те разговаряха на корсикански език, който няма нищо общо с френския и затова тяхната реч бе неразбираема за Куин. Момчето описваше събитията от последните тридесет минути. Орсини на няколко пъти кимна.

Щом младежът свърши, Орсини стана, заобиколи масата и го прегърна. Момчето грейна от гордост. Когато Орсини се обърна, на светлината на лампата ясно се видя сивосинкавият белег на едната му буза, който се спускаше от скулата и стигаше до челюстта му, Той извади пачка банкноти от джоба си. Момчето поклати глава и запротестира. Орсини натъпка банкнотите в предния му джоб, потупа го по гърба и го пусна да си ходи. Момчето излезе от стаята и изчезна.

За Куин щеше да бъде лесно да очисти корсиканския убиец, но той го искаше жив, отзад в колата си и в една от килиите на полицейския участък в Аячо преди изгрев слънце. Той бе забелязал мощния мотоциклет в склада за дървени трупи до къщата.

Тридесет минути по-късно, в тъмната сянка, хвърляна от дървения хамбар и паркирания трактор, Куин чу рева на запаления двигател. Орсини бавно излезе на площада от една странична уличка и пое по пътя, водещ извън селото. Между задната част на трактора и стената на близката къща имаше достатъчно място, за да може той да мине. Мотоциклетистът премина през едно ярко осветено от луната петно. Куин пристъпи на светлото, прицели се и стреля веднъж. Предната гума на мотоциклета се пръсна, машината се завъртя силно и загуби управление. Тя падна на една страна, изхвърли ездачи и след като се завъртя, спря.

Инерцията на собственото му тяло бе запокитила и блъснала Орсини в едната страна на трактора, но той се съвзе и скочи на крака със забележителна скорост. На десет метра от него стоеше Куин с насочен в гърдите му „Смит енд Уесън“. Орсини дишаше тежко, изпитваше болка и подпираше с ръка единия си крак, като едновременно с това се облягаше на голямото задно колело на трактора. Куин виждаше святкащите черни очи, тъмната набола брада по лицето му. Бавно Орсини вдигна ръце.

— Орсини — каза тихо Куин. — Je m’appelle Quinn. Je voux te parler.[13]

Реакцията на Орсини бе да разтрие ударения си крак, като пъшкаше от болка и пресегна с лявата си ръка надолу към коляното. Той бе опитен. Лявата му ръка започна бавно да масажира коляното, като успя да отвлече вниманието на Куин за секунда. Много по-бърза бе дясната му ръка, с която той в същия миг замахна и изстреля нож от ръкава си. Куин зърна проблясъка на стоманеното острие в лунната светлина и скочи встрани. Острието мина покрай гърлото му, закачи рамото на коженото му яке и се заби дълбоко в дъските на хамбара зад него.

Само секунда му бе необходима, за да хване костената дръжка, да извади ножа от дървото и освободи якето си. Но тя бе достатъчна за Орсини. Той бе вече зад трактора и търчеше като хрътка надолу по уличката зад машината. Но ранена хрътка.

Ако Орсини не се бе ударил при падането си от мотоциклета, Куин щеше да го изпусне. Колкото и в добра форма да бе американецът, щом един корсиканец хване маките, малцина са тези, които могат да се мерят с него. Високите до кръста жилави клонки на пирена се увиват около тялото и дърпат дрехите като хиляди пръсти. Усещането напомня бягане във вода. След първите двеста метра силите се стопяват, краката сякаш се изпълват с олово. Ако човек легне на земята някъде из това море от маки, той просто изчезва и не може да бъде забелязан дори от пет метра.

Но Орсини бе по-бавен. Имаше си и друг неприятел — луната. Куин видя сянката му да стига края на уличката, където свършваха последните къщи на селото и след това да навлиза в пирена по склона на планината. Куин се спусна след него надолу по уличката, която се превърна в обикновена пътека и навлезе в маките. Той чуваше пред себе си свистенето на клонки и се ръководеше по него.

След малко успя отново да зърне главата на Орсини на двадесетина метра пред себе си да се движи по склона на планината, но все по-нагоре и по-нагоре. След стотина метра тя изчезна и шумоленето спря. Орсини бе легнал на земята. Куин спря и направи същото. Да продължава напред при положение, че луната грее в гърба му, би било равносилно на лудост.

На времето той беше преследвал, както и други бяха преследвал него в тъмнината на нощта. В непроходимите гори край Меконг, през гъстата джунгла на север от Ке Сан, високо в планината, воден от местни водачи. Всички местни жители се чувстват в свои води, когато са на собствена територия — виетнамците в тяхната джунгла, бушмените от Калахари в пустинята си. Орсини също си бе у дома, там където се бе родил и израснал. Удареното коляно го забавяше, нямаше го и ножът, но почти сигурно бе, че носеше пистолет. А Куин го искаше жив. Така двамата лежаха свити в пирена и се вслушваха в звуците на нощта, опитвайки се да доловят онзи шум — не от цикада, зайче или птица, пърхаща с крила — а който можеше да идва единствено от човек. Куин погледна към луната — оставаше един час до залез. След това той нямаше да вижда нищо чак до изгрев слънце, когато от селото, на половин километър оттук щяха да се притекат на помощ на корсиканеца.

Цели четиридесет и пет минути от този един час никой от тях не помръдна. Всеки се ослушваше да чуе другия пръв. Когато Куин чу стърженето, той позна, че това бе звук на метал, ударен в камък. В опита си да облекчи болката в коляното Орсини без да иска бе чукнал пистолета си в скалата. Наблизо имаше само една скала — на петдесет ярда вдясно от него — и Орсини се криеше зад нея. Куин започна бавно да пълзи по земята между пирена. Не към скалата — това щеше да бъде равносилно на куршум в лицето — а към една голяма туфа пирен на десетина метра пред нея.

В задния си джоб той все още носеше останалата част от рибарското влакно, което бе използвал в Олденбург, за да провеси магнетофончето през клоните на дървото. Той завърза единия му край около туфата пирен, на половин метър над земята, и се върна пълзешком на мястото, откъдето беше тръгнал, като същевременно отпускаше по малко от влакното. Когато се увери, че е на безопасно разстояние, започна лекичко да го подръпва.

Храстът се заклати и зашумоля. Той спря и остави звукът да стигне до слухтящите уши. Отново подръпна. Сетне пак. След малко чу как Орсини започна да пълзи.

На пет метра от храста корсиканецът се изправи на колена. Куин видя тила му и дръпна силно за последен път. Туфата се разлюля. Орсини вдигна пистолета с двете си ръце и заби седем куршума един след друг в земята около основата на храста. Когато свърши, Куин се бе изправил зад него с насочен в гърба му „Смит енд Уесън“.

След като екотът от последните изстрели заглъхна надолу по склона, корсиканецът усети, че нещо не е наред. Бавно се обърна и видя Куин.

— Орсини…

Щеше да му каже: „Искам просто да говоря с теб“. Всеки в положението на Орсини трябва да беше луд, ако се опиташе да го направи. Или отчаян до смърт. Или убеден, че ще умре, ако не го стори. Той се завъртя и изстреля последния си куршум. Беше безнадеждно. Изстрелът отиде в небето, тъй като половин секунда преди той да гръмне, Куин направи същото. Нямаше друг избор. Куршумът удари корсиканеца право в гърдите и го отхвърли назад в маките с обърнато нагоре лице.

Изстрелът не бе попаднал в сърцето, но раната бе лоша. Куин нямаше достатъчно време, за да прицели в рамото му, а и разстоянието бе твърде късо за по-леки рани. Орсини лежеше по гръб, втренчил поглед в американеца над себе си. Гръдният му кош се изпълваше с кръв, която с бълбукащ звук извираше от простреляните му дробове и се качваше нагоре към гърлото.

— Те ти казаха, че съм дошъл да те убия, нали? — каза Куин. Корсиканецът кимна бавно.

— Излъгали са те. Той те е излъгал. А сега за дрехите на момчето. Дойдох за името му. Дебелака. Организаторът. Вече нищо не му дължиш. Никакви клетви не важат. Кой е той?

Дали в последните мигове от своя живот Доминик Орсини остана верен на обета си за мълчание или това бе кръвта, изпълваща гърлото му, Куин никога нямаше да узнае. Мъжът, легнал по гръб на земята, отвори уста в нещо, което можеше да бъде както усилие за отговор, така и презрителна усмивка. Вместо това той се закашля тихо, поток ярко червена кървава пяна изпълни устата му и потече надолу по гърдите. Куин чу онзи звук, който бе чувал много пъти преди и който му бе до болка познат — тихото хъхрене на дробове, които изпускат дъх за последен път. Главата на Орсини клюмна встрани и Куин видя как угасна студеният блясък в черните очи.

Когато закрачи надолу по уличката към централния площад, в селцето продължаваше да е тихо и тъмно. Те трябва да са чули гърмежа на пушката, единичния изстрел на пистолета на главната улица и канонадата горе в планината. Но ако нарежданията бяха да не се показват навън, те ги спазваха стриктно. Все пак някой — вероятно младежът — бе проявил любопитство. Той може би беше видял катурнатия мотоциклет до трактора и си бе помислил за най-лошото. Каквото и да бе то, той чакаше в засада.

Куин се качи в Опела на централния площад. Никой не беше го докосвал и с пръст. Той здраво притегна ремъците около себе си, обърна колата с лице към улицата и настъпи яко газта. Когато налетя върху страничната стена на дървения хамбар, току-пред колелата на трактора, старите дъски се разцепиха и разхвърчаха. Със силен удар той си проправи път през няколкото бали сено вътре в хамбара и направи на трески другата дървена стена, като премина с Асконата през нея и я срути до основи.

Когато колата изскочи от хамбара, едрите сачми уцелиха задната й част. Пълният заряд направи на решето багажника, но не успя да засегне резервоара. Куин подкара бясно надолу по улицата под дъжд от падащи изпотрошени дъски и снопове хвърчаща слама, овладя волана и пое надолу по пътя за Ороне и Карбини. Беше малко преди четири сутринта. Оставаха му три часа път до летището в Аячо.

Във Вашингтон, шест часови пояса на запад, наближаваше десет вечерта. Министрите от Кабинета, които Одел бе извикал, за да повъртят на шиш професионалните експерти с неудобни въпроси, не бяха в добро разположение на духа.

— Какво искате да кажете със „засега не е отбелязан напредък“? — поиска да узнае вицепрезидентът. — Измина вече цял месец откакто ви предоставихме неограничени ресурси, всичкия необходим персонал, който поискахте, както и сътрудничеството и помощта на колегите от Европа. Какво става тук?

Въпросът му бе отправен към директора на ФБР, Дон Едмъндс, който седеше до заместник директора Филип Кели (Отдел за криминални разследвания) и Лий Алегзандър от ЦРУ, който бе довел със себе си Дейвид Вайнтрауб. Едмъндс се закашля, хвърли един поглед към Кели и кимна.

— Господа, постигнахме доста голям напредък в сравнение с положението, в което се намирахме преди тридесет дни — каза Кели отбранително. — Хората на Скотланд Ярд в момента дори правят оглед на къщата, в която сега знаем, че Саймън Кормак е бил държан в плен. Вече са готови и първите резултати от този оглед — разполагаме с куп съдебно-медицински доказателства, включително и два комплекта отпечатъци от пръсти, които сега в момента се идентифицират.

— По какъв начин са успели да открият къщата — попита Джим Доналдсън от Държавния департамент.

Филип Кели се зачете в бележките си.

— Куин се обадил от Париж и им казал — отговори Вайнтрауб.

— Браво — каза Одел саркастично. — Какви други новини има от Куин?

— Той, изглежда, се е проявил доста активно в няколко части на Европа — дипломатично отвърна Кели. — Всеки момент очакваме изчерпателен доклад за него.

— Какво имате предвид под „се е проявил“? — попита Бил Уолтърс, министърът на правосъдието.

— Може да си имаме проблеми с Куин — каза Кели.

— Винаги си имаме проблеми с мистър Куин — забеляза Мортън Станърд, министърът на отбраната. — Какъв е последният?

— Може би знаете, че моят колега Кевин Браун отдавна храни подозрения, че от самото начало Куин е много по-вътре в нещата, отколкото изглежда на пръв поглед. Възможно е дори на даден етап да е бил и съучастник. Сега са получени доказателства, които могат да потвърдят тази теория.

— Какви са доказателствата? — попита Одел.

— Ами след като бе освободен по нареждане на тази Комисия, за да проведе свое собствено разследване с цел откриване самоличността на похитителите, Той е бил забелязан на няколко места в Европа, след което е изчезнал. В Холандия е бил хванат на местопрестъплението за убийство, след което е бил освободен от холандската полиция поради липса на доказателства…

— Бил е освободен — каза спокойно Вайнтрауб, — защото е доказал, че по време на извършване на престъплението е бил на друго място, далеч оттам.

— Да, но убитият е бил бивш наемник в Конго, чиито отпечатъци сега са открити в къщата, където бе затворен Саймън Кормак — каза Кели. — Ние смятаме това за подозрително.

— Нещо друго за Куин? — попита Хюбърт Рийд, министърът на финансите.

— Да, сър. Току-що белгийската полиция ни съобщи, че са открили тяло с куршум в главата, което е било скрито на върха на едно виенско колело. Време на смъртта — преди три седмици. Една двойка, отговаряща на описанието на Куин и агент Самървил, са искали да научат местонахождението на убития и са попитали за това неговия работодател. Това е станало по същото време, когато търсеното от тях лице е изчезнало.

— След това в Париж е бил застрелян на улицата друг наемник. Шофьор на такси е съобщил, че в същото време от местопрестъплението с помощта на неговото такси са избягали мъж и жена, американци, отговарящи на същото описание.

— Превъзходно — каза Станърд. — Чудесно. Ние го пускаме да извършва разследване, а той сее след себе си труп след труп из цяла северна Европа. Ние имаме, или поне имахме съюзници там.

— Три трупа в три държави — отбеляза Доналдсън. — Нещо друго, което трябва да знаем?

— Един немски бизнесмен, възстановяващ се след операция във военната болница в Бремен твърди, че бил ранен от Куин — каза Кели.

— Какво му е сторил? — попита Уолтърс.

Кели му каза.

— Господи, този човек е маниак — възкликна Станърд.

— Добре, знаем вече какво е свършил Куин — каза Одел. — Той е очистил бандата, преди те да проговорят. Или може би първо ги принуждава да му кажат всичко. А какво е свършило ФБР?

— Господа — каза Кели. — Мистър Браун разследва най-сигурната нишка, която имаме — диамантите. Всеки един търговец на диаманти в Европа и Израел, да не говорим тук в Щатите, следи за появяването на тези скъпоценни камъни. Въпреки че те са малки по размер, ние сме сигурни, че в момента, в който се появят на пазара, ние ще пипнем продавача.

— По дяволите, Кели, те вече се появиха — извика Одел. С жест, изпълнен с драматизъм, той вдигна една платнена чанта от пода до краката си и изсипа съдържанието й върху съвещателната маса. Поток от скъпоценни камъни затракаха по нея и се пръснаха по махагоновата й повърхност. Всички онемяха от изненада. — Преди два дни са били изпратени по пощата до посланик Феъруедър в Лондон. Почеркът е идентифициран — на Куин е. Какво става там сега, по дяволите? Искам да докарате Куин обратно тук, във Вашингтон, за да ни каже какво се е случило със Саймън Кормак, кой го е извършил и защо. Изглежда той е единственият, който знае нещо. Прав съм, нали, господа?

Имаше единодушно кимане с глава от останалите министри от Кабинета.

— Точно така, господин вицепрезидент — каза Кели. — Но… може да имаме малко затруднение.

— И какво е то? — попита Рийд язвително.

— Той отново е изчезнал — отвърна Кели. — Ние знаем, че е бил в Париж, знаем, че е наел един Опел в Холандия. Ще помолим френската полиция да проследят Опела, ще организираме наблюдение на всички входно-изходни пунктове в цяла Европа. Или колата му, или паспортът му ще се появят някъде в близките двадесет и четири часа. След това ще го екстрадираме тук.

— Защо не можете да отзовете агент Самървил? — попита Одел подозрително. — Тя нали е с него, за да го наблюдава отблизо.

Кели се покашля предпазливо.

— И тук също имаме малък проблем, сър…

— Да не би и нея да сте изгубили? — попита Станърд в изумление.

— Европа е голяма, сър. Контактите с нея, изглежда, са временно прекъснати. Френските колеги потвърдиха, че днес сутринта тя е излетяла от Париж за южна Испания. Куин има къща там. Испанската полиция извърши проверка, но тя не се е появявала там. Вероятно е в някой хотел, които между впрочем също се проверяват.

— Слушайте сега — каза Одел. — Намирате Куин, хващате го за задника и го водите тук. Също и агент Самървил. Искаме да говорим с мис Самървил.

Участниците в срещата се разотидоха.

— И ние искаме — изръмжа Кели, като придружаваше своя директор, далеч не в приятно настроение, до тяхната лимузина.

Куин измина последните двадесетина километра от Кауро до крайбрежната равнина в потиснато настроение. Той съзнаваше, че със смъртта на Орсини следата бе прекъсната и загубена завинаги. В бандата имаше четирима души. Вече всички са мъртви. Дебелакът, който и да е той, и хората зад него, ако въобще има такива, които са финансирали всичко това, никога няма да бъдат открити. Какво в действителност се е случило с единствения син на президента, защо, как и кой го е извършил, ще остане неразгадано от историята, както убийството на Кенеди и гибелта на „Мари Селест“. Ще бъде съставен официален доклад за приключване на случая и ще останат единствено теориите, мъчейки се да обяснят неизяснените неща… до безкрай.

На югоизток от летището в Аячо, там, където пътят от планината се влива в крайбрежната магистрала, Куин пресече река Прунели, сега придошла от зимните дъждове, спускащи се от планината към морето. „Смит енд Уесън“-ът му бе послужил добре в Олденбург и Кастелбланк, но сега той не можеше да чака ферибота и трябваше да вземе самолет. Без багаж. Той се сбогува с оръжието си и запокити пистолета на ФБР далеч навътре в реката, като създаде още едно главоболие на бюрократите в Хувър Билдинг. Сетне измина останалите десетина километра до летището.

То представляваше ниска и широка съвременна постройка, разделена на две части, свързани с тунел, които бяха определени за пристигащите и заминаващите полети. Той паркира Опела на паркинга и влезе в терминала за заминаващи. Току-що отваряха. Полувдясно, непосредствено след щанда за вестници, той намери бюрото за информация и попита за първия полет за чужбина. В следващите два часа нямаше полети за Франция, но имаше по-добра възможност. В девет часа сутринта в понеделник, вторник и неделя имаше директен полет на Еър Франс за Лондон.

Той така или иначе щеше да отиде там, за да докладва всички подробности на Кевин Браун и Найджъл Крамър. Смяташе, че Скотланд Ярд имат същото право, както и ФБР, да научат какво точно се бе случило през октомври и ноември. Едната част от събитията се бяха развили в Англия, останалата част — в Европа. Той си купи еднопосочен билет до Хийтроу и попита за телефонна кабина. Те бяха наредени в редица зад информационното бюро. Нямаше дребни и отиде да развали една банкнота на щанда за вестници. Току-що бе ударило седем — до полета оставаха два часа.

След като развали банкнотата, той се върна при телефоните, като пропусна да забележи английския бизнесмен, който влезе в терминала от предверието на входа. Мъжът също като че ли не забелязваше Куин. Той изчетка няколко капки дъжд от раменете на своя елегантен тъмен костюм с жилетка, преметна през ръка тъмносивото си палто от „Кромби“, закачи все още затворения си чадър на лакътя на същата ръка и отиде да разглежда списанията. След няколко минути купи едно от тях, огледа се и избра една от осемте кръгли пейки, разположени около осемте колони, крепящи покрива.

От мястото, което избра, той виждаше добре главния вход, гишето за прием на пътници, редицата от телефонни кабини и портала, водещ към чакалнята за заминаващи. Мъжът кръстоса краката си, обути в елегантен панталон, и започна да чете списанието.

Куин провери телефонния указател и се обади първо на компанията за коли под наем. Агентът бе подранил и се постара да му влезе в положението.

— Разбира се, мосю. На летището? Ключовете са под изтривалката на шофьора? Можем да я вземем оттам. Сега за плащането… Между другото, каква марка е колата?

— Опел Аскона — каза Куин. От другия край на телефонната линия настъпи несигурно мълчание.

— Мосю, ние нямаме Опел Аскона. Сигурен ли сте, че сте я наели от нас?

— Разбира се, но не тук, в Аячо.

— А-а, може би сте отишли в нашия клон в Бастия? Или Калви?

— Не, в Арнхем.

Сега вече човекът бе напълно объркан.

— Къде се намира Арнхем, мосю?

— В Холандия — отвърна Куин.

В този момент мъжът се предаде.

— Как, по дяволите, мога да върна Опел с Холандска регистрация от летището в Аячо обратно в Холандия?

— Бихте могли да го карате — каза убедително Куин. — Ще бъде наред, след като се постегне.

Настъпи дълга пауза.

— „Постегне“? Какво му има?

— Ами-и, предницата мина през един хамбар, а багажникът получи десетина дупки от куршуми.

— Кой ще плаща всичко това? — с изнемощял глас изшептя агентът.

— Просто пратете сметката на американския посланик в Париж — каза Куин, след което постави обратно слушалката. Това бе най-доброто, което можеше да стори.

Той се обади в бара в Естепона и говори с Рони, който му даде телефонния номер на вилата в планината, където Бърни и Артър наглеждаха Сам, като внимателно избягваха да играят с нея на покер. Той позвъни на новия номер и Артър я извика на телефона.

— Куин, скъпи, добре ли си? — гласът й се чуваше слабо, но ясно.

— Да. Слушай, мила, всичко свърши. Можеш да вземеш самолет от Малага до Мадрид и да продължиш за Вашингтон. Те ще искат да говорят с теб. Вероятно и от онази префърцунена комисия ще искат да чуят тази история. Ще бъдеш в безопасност. Кажи им това: Орсини умря, без да проговори. И думичка не каза. Сега вече никой не може да открие самоличността на дебелака, за когото Зак спомена, или на тези, които са зад него. Трябва да тръгвам. Засега довиждане.

Той затвори, прекъсвайки потока от нейни въпроси.

Като се движеше безшумно по своята космическа орбита, един спътник на Агенцията за национална сигурност чу този телефонен разговор, заедно с милиони други същата сутрин и предаде думите на компютрите долу във Форт Мийд. Мина известно време, докато те бъдат обработени, след това следваше да се прецени каква част от тях да се запази и каква да се изреже, но думата „Куин“, която Сам бе произнесла, накара компютрите да запишат това съобщение. То бе проучено в ранния следобед и препратено в Ленгли.

Когато пътниците за Лондон бяха повикани, един камион спря под козирката на сградата за заминаващи. Четиримата мъже, които слязоха и преминаха през входната врата, не приличаха на пътници за Лондон, но това не направи впечатление никому. Освен на елегантно облечения бизнесмен. Той вдигна очи, сгъна списанието и се изправи. Палтото му бе преметнато през едната ръка, в другата държеше чадъра си. Започна да ги наблюдава.

Предводителят на четиримата, в черен костюм и разкопчана риза, предната вечер бе играл на карти в един бар в Кастелбланк.

Останалите трима носеха сини ризи и панталони и приличаха на хора, които са работили в лозя и маслинени горички. Ризите бяха износени в долната си част — подробност, която не убягна на бизнесмена. Те огледаха насъбралото се множество, не обърнаха капка внимание на бизнесмена и започнаха да наблюдават останалите пътници, които един по един се изнизваха през вратата за заминаващи полети. Куин не се виждаше, защото се бе отбил до мъжката тоалетна. От радиоуредбата се чу последното повикване за пътниците, пътуващи за Лондон. В този момент Куин се появи.

Той зави рязко вляво към вратата за заминаващи и извади билета от джоба на блузата си, без да забележи четиримата от Кастелбланк. Те се насочиха към гърба му. В залата се появи един носач, който буташе по пода дълга редица от свързани една с друга колички с багаж.

Бизнесменът отиде до носача и го избута. Спря, за да изчака удобния момент и даде силен тласък на колоната от колички. Тя набра скорост и инерция по гладкия мраморен под и се насочи към четиримата вървящи мъжаги. Един от тях навреме видя опасността, хвърли се настрани, спъна се и се просна с цял ръст на земята. Колоната удари втория мъж в таза, повали го на пода и след това се раздели на няколко части, които тръгнаха с дрънчене в три различни посоки. На водача с черния костюм му се паднаха осем колички, които го натресоха в диафрагмата и го свиха на две. Четвъртият мъж му се притече на помощ. Те бързо се окопитиха, събраха се отново, за да видят само как гърбът на Куин изчезва в чакалнята за заминаващи.

Четиримата мъжаги от селото се втурнаха към стъклената врата. Стюардесата на летището им отправи професионалната си усмивка и ги подсети, че е свършило времето за прочувствени раздели, тъй като и последното повикване за полета е приключило. През стъклото те видяха високия американец да преминава през паспортната проверка и да излиза навън на асфалтовата площадка. Една ръка учтиво ги измести встрани.

— Ако обичате, господа каза бизнесменът, като същевременно се промуши между тях.

По време на полета той седеше в секцията за пушачи, десет реда зад Куин, закуси с портокалов сок и кафе и изпуши две цигари Филтър Кингс през сребърно цигаре. И той, като Куин, нямаше багаж. В Хийтроу, по време на паспортната проверка, от Куин го деляха четирима пътника, а когато пресякоха митническата зона, където другите чакаха за багажа, бе на пет крачки зад него. Той видя как Куин изчаква реда си и се качва на едно такси, сетне кимна на една черна дълга кола от другата страна на улицата. Качи се в движение и когато влязоха в тунела, водещ от летището към магистрала М-4 и Лондон, лимузината се намираше на три коли зад таксито на Куин.

Когато Филип Кели каза, че ще помоли английските си колеги от сутринта да започнат да следят по всички гранични пунктове за появата на паспорта на Куин, той бе имал предвид вашингтонска сутрин. Поради часовата разлика англичаните получиха молбата в 11 сутринта лондонско време. Половин час по-късно един служител занесе съобщението за издирване на Куин на колегата си от гишето за паспортна проверка в Хийтроу, който половин час по-рано бе видял Куин да минава пред него. Дежурният служител помоли да бъде заместен и отиде да докладва на началниците си.

Двама офицери от Специалния отдел, които дежуряха на имиграционното бюро, попитаха работещите в митническата зона. Един от митничарите от „зеления канал“ си спомни за висок американец, когото бе спрял за малко, тъй като онзи не носел никакъв багаж. Когато му показаха снимка, той го позна.

Регулировчиците, които разпределяха отвън върволицата от таксита, за да избегнат големи струпвания от чакащи пътници, сториха същото. Те, обаче, не бяха забелязали номера на таксито, което той бе наел.

Таксиметровите шофьори понякога са източници на жизнено важна информация за полицията и тъй като спадат към групата на примерните граждани, спазващи закона, с изключение на случаите, когато се разсейват и пропускат да впишат някой и друг припечелен грош в данъчните си декларации (което не влиза в работата на столичната полиция), отношенията между тях и полицията бяха добри и си оставаха такива. Освен това таксиметровите шофьори, които обслужваха доходоносните маршрути от Хийтроу, извършваха това съгласно строга и ревностно защитавана система на ротация. Отмина още един час, докато проследят и открият шофьора, возил Куин. Той, както и останалите преди него, го разпозна на снимката.

— Да — каза той. — Закарах го до хотел „Блекуудс“ в Марилбоун.

Всъщност в един без двадесет той бе оставил Куин пред стъпалата, водещи към хотела. Никой от двамата не бе забелязал черната лимузина, която спря зад тях. Куин се разплати с шофьора и се изкачи по стълбите. В този момент до него се лепна един лондонски бизнесмен в тъмен костюм. Стигнаха до въртящите се врати по едно и също време. Въпросът сега бе кой да мине пръв. Куин присви очи, когато забеляза човека до себе си. Бизнесменът то изпревари.

— А, не бяхте ли в самолета от Корсика тази сутрин? И аз бях в него, дявол да го вземе. Светът е малък, а? След вас, скъпи друже.

Той направи жест Куин да мине пред него. От капачето на чадъра се бе показало голо острие. Куин почти не усети лекото ужилване от иглата, когато тя влезе в прасеца на левия му крак. Тя остана там половин секунда и бе изтеглена. След миг той бе вътре във въртящите се врати. Когато стигна средата, те се затвориха с трясък зад него. Той бе хванат като в капан между портала и фоайето. Стоя затворен там само пет секунди. След като излезе, имаше чувството, че му се вие леко свят. Явно от топлината.

Англичанинът бе до него, като не преставаше да бърбори.

— Проклети врати. Никога няма да свикна с тях. Кажете, приятелю, добре ли сте?

Пред очите на Куин сякаш падна мъгла и той залитна. Към тях със загрижено лице се приближи един униформен портиер.

— Зле ли ви е, сър?

С изискан финес бизнесменът пое енергично нещата в ръцете си. Наведе се към портиера, като държеше Куин под мишницата с учудваща лекота и пъхна една банкнота от десет лири в ръката му.

— Страхувам се, че е малко попрекалил със сутрешното си мартини. Като прибавим към това и часовата разлика след полета. Вижте, колата ми е отвън… ако бъдете така добър… Хайде, Клайв, позволи ми да те откарам у дома, синко…

Куин се опита да се възпротиви, но крайниците му сякаш бяха направени от тесто. Портиерът знаеше задълженията си към хотела, както знаеше да различава и истинските джентълмени, когато му се отдадеше случай да срещне такива. Истинският джентълмен хвана Куин от едната страна, портиерът — от другата. Те го пренесоха през вратата за багаж, която не се въртеше и го свлякоха надолу по трите стъпала до тротоара. Там двама от колегите на истинския джентълмен излязоха от колата и помогнаха на Куин да седне на задната седалка. Бизнесменът кимна с благодарност на портиера, който се обърна, за да обслужи други пристигащи гости. Лимузината се отлепи от тротоара.

В този момент иззад ъгъла на Бландфорд Стрийт се появиха две полицейски коли, които се насочиха към хотела. Куин се облегна на тапицирана седалка. Мозъкът му все още работеше, но тялото му беше безпомощно, а езикът — една влажна буца. След това отнейде придойдоха тъмни вълни, черен мрак го погълна и той изгуби съзнание.

17.

Когато Куин се събуди, той лежеше проснат по гръб върху нисък креват на колелца в една гола бяла стая. Огледа се, без да мърда. Здрава врата, също бяла. Електрическа лампа в ниша, защитена от метална решетка. Този, който бе измислил това местенце, явно не желаеше обитателите му да счупят крушката и да си прережат вените. Той си спомни прекалено сладкодумния английски бизнесмен, ужилването отзад в прасеца, изгубването на съзнание. Гадни англичани.

Във вратата имаше шпионка. Той чу капачето й леко да щраква. Едно око се взря в него. Нямаше смисъл повече да се преструва, че е в безсъзнание или че спи. Избута встрани одеалото, с което бе покрит и стъпи с крака на пода. Чак сега осъзна, че е напълно гол, с изключение на късите си гащета.

Със стържещ шум бяха издърпани две резета и вратата се отвори. Човекът, който влезе, бе нисък и набит, с късо подстригана коса и бяло сако на сервитьор. Той не каза нищо, а само пристъпи навътре, като носеше обикновена чамова маса, която постави на пода до отсрещната стена. Сетне излезе от стаята и се появи отново с голяма метална купа и една кана, от чието гърло се виеха струйки пара. Постави ги на масата. След това отново излезе, но само до коридора. Куин се почуди дали да не му размаже физиономията и да направи опит да избяга, но се отказа. Липсата на прозорци сочеше, че се намира някъде под земята, освен това бе само по гащета, а и прислужникът изглеждаше като човек, който добре би се справил в случай, че падне тупаница. Не бе изключено навън да има и други сервитьори от тежка категория.

Когато мъжът се върна за втори път, той носеше пухкава хавлия, кърпа за лице, сапун, паста за зъби, още в оригиналната й опаковка, самобръсначка, пяна за бръснене и огледало със собствена стойка. Като идеален камериер той подреди всичко това на умивалника, спря на прага на вратата, направи жест към масата и излезе. Резетата бяха вкарани на местата им.

Добре, помисли си Куин, ако тайните копои на англичаните, които го отвлякоха, искаха да бъде издокаран за Нейно Величество, той бе готов да се подчини. Освен това изпитваше голяма нужда от освежаване.

Не бързаше. Горещата вода бе приятна и като използваше гъбата, той се обля от главата до петите. Беше взел един душ на ферибота „Наполеон“, но това бе преди четиридесет и осем часа. Или повече? Часовникът му го нямаше. Той знаеше, че бе отвлечен някъде около обяд, но колко часа бяха изминали оттогава — четири, дванадесет или двадесет и четири? Независимо от това той с наслада усети как ментовият аромат на пастата за зъби изпълни устата му. Чак когато взе самобръсначката, насапуниса брадата си и се погледна в огледалото, той почти подскочи. Копелетата бяха подстригали косата му.

Не че прическата бе лоша. Кестенявата му коса бе леко взета и скъсена, но бе сресана по нов начин. Измежду тоалетните принадлежности нямаше гребен — единственото, което можеше, бе да я разроши с пръсти в опита си да върне старата прическа, която му харесваше повече. Но косата му щръкна на кичури и той се принуди да я остави така, както неизвестният бръснар го бе подстригал. Едва бе свършил с това, когато прислужникът се върна отново.

— Благодаря за всичко, приятелю — каза Куин. Човекът не даде вид, че е чул. Прибра само тоалетните принадлежности, остави масата и се появи отново, този път с поднос. Върху него имаше пресен портокалов сок, кифлички, мляко, захар, табла с яйца и бекон, препечен хляб, масло, портокалово сладко и кафе. Кафето бе току-що направено и от него се носеше неповторим аромат. Сервитьорът постави един обикновен дървен стол до масата, поклони се вдървено й излезе.

Куин си спомни за една стара английска традиция — преди да отведат някого към Тауър, за да му отсекат главата, винаги му давали богата закуска. Въпреки това той здравата закуси, като омете всичко до последната троха.

Едва бе свършил, когато мълчаливецът се върна, този път с купчина дрехи, току-що изпрани и изгладени. Но не бяха неговите. Бяла колосана риза, вратовръзка, чорапи, обувки и костюм от две части. Всичко му бе по мярка, сякаш скроено точно за него. Прислужникът посочи дрехите с ръка и почука часовника си, сякаш искаше да каже, че няма време за губене.

Когато Куин се облече, вратата за пореден път се отвори. Този път на прага застана елегантният бизнесмен, който поне можеше да говори.

— Скъпи мой приятелю, изглеждате сто процента нов човек и се надявам, че и така се чувствате. Моите искрени извинения за необичайния начин, по който ви поканихме тук, но се опасявахме, че в противен случай вие нямаше да проявите желание да ни посетите.

Той все още изглеждаше като манекен от магазин за модно облекло и говорът му бе като на офицер от Кралската гвардия.

— Ще ми платите за това, тъпанари такива, когато му дойде времето — каза Куин. — Не мога да отрека, че пипате със стил.

— Колко любезно — мърмореше бизнесменът. — А сега, ако дойдете с мен, моят началник иска да говори е вас.

Той поведе Куин по един обикновен коридор към асансьора. Когато кабината се устреми с тихо бръмчене нагоре, Куин попита за часа.

— Ах, да — отвърна бизнесменът. — Забравих, че вие, американците, не можете да дишате, ако не знаете колко е часът. Всъщност наближава полунощ. Страхувам се, че тази закуска бе единственото нещо, което дежурният ни нощен готвач можа да приготви.

Те излязоха от асансьора и се озоваха в друг коридор, този път постлан с разкошен килим, с дървени и тапицирани врати от двете страни. Водачът му обаче го отведе в самия край на коридора, отвори вратата там, въведе го вътре, оттегли се и затвори.

Куин се намери в стая, която би могла да бъде офис или гостна. Около газовата камина бяха разположени няколко канапета и фотьойли, но в стаята доминираше внушително бюро, разположено в нишата на прозореца. Мъжът, който се изправи зад него и тръгна да го поздрави, бе по-възрастен — около петдесет и пет годишен, предположи Куин — в костюм от Савил Роу. Външният му вид, както и суровото му, но нелишено от интелигентност лице, излъчваха авторитет. Тонът му бе дружелюбен.

— Драги мистър Куин, колко мило от ваша страна да ме посетите.

На Куин започна да му писва. Трябваше да сложи край на тази игра.

— Окей, не можем ли просто да си свалим картите? Намушкахте ме в едно хотелско фоайе, упоихте ме, накарахте ме да загубя съзнание, докарахте ме тук. Браво. Но не си струваше труда. Ако вие и вашите английски горили искахте да говорите с мен, можехте спокойно да накарате двама полицаи да ме приберат, без да има нужда от спринцовки и всякакви там дивотии.

Човекът пред него се сепна и изненадата му изглеждаше съвсем искрена.

— О, да, разбирам, вие смятате, че сте в ръцете на MI5 или MI6? Страхувам се, че не. Намирате се от другата страна, така да се каже. Позволете. Аз съм генерал Вадим Кирпиченко, новоизбраният началник на Първо главно управление, КГБ. От гледна точка на географията, вие сте все още в Лондон, но от юридическа гледна точка вие се намирате на суверенна съветска територия — нашето посолство на Палас Гардънс в Кенсингтън. Няма ли да седнете?

За втори път през живота си Сам Самървил бе въведена в Залата за кризисни ситуации в подземията на западното крило на Белия дом. Едва й се събираха пет часа, откакто бе слязла от самолета от Мадрид. Властимащите явно не желаеха да бъдат оставени да чакат.

От двете страни на вицепрезидента седяха четиримата най-важни министри от Кабинета, както и съветникът по националната сигурност Брад Джонсън. Присъстваха още и директорът на ФБР и Филип Кели. Лий Алегзандър от ЦРУ седеше настрани. Последният от присъстващите бе Кевин Браун, отзован от Лондон, за да докладва лично, нещо, което той току-що бе направил, когато въведоха Сам. Настроението спрямо нея бе подчертано враждебно.

— Седнете, млада госпожице — каза вицепрезидентът Одел.

Тя седна на стола на края на масата, където всички можеха да я виждат.

Кевин Браун я гледаше кръвнишки. Той би предпочел първо лично да я разпита и след това да докладва на комисията. Не му бе приятно други да подлагат на директен разпит подчинените му агенти.

— Агент Самървил — каза вицепрезидентът, — тази комисия ви позволи да се върнете в Лондон и ви повери лицето Куин поради една единствена причина — вашето твърдение, че той може да помогне за идентифицирането на похитителите на Саймън Кормак, тъй като ги е видял с очите си. Също така ви беше наредено да поддържате връзка с нас и да докладвате. Оттогава насетне… нищо. Вместо вашите, ние получихме купища други доклади и то все за трупове, пръснати из цяла Европа, като вие с Куин всеки път сте се оказвали в непосредствена близост до тях. Ще ни обясните ли какво, по дяволите, сте правили?

Сам им разказа всичко. Започна от начало: смътният спомен на Куин за татуировка на паяк върху ръката на един от мъжете в склада в Бабидж, следата, водеща от побойника Кайпер от Антверпен към Марше, вече мъртъв в едно виенско колело във Вавър и с променено име. Тя им каза за предположението на Куин, че Марше може да е довел свой дългогодишен партньор, за да участват заедно в операцията, откриването на Преториус в собствения му бар в Ден Бош. Тя им разказа за Зак, или Сидни Фийлдинг, командир на наемническа група. Това, което той им бе съобщил минути преди да умре, накара всички да се вторачат в Сам и да онемеят. Тя свърши с чантата си, в която бе монтирано подслушвателно устройство и с пътуването на Куин сам до Корсика, за да открие и разпита четвъртия мъж, тайнствения Орсини, който, според Зак, бе човекът, доставил колана с монтираната в него бомба.

— След това той ми се обади, преди двадесет и четири часа, и ми каза, че всичко е свършило, следата се прекъснала, тъй като Орсини умрял, без да каже нищо за дебелака.

Когато тя свърши, в залата настъпи мълчание.

— Господи, това е невероятно — каза Рийд. — Разполагаме ли с някакви доказателства, които могат да подкрепят всичко това?

Лий Алегзандър вдигна очи.

— Белгийците съобщават, че куршумът, убил Лефорт, наричан още Марше, е калибър четиридесет и пет, а не тридесет и осем. Освен ако Куин не е имал и друг пистолет.

— Не, нямаше — отвърна бързо Сам. — Единственият, който имахме у себе си, бе моят, калибър тридесет и осем, даден ми от господин Браун. Освен това никога не съм изпускала от очи Куин за по-дълго време, през което той да прескочи от Антверпен до Вавър и да се върне или от Арнхем до Ден Бош и обратно. Що се отнася до кафенето в Париж, Зак бе убит с пушка, с която стреляха от една кола на улицата.

— Това съвпада — каза Алегзандър. — Французите са намерили куршумите, изстреляни към това кафене. Стреляно е с пушка Армълайт.

— Възможно е Куин да е имал партньор — предположи Уолтърс.

— Тогава нямаше да бъде необходимо монтирането на подслушвателно устройство в чантата ми — каза Сам. — Той спокойно можеше да се измъква, докато бях в банята или в тоалетната и да се обажда по телефона. Умолявам ви, господа, да ми повярвате — Куин е чист. Той почти успя да стигне до дъното на този проклета история. През цялото време обаче някой беше с едни гърди пред нас.

— Дебелакът, за когото Зак споменал? — попита Станърд. — Човекът, за когото Зак се кълнял, че дърпал конците, че е платил за всичко? Но… американец?

— Може ли да изкажа едно предположение? — попита Кевин Браун. — Може и да съм допуснал грешка, като сметнах, че Куин е бил замесен от самото начало. Признавам си го. Но съществува и друг, много по-правдоподобен сценарий.

Всички бяха наострили уши и чакаха какво ще каже.

— Зак твърдял, че дебелакът е американец. Как е разбрал това? По неговия акцент. Каква представа може да има един англичанин за американските акценти? Те взимат и канадците за американци. Да предположим, че дебелакът е бил руснак. Тогава всичко пасва. КГБ разполага с десетки агенти с перфектен английски и с безупречен американски акцент.

Около масата няколко глави бавно закимаха.

— Моят колега е прав — каза Кели. — Разполагаме с мотив. Открай време дестабилизирането и деморализирането на Съединените щати е основен приоритет във външната политика на Москва, няма съмнение в това. Възможности? Няма проблеми. На обществеността бе известно, че Саймън Кормак следва в Оксфорд и КГБ са използвали този случай за да организират една „мокра“ операция с цел да уязвят всички нас. Финансиране? В това те нямат проблем. Използват наемници — набирането на хора-маши за извършване на мръсната работа е обичайна практика. И ЦРУ го прави. Що се отнася до очистването на четиримата наемника, когато работата е свършена — това е често срещано в престъпния свят. Ето една сходна черта между тях и КГБ.

— Ако приемем, че дебелакът е бил руснак — добави Браун, — всичко си отива на мястото. Приемам, на базата на доклада на агент Самървил, че е съществувало лице, което е плащало, информирало и „движело“ Зак и неговите гангстери. Но, поне що се отнася до мен, този човек вече се е върнал там, откъдето е дошъл — Москва.

— Но защо — попита Джим Доналдсън — Горбачов първо ще хвърля толкова труд за Нантъкетския договор, а след това ще го опропастява по такъв ужасяващ начин?

Лий Алегзандър се покашля леко.

— Господин министър, известно е, че съществуват могъщи сили вътре в Съветския съюз, които се противопоставят на гласността, перестройката, реформите, на самия господин Горбачов и особено на Нантъкетския договор. Нека да си припомним, че бившият председател на КГБ, генерал Крючков, бе наскоро уволнен. Може би причината за неговото уволнение е именно това, което в момента обсъждаме.

— Мисля, че попаднахте в целта — каза Одел. — Тия потайни копелета от КГБ предприемат акцията, за да ударят с един куршум два заека — да закопаят Америка и договора. Може би самият Горбачов не е замесен.

— Това с нищо не променя нещата — каза Уолтърс. — Американската общественост никога няма да повярва на такова нещо. Включително и Конгресът. Ако това е дело на Москва, вината е на господин Горбачов, без значение дали е знаел или не. Помните ли Ирангейт?

Да, всички помнеха този скандал. Сам вдигна поглед.

— Ами ръчната ми чантичка? — попита тя. — Ако КГБ стоят зад всичко, защо сме им притрябвали да ги водим до наемниците?

— Много просто — предположи Браун. — Наемниците не са знаели, че момчето ще умре. Когато то загинало, те били обзети от паника и се скрили вдън земя. Може би не са се явили на някоя среща, където са ги чакали от, КГБ. Освен това бяха извършени опити вие и Куин — парламентьорът от Съединените щати и един агент от ФБР — да бъдете въвлечени в две от убийствата. Отново сме свидетели на обичайната практика — хвърляш прах в очите на световното мнение, правиш всичко да изглежда така, сякаш американците са накарали убийците да замлъкнат, преди те да могат да проговорят.

— Но чантата ми бе подменена с нейно точно копие, в което бе монтирано подслушвателното устройство — възрази Сам. — Някъде в Лондон.

— Как разбрахте това, агент Самървил? — попита Браун. — Може да е станало на летището, на ферибота за Остенде. По дяволите, може да е бил някой от англичаните — те дойдоха в апартамента, след като Куин избяга. И в къщата в Съри. Доста от тях са работили за Москва. Спомнете си за Бърджис, Маклейн, Филби, Васал, Блънт, Блейк — всичките са предатели, работили за Москва. Може би сега имат някой нов.

Лий Алегзандър разучаваше върха на пръстите си. Струваше му се, че ще прояви нетактичност, ако спомене Мичъл, Маршъл, Лий, Бойс, Харпър, Уокър, Лоунтрий, Конрад, Хауърд или който и да е друг от останалите двадесет американци, които бяха предали чичо Сам за пари.

— Добре, господа — каза Одел час по-късно. — Ще възложим този доклад да бъде проучен. От А до Я. Разкритията трябва да бъдат пределно ясни. Коланът е съветско производство. Подозрението ще остане недоказано, но не ще бъде изличено: това е било акция на КГБ и тя е приключила с изчезването на агента, известен ни само като „дебелака“, за когото сега се предполага, че се е скрил обратно зад желязната завеса. Ние знаем какво е било извършено и как е било изпълнено. Почти сме сигурни кой стои зад това и защо го е направил. Нантъкетският договор е окончателно погребан, а президентът ни — сломен от мъка. Господи, никога не съм смятал, че ще го кажа, още повече, знаете, не съм от либералите, но така ми се иска да натисна ядреното копче, за да направим на пух и прах ония комунистически копелета и ги натикаме обратно в каменната ера.

Десет минути по-късно събранието продължи при закрити врати. Чак когато подкара колата обратно към апартамента си в Александрия, Сам съзря пропуска в тяхното иначе удачно намерено решение. Как са узнали от КГБ, че трябва да направят копие на чантата от крокодилска кожа, купена от Хародс?

Филип Кели и Кевин Браун пътуваха заедно в една кола обратно към Хувър Билдинг.

— Това момиче доста се е сработило с Куин. Много повече, отколкото възнамерявах — каза Кели.

— Надуших това още в Лондон, по време на преговорите — съгласи се с него Браун — Тя през цялото време поддържаше неговата страна и аз смятам, че все пак трябва да говорим с Куин, имам предвид сериозен разговор. Французите попаднаха ли на следите му? Или англичаните?

— Не, тъкмо се канех да ви кажа. Французите са го засекли да излита от летището в Аячо със самолет за Лондон. Изоставил е колата си, цялата надупчена от куршуми, на паркинга. Англичаните са го проследили в Лондон до един хотел. Когато са стигнали там, той вече бил изчезнал, без дори да се регистрира.

— По дяволите, тоя човек се изплъзва като змиорка — изруга Браун.

— Точно така — каза Кели. — Но ако се окажете прав, има едно лице, с което той ще се свърже. Това е Самървил и никой друг. Не обичам да постъпвам по този начин с наша служителка, но искам целият й апартамент да премине на постоянно подслушване, телефонът също, а пощата й да се преглежда. От тази нощ.

— Разбрано — каза Браун.

Когато останаха сами, вицепрезидентът и петимата основни членове на Кабинета за втори път повдигнаха въпроса за двадесет и петата поправка.

Отново министърът на правосъдието пръв начена тази тема. Мълчалив и изпълнен със съжаление, Одел бе на противоположното становище. Той се срещаше с президента-отшелник по-често от другите и трябваше да признае че Джон Кормак наистина не бе успял да се съвземе.

— Рано е още — каза той. — Дайте му време.

— Колко? — попита Мортън Станърд. — Вече изминаха три седмици от погребението.

— Изборите са следващата година — изтъкна Бил Уолтърс. — Ако смяташ да се кандидатираш, ще трябва да започнеш подготовката си още от януари.

— Исусе Христе — избухна Одел — Човекът горе е смазан от мъка, а ти ми говориш за избори!

— Само разглеждаме нещата от практическата им страна — каза Доналдсън.

— Всички си спомняме, че след Ирангейт Роналд Рейгън така бе оплел конците, че за малко да прибегнем до двадесет и петата поправка — посочи Уолтърс. — Докладът „Канън“ съвсем ясно показва, че всичко тогава е висяло на косъм. Сегашната криза обаче е още по-сериозна.

— Президентът Рейгън успя да се оправи — изтъкна Хюбърт Рийд. — Пое си функциите без големи проблеми.

— Да, тъкмо навреме — каза Станърд.

— Това е въпросът — подсети ги Доналдсън. — С колко време разполагаме?

— Не е много — призна Одел. — Медиите досега проявяваха търпение, главно заради неговата популярност. Но положението става неудържимо и не можем да отлагаме до безкрайност.

— Срок? — тихо попита Уолтърс.

Те гласуваха. Одел се въздържа. Уолтърс вдигна сребърния си молив. Станърд кимна. Брад Джонсън поклати отрицателно глава. Уолтърс прие това с разбиране. Джим Доналдсън помисли малко и се присъедини към Джонсън с отрицателния си вот. Изпаднаха в патова ситуация — два на два гласа. Хюбърт Рийд огледа петимата, навъсен и угрижен. След това сви рамене.

— Съжалявам, но щом трябва, значи трябва.

Той се присъедини към положителните вотове. Одел шумно въздъхна.

— Добре — каза той. — Приемаме с болшинство. До Бъдни вечер, ако междувременно не настъпи някакъв голям обрат, аз ще трябва да отида и да му съобщя, че на първи януари въвеждаме в действие двадесет и петата поправка.

Той едва бе започнал да се надига от стола си, когато другите скочиха почтително на крака. Той откри, че това му харесва.

— Не ви вярвам — каза Куин.

— Моля — каза мъжът с костюма от Савил Роу и направи жест към прозорците със спуснати завеси. Куин огледа стаята. Над камината Ленин държеше реч пред народа. Куин отиде до прозореца и погледна навън.

Погледът му се плъзна през градина с голи дървета, а над стената в края й видя горната част на червен лондонски автобус на два етажа, който бързаше по Бейзуотър Роуд. Върна се на мястото си.

— Х-м, ако все пак лъжете, трябва да сте използвали страшно много филмови декори — каза той.

— Никакви филмови декори няма — отвърна генералът от КГБ. — Предпочитам да ги оставя на вашите хора от Холивуд.

— В такъв случай, защо сте ме докарали тук?

— Вие представлявате голям интерес за нас, мистър Куин. Моля, не бъдете толкова зле настроен към нас. Колкото и странно да звучи, аз съм убеден, че за момента и двамата сме на една и съща страна.

— Наистина звучи странно — каза Куин. — Дяволски странно.

— Добре, нека да ви разкажа някои неща. Ние знаем, че сте били избран да водите преговорите за освобождаването на Саймън Кормак от похитителите му. Знаем също така, че след смъртта му сте били един месец в Европа, където сте се опитали да ги проследите и откриете — с известен успех, както по всичко личи.

— И това ли ни поставя на една и съща страна?

— Може би, мистър Куин, може би. Не е моя работа да охранявам млади американци, които горят от желание да тичат насам-натам без необходимата охрана. Но е моя работа да се старая да защитавам страната си от враждебни заговори, които й нанасят огромни щети. А тази… афера с Кормак… представлява заговор, скроен от неизвестни лица, чиято цел е да навреди на моята родина и да я дискредитира в очите на целия свят. Това не ни харесва, мистър Куин, въобще не ни харесва. Позволете ми, както казвате вие американците, да си разкрием взаимно картите. Отвличането и убийството на Саймън Кормак не е съветски заговор. Но обвиненията се сипят върху нас. От момента, в който коланът бе анализиран, ние сме в устата на целия свят. Отношенията с вашата страна, които нашият държавен глава искрено се опитваше да подобри, са сериозно разклатени. Един договор за съкращаване на въоръженията, на който възлагахме големи надежди, е провален.

— Изглежда дезинформацията не ви понася, когато е насочена срещу Съветския съюз, макар самите вие често си служите с нейните похвати и то доста добре — каза Куин.

Генералът доблестно прие предизвикателството и сви рамене.

— Е, добре, от време на време си позволяваме по някоя и друга дезинформация. Така прави и ЦРУ. Такава ни е работата. Признавам, че не е приятно да получиш обвинения за нещо, което си извършил. Но когато те обвиняват за афера, която не е твое дело, това вече минава всякакви граници и търпението ни се изчерпва.

— Ако бях по-великодушен, може би щях да ви съжаля — каза Куин. — Но истината е, че нищо, абсолютно нищо не мога да направя. Вече не.

— Вероятно — кимна генералът. — Нека да видим. Струва ми се, че сте достатъчно прозорлив и вече сте разбрали, че ние не стоим в дъното на този заговор. Ако го бях организирал аз, защо, по дяволите трябваше да убивам Кормак с устройство, за което толкова лесно може да се докаже, че е съветско?

Куин кимна.

— Добре. И аз смятам, че това не е ваше дело.

— Благодаря ви. А имате ли някаква представа кой може да го е извършил?

— Мисля, че е някой от Америка. Може би ултрадесните. Ако целта е била да се провали ратифицирането на Нантъкетския договор от Конгреса, то тя без съмнение е постигната.

— Точно така.

Генерал Кирпиченко отиде зад бюрото си и се върна с пет увеличени фотоснимки. Той ги разстла пред Куин.

— Виждали ли сте някога тези лица преди, мистър Куин?

Куин разгледа паспортните снимки на Сайръс Милър, Мелвил Сканлън, Лайънъл Коб, Питър Мойр и Бен Салкинд. Поклати глава.

— Не, никога.

— Жалко. Имената им са на обратната страна. Посетили са моята родина преди няколко месеца. Човекът, с когото са преговаряли — човекът, с когото смятам, че са преговаряли — е бил в състояние да им достави онзи колан. По една случайност, той е маршал.

— Арестувахте ли го? Разпитахте ли го?

За първи път генерал Кирпиченко се усмихна.

— Мистър Куин, представянето на институцията, в която работя, като организация с безгранична власт, е златна мина за вашите писатели и журналисти. Но това не е точно така. Дори за нас арестуването на един съветски маршал без нито една улика представлява грубо потъпкване на закона. Аз бях откровен с вас. Бихте ли ми отвърнали със същото? Бихте ли ми казали какво сте успели да откриете през изминалите тридесет дни?

Куин се замисли над молбата. Какво пък, по дяволите, всичко бе приключило, поне що се отнасяше до каквато и да е нишка, която той можеше да проследи. Разказа на генерала историята от момента, когато избяга от апартамента в Кенсингтън, за да организира лична среща със Зак. Кирпиченко слушаше внимателно, като на няколко пъти кимна, сякаш това, което чуваше, съвпадаше с нещо, което той предварително знаеше. Куин завърши разказа си със смъртта на Орсини.

— Между другото — добави той, — може ли да попитам как ме проследихте до летището в Аячо?

— О, да, разбирам. Моят отдел още от самото начало живо се интересуваше от цялата тази история. След смъртта на момчето и умишленото изтичане на подробностите за колана, ние превключихме на високи обороти. Вие не бяхте напълно незабележими, когато преминахте през Холандия. Престрелката в Париж излезе във всички вечерни вестници. Описанието на мъжа, когото барманът видял да бяга от мястото на действието, отговаряше на вашето. Една проверка на списъците с пътниците и заминаващите полети — да, ние наистина имаме свои хора в Париж, които работят за нас — ни показа, че вашата приятелка от ФБР се е запътила към Испания, но от вас нямаше и следа. Предположих, че може да сте въоръжен и бихте искали да избегнете проверките по летищата. Затова проверихме резервациите за фериботите. Моят човек в Марсилия извади късмет, като ви засякъл на ферибота за Корсика. Мъжът, когото видяхте на летището, излетя същата сутрин, когато вие сте пристигнали, но ви изпуснал. Сега аз знам, че сте отишли горе в планината. За наблюдение той избрал мястото, където се пресичат пътищата от летището и морското пристанище и видял вашата кола да поема към летището малко след изгрев слънце. Между другото, знаете ли, че в сградата на летището влезли четирима въоръжени мъже, докато сте били в телефонната кабина?

— Не, не съм ги забелязал.

— Х-м. Изглежда не са били много благоразположени спрямо вас. От това, което току-що ми разказахте за Орсини, разбирам защо. Няма значение. Моят колега… се погрижил за тях.

— Вашият хрисим англичанин?

— Андрей? Той не е англичанин. Всъщност и руснак не е. Той е казак. Не подценявам вашите професионални умения, мистър Куин, но, моля ви, никога не му се изпречквайте на пътя. Той наистина е един от най-добрите ми служители.

— Благодарете му от мое име — каза Куин. — Вижте, генерале, приятно ми беше да си поговорим. Но това е всичко. Не мога да отида никъде. Мога единствено да се върна в Испания при лозята си и да се опитам да започна отначало.

— Не съм съгласен, мистър Куин. Смятам, че трябва да се върнете в Америка. Ключът към загадката се крие някъде там, в Америка. Трябва да се върнете.

— На часа ще ме приберат — каза Куин. — Не съм им симпатичен на онези от ФБР. Някои от тях смятат, че съм замесен.

Генерал Кирпиченко се върна до бюрото си и направи знак на Куин да се приближи. Връчи му паспорт, канадски паспорт, не нов, със захабени от прелистване страници и с дузина печати от гранични пунктове. Собственото му лице бе променено до неузнаваемост с леко наболата брада, новата прическа и очила с рогови рамки.

— Страхувам се, че е правена, когато бяхте упоен — каза генералът. — Паспортът е напълно истински, един от нашите шедьоври. Ще ви трябват дрехи с етикети от канадски магазини, багаж и други неща от тоя род. Андрей вече е приготвил всичко. И, разбира се това.

Той сложи на бюрото три кредитни карти, валидна канадска шофьорска книжка и пачка с двадесет хиляди канадски долара. Паспортът, шофьорската книжка и кредитните карти бяха на името на Роже Льофевр. Канадец от френскоговорящата част на страната. Характерният им акцент нямаше да бъде проблем за американец, който знае френски.

— Предлагам Андрей да ви закара до Бирмингам, за да хванете първия полет за Дъблин утре сутринта. Оттам можете да направите връзка за Торонто. Пресичането на американската граница с кола под наем няма да представлява проблем. Готов ли сте да заминете, мистър Куин?

— Генерале, изглежда не съм се изразил достатъчно ясно. Орсини и дума не каза преди да умре. Ако е знаел кой е дебелият мъж, а аз мисля, че е знаел, той нищо не каза. Не знам откъде да започна. Следата е студена. Дебелакът е в безопасност, както и неговите господари, а ренегатът — източникът на информация — се крие някъде по върховете. Всичките те са в безопасност, тъй като Орсини не проговори. Нямам нито асове, нито попове, дами или валета.

— А, вие си служите с езика на картите. На вас, американците, никога не ви излиза от главата асо пика. Играете ли шах, мистър Куин?

— Малко, но не добре — отвърна Куин.

Съветският генерал отиде до една лавица с книги и прокара пръст по редицата от заглавия, сякаш търсеше нещо определено.

— А трябва — каза той. — Шахът, както и моята професия, е игра на хитрост и изкусно блъфиране, а не на брутална сила. Всичките фигури са пред вас и все пак… в шаха има много повече измама, отколкото в покера. А, ето я.

Той предложи книгата на Куин. Тя беше от руски автор, но текстът бе на английски. Превод, с ограничен тираж за частни колекции. „Най-великите шахмайстори“.

— Вие сте в шах, мистър Куин, но може би не сте още матиран. Върнете се в Америка, мистър Куин. Прочетете книгата в самолета. Бих ви препоръчал, ако разрешите, да обърнете по-специално внимание на главата, посветена на Тигран Петросян. Арменец, отдавна вече покойник, но може би най-великият тактик в областта на шаха, който някога е живял. Пожелавам ви късмет, мистър Куин.

Генерал Кирпиченко извика оперативния агент Андрей и го заля с поток от заповеди на руски. Сетне Андрей заведе Куин в друга стая и го облече от глава до пети с нови дрехи, всичките от Канада, даде му и багаж, както и билети за самолета. Отидоха заедно с кола до Бирмингам и оттам Куин хвана първия полет за деня до Дъблин. Андрей го изпрати, след това се върна с колата в Лондон.

В Дъблин Куин се прехвърли на летище Шанън, прекара няколко часа в чакане и хвана полет на Еър Канада за Торонто.

Както обеща, той прочете книгата в чакалнята на Шанън и още един път, докато летеше над Атлантика. Прочете главата за Петросян шест пъти. Преди да кацне в Торонто, той бе разбрал защо десетки огорчени противници бяха нарекли хитрия арменски шахмайстор „Великия измамник“.

В Торонто паспортът му не бе разглеждан по-дълго, отколкото в Бирмингам, Дъблин или Шанън. Почака за багажа си край изнизващата се до него лента в митническата зона и след това премина през бегла проверка. Всичко мина гладко и спокойно и затова нямаше причина той да забележи мълчаливия мъж, който го видя на излизане от митническата зона, проследи го до централната железопътна гара и се качи с него във влака, пътуващ на североизток към Монреал.

От един паркинг в първия град на провинция Квебек той купи от втора ръка един джип Ренегейд с гуми, пригодени за тежките зимни условия, а от магазин за туристически принадлежности — ботуши, панталони и ватирани анораци, от които щеше да се нуждае за тамошния климат по това време на годината. След като напълни до горе резервоара на джипа, той се отправи на югоизток, премина през Сен Жан и Бедфорд и пое право на юг към американската граница.

Куин прекоси границата при контролно-пропускателния пункт, разположен на брега на езерото Шамплейн, където държавната магистрала 89 преминава от Канада в щата Върмонт, и отново стъпи на територията на Съединените щати.

В северните подстъпи на щата Върмонт има един район, наричан от местните жители просто Североизточното кралство. Той обхваща по-голямата част от областта Есекс, като включва и малки части от Орлеан и Каледония — дива планинска местност с езера и реки, хълмове и клисури. Тук-там може да се видят малки селца или изровени пътища, които здравата раздрусват пътника. През зимата такъв ужасен студ сковава Североизточното кралство, сякаш цялата природа замръзва в „стоп-кадър“, образно казано. Езерата се превръщат в лед, дърветата се вцепеняват от студ, а земята скърца под нозете. През зимата тук няма жива душа, освен потъналите в дълбок зимен сън животни и лосовете, пробягващи рядко през пукащата се от студ гора. Шегобийци от по-южните райони разправят, че в Кралството има само два сезона — август и зима. Живелите по тези места люде казват, че това е пълна глупост. Според тях сезоните са петнадесети август и зима.

Куин подкара джипа на юг през Суонтън и Сейнт Олбънс и стигна до Бърлингтън, след което се отдели от езерото Шамплейн, за да поеме по шосе 89 към столицата на щата — Монпелие. Тук той напусна главната магистрала и хвана шосе 2 нагоре през Ийст Монпелие. Като следваше долината на река Уинуски, премина последователно през Плейнфийлд и Маршфийлд, за да стигне до Уест Данвил.

Скованите от студ хълмове притиснаха долината от двете страни. Случайните возила, с които той се разминаваше по пътя, бяха като още едно уютно и безименно кътче топлина, където парното работеше с пълна сила, за да предпази крехкото човешко създание от студа, който иначе би го погубил за броени минути.

След Уест Данвъл пътят се стесни, а снегът, натрупан от двете му страни, стана по-висок. След ката премина през смълчаната община Данвил, Куин включи и четворното предаване на джипа за последния етап от пътуването си до Сейнт Джонсбъри.

С отворените си магазини и барове, пълни с топлина и светлина, градецът, разположен на река Пасумпсик, бе като оазис сред скованите от мраз планини. На Мейн Стрийт Куин намери едно бюро за квартири под наем и съобщи на агента молбата си. Зимата определено не бе най-натовареният сезон на служителя. Той прие молбата с крайна почуда.

— Вила? Да, разбира се, даваме вили под наем, но през лятото. В повечето случаи собствениците прекарват месец, месец и половина във вилите си, след това ги дават под наем до края на сезона. Но сега?

— Да, сега — каза Куин.

— Имате ли предпочитания за мястото? — попита агентът.

— В Кралството.

— Вие май искате да се покриете, сър.

Все пак човекът провери списъците си и се почеса по главата.

— Струва ми се, че има едно подходящо местенце — каза той. — Собственост е на зъболекар от Бар, който живее долу в по-топлите места.

„По-топлите места“ по това време на годината означаваше петнадесет градуса под нулата вместо двадесет. Агентът звънна на зъболекаря, който се съгласи да даде вилата си под наем за един месец. Сетне надникна през прозореца, за да види джипа.

— Вашият Ренегейд има ли вериги за сняг, мистър?

— Не, още не.

— Ще ви потрябват.

Куин купи вериги и ги постави. Сетне двамата тръгнаха заедно. Вилата бе на двадесет и пет километра, но щеше да им отнеме повече от час, за да стигнат до нея.

— Намира се на Лост Ридж — каза агентът. — Собственикът й я използва само в разгара на лятото за риболов и туризъм. Опитвате се да избягате от адвокатите на жена си или нещо друго?

— Нуждая се от тишина и спокойствие, за да пиша книга — отвърна Куин.

— О-о, писател — каза агентът удовлетворен. Хората са снизходителни към писателите, както към всички останали чудаци.

Те се отправиха обратно към Данвил, след което завиха на север по един още по-тесен път. В Норт Данвил агентът поведе Куин на запад към пустошта. В далечината пред тях, непристъпен в своето усамотение, се извисяваше хребетът Китридж Хилс. Пътят заобикаляше хребета отдясно и водеше към рида Беър Маунтин. Когато стигнаха до подножието му, агентът посочи с ръка към една затрупана със сняг пътечка. На Куин му бе необходима цялата мощ на двигателя, четворното предаване и веригите, за да стигне до вилата.

Тя бе построена изцяло от дървени трупи — огромни стволове, наредени хоризонтално под един схлупен покрив, върху който имаше натрупан близо метър сняг. Агентът наблегна на вградения в къщата гараж — кола, оставена в неотоплено помещение при този студ, на сутринта щеше да се превърне в купчина метал и замръзнал бензин — и наличието на печка с дърва, която да подгрява водата и радиаторите.

— Ще я взема — каза Куин.

— Ще ви трябва газ за лампите, бутилки с пропан-бутан за готвене, брадва за цепене на дървата за печката — каза агентът. — И храна. И повечко бензин. В места като тези провизиите ви не трябва да привършват. И подходящо облекло. Това, което носите в момента, е малко тъничко. Не забравяйте да си покривате лицето, в противен случай може да получите тежки измръзвания. Няма обаче телефон. Сигурни ли сте, че я искате?

— Вземам я — отвърна Куин.

Те се върнаха с колата обратно в Сейнт Джонсбъри. Куин му каза името и националността си и плати авансово.

Агентът бе или твърде учтив, или просто не се интересуваше защо един квебекчанин ще търси убежище във Върмонт, след като самият Квебек му предлага толкова тихи кътчета.

Куин запомни няколко обществени телефонни кабини, които можеше да използва денонощно и прекара нощта в местен хотел. На сутринта натъпка джипа с всичко, от което щеше да има нужда и се отправи обратно в планината.

По едно време, когато бе спрял за малко на излизане от Норт Данвил, за да провери посоката, му се стори, че чу ръмжене на двигател надолу по склона зад себе си, но реши, че звукът идва от близкото село или че може би се е заблудил от собственото си ехо.

Той запали печката с дърва и топлината бавно започна да изпълва вилата. Печката бе с добра тяга и пламъкът бързо се разгоря зад металната вратичка. Когато я отвори, топлината го ожари така, сякаш идваше от доменна пещ. Бойлерът с водата се размрази и се нагря, затопляйки радиаторите в четирите стаи на вилата и по-малкия бойлер за миене и къпане. Към обяд той вече се бе съблякъл по риза, съживен от топлината. След обяда той нарами секирата и като използва част от камарата нарязани борови цепеници зад къщата, нацепи дърва за една седмица напред.

Във вилата нямаше нито телевизор, нито телефон. Той разполагаше само с едно радио, което бе купил в града. След като осигури всичко необходимо за седмица напред, той седна с новата си портативна пишеща машина и започна да пише. На следващия ден отиде с колата до Монпелие, откъдето излетя за Бостън и оттам за Вашингтон.

Целта на пътуването му бе Юниън Стейшън на Масачузетс авеню и Втора улица, една от най-елегантните железопътни гари в Америка, построена от бял камък, който все още блестеше след неотдавнашното си почистване. Сградата бе променена — не бе такава, каквато я помнеше. Но коловозите все още тръгваха от старото си място — перона, разположен на по-ниско ниво под свода на централната зала.

Той намери това, което търсеше, на срещуположната страна на пероните за качване „Н“ и „J“ на Амтрак. Между вратата на полицейския участък и дамската тоалетна имаше осем обществени телефонни кабини, наредени в редица. Номерата на всичките започваха с цифрите 789. Той си записа и осемте номера, пусна писмото и си тръгна.

По пътя към вашингтонското национално летище таксито, в което той се возеше, пресече река Потомак и зави надолу по Четиринадесета улица. Вдясно от него се виждаше големият купол на Белия дом. Куин се питаше как ли се чувства човекът, който живееше в сградата под купола. Човекът, който му бе казал „Върнете ни обратно сина“ и чиито надежди той не оправда.

През месеца, последвал погребението на сина им, в отношенията и поведението на Кормакови настъпи промяна, която единствено психиатър би могъл да разбере или обясни.

В дните, когато синът му бе държан в плен от похитителите, президентът, въпреки че състоянието му се бе влошило вследствие напрежението, тревогите, безпокойството и безсънието, все пак бе успял да запази самообладание. Към края на този период, когато съобщенията от Лондон намекваха за едно скорошно освобождаване, той дори сякаш се бе посъвзел. Съпругата му обаче, която не бе на такава интелектуална висота и пред която не стояха за решаване административни задачи, за да отвлекат вниманието й в друга посока, се бе отдала изцяло на скръбта и на успокоителни.

Но след онзи ужасен ден в Нантъкет, в който студената земя прие единствения им син, ролите на родителите незабелязано се размениха. Майра Кормак се бе разридала на рамото на агента от секретните служби, когато стояха до гроба и бе плакала през целия полет обратно до Вашингтон. Но с течение на дните тя сякаш се посъвзе. Може би защото бе осъзнала, че след загубата на момчето, което бе обсипвала с майчини ласки и грижи, тя бе наследила друго, по-голямо дете — своя съпруг — който никога преди това не бе търсил в нея опора и утеха.

Майчиният инстинкт да брани рожбите си сякаш й вля допълнителна сила — сила, която липсваше на мъжа, в чийто ум и желязна воля тя никога не се бе съмнявала. Когато през този зимен следобед таксито на Куин зави покрай Белия дом, Джон Кормак седеше на бюрото в личния си кабинет между Овалния кабинет и спалнята. Майра Кормак стоеше до него. Тя прикрепяше леко с ръка главата на сломения си съпруг към гърдите си и бавно и нежно я люлееше.

Тя съзнаваше, че той е смъртно ранен, че не е в състояние повече да носи тежкия товар на плещите си. Тя знаеше, че това, което го бе съсипало най-много, може би повече и от самата смърт на сина му, бе крайното му недоумение и обърканост кой бе извършил това и защо. Ако момчето бе загинало при катастрофа или при спортна злополука, тя бе уверена, че Джон Кормак щеше да приеме логичния ход на нещата, доколкото смъртта може да бъде логична. Бруталното убийството беше сломило и съсипало бащата, сякаш тази чудовищна бомба бе избухнала и разкъсала собственото му тяло.

Сега тя бе убедена, че никога не ще могат да намерят отговора и чувстваше, че съпругът й е към края на силите си. Тя бе започнала да ненавижда Белия дом и поста му, с който преди толкова се гордееше. Сега най-голямото й желание беше той да свали от плещите си товара на своя мандат и да се върне заедно с нея в Ню Хейвън. Там тя щеше да се грижи за него и да го подкрепя в старините му.

Писмото, което Куин бе изпратил на Сам Самървил на собствения й адрес в Александрия, бе надлежно засечено, преди тя да може да го види, и занесено триумфално на комисията във Вашингтон. Тя бе набързо свикана с цел да изслуша и разтълкува неговото съдържание. Филип Кели и Кевин Браун го поднесоха като трофей на вниманието на своите началници.

— Трябва да призная, господа — каза Кели, — че с най-голяма неохота поисках един от надеждните ми агенти да бъде подложен на такъв род наблюдение. Но смятам, и вие ще се съгласите с мен, че сме богато възнаградени.

Той постави писмото на масата пред себе си.

— Това писмо, господа, е било пуснато вчера в самия Вашингтон. Това не доказва непременно, че Куин е в града или някъде в Щатите. Възможно е някой друг да го е пуснал вместо него. Но според мен Куин действа сам, без ничия помощ. Не ни е известно как е изчезнал от Лондон и се е появил тук. Въпреки това колегите ми и аз споделяме мнението, че Куин е пуснал писмото лично.

— Прочетете го — заповяда Одел.

— То е… ъ-ъ-ъ… доста драматично — каза Кели. Сетне нагласи очилата си и започна да чете.

— „Скъпа моя Сам…“ — този начин на обръщение следва да покаже, че моят колега Кевин Браун бе прав. Отношенията между мис Самървил и Куин са излезли извън рамките на чисто служебните.

— Значи вашата хрътка се е влюбила във вълка — каза Одел. — Браво. Хитър ход. Какво пише той?

Кели продължи.

— „Ето ме най-после отново тук, в Съединените щати. Много бих искал да те видя, но се опасявам, че в момента няма да е много разумно. Целта на това, което пиша, е да разкажа какво в действителност се случи в Корсика. Работата е там, че когато ти се обадих от летището в Аячо, аз те излъгах. Сметнах, че ако ти кажех истината за това, което наистина се случи там, ти може би нямаше да се съгласиш да се върнеш поради съображения за безопасност. Но колкото повече мисля за това, толкова повече се убеждавам, че имаш право да узнаеш всичко. Трябва само да ми обещаеш следното. Каквото и да прочетеш в това писмо, не го казвай на никого. Никой друг не трябва да знае за това, поне засега. Първо трябва да доведа докрай работата, с която съм се захванал. Както вече знаеш, Орсини и аз си устроихме малка престрелка. Нямах друг избор, тъй като някой му се беше обадил и предупредил, че съм тръгнал за Корсика, за да го убия, докато аз всъщност исках само да си поговорим. Успях да го улуча с пистолета си — всъщност с твоя пистолет — но не го убих. Когато научи, че са го изпързаляли, той осъзна, че вече не е обвързан с обета си за мълчание и ми разказа всичко, от игла до конец. И то какви неща! Първо, оказа се, че не руснаците стоят в дъното на всичко това — поне не съветското правителство. Заговорът тръгва оттук, от Съединените щати. Хората, дърпали конците са все още забулени в тайна, но човекът, когото те са наели да организира отвличането и убийството на Саймън Кормак, и когото Зак наричаше «дебелака», ми е известен. Орсини успял да открие самоличността му и ми даде неговото име. Когато бъде заловен, в което въобще не се съмнявам, той ще съобщи и имената на хората, платили му да извърши това дело. За момента, Сам, съм се скрил в едно затънтено местенце и пиша всичко, от игла до конец — имена, дати, места, събития. Цялата история от началото до края. Когато свърша, ще изпратя копия до десетина различни инстанции, до вицепрезидента, ФБР, ЦРУ и прочие. След това, дори и нещо да се случи с мен, ще бъде твърде късно да се спре задвиженият механизъм на правосъдието. Повече няма да ти се обаждам, докато не напиша всичко. Моля те да разбереш, че ако не ти съобщавам къде съм, това е единствено заради твоята собствена безопасност. С обич, Куин“.

Настана пълна тишина, защото всички бяха слисани. Един от присъстващите беше плувнал в пот.

— Господи — пое дълбоко въздух Майкъл Одел, — тоя тип с всичкия си ли е?

— Ако това, което казва, е вярно — изказа предположение бившият адвокат Мортън Станърд, — той определено не трябва да бъде оставен на свобода. Ако има нещо да ни съобщава, той трябва да направи това тук, пред нас.

— Съгласен — каза Бил Уотърс, министърът на правосъдието. — Освен всичко останало, за нас той вече представлява важен свидетел, който се нуждае от защита. Той трябва да бъде задържан, с цел да бъде предпазен.

Всички единодушно дадоха съгласие за това. До свечеряване съдебното министерство даде разрешение за арестуването и задържането на Куин като важен свидетел. ФБР задейства цялата мощ на Националната система за криминална информация, чрез която всяко едно бюро на ФБР в страната бе вдигнато по тревога да го издирва. В подкрепа на горното до органите на реда и техните изпълнителски звена — отделения на градската полиция, шерифски служби, началници на полицейските участъци и патрули по пътищата — бяха разпратени съответни телекси, придружени от снимката на Куин. Официалната версия бе, че той се издирва във връзка с голяма кражба на скъпоценни камъни.

Общонационалното издирване е едно, а Америка, със своята огромна територия и безчет тайни кътчета — съвсем друго. Има случаи, при които издирвани престъпници години наред са оставали незаловени, въпреки че ги дирят под дърво и камък из цялата страна. Освен това тревогата бе вдигната за лицето Куин, американски гражданин, чийто номер на паспорта и шофьорска книжка бяха известни. Никой не търсеше един френскоезичен канадец, назоваващ се Льофевр, чиито документи за самоличност бяха изрядни, а самият той беше със съвсем друга прическа, очила с рогови рамки и леко набола брада. След като се беше обръснал в съветското посолство в Лондон, Куин си бе пуснал брада и, макар че не бе изминало много време оттогава, сега тя прикриваше долната част на лицето му.

След като се върна в планинската си хижа, Куин отпусна на комисията от Белия дом три дни, през които да си поблъскат главата над писмото, което бе изпратил на Сам именно с тази цел, а после започна да съставя план как да се свърже тайно с нея. Като водеща нишка му послужиха думите, които тя му бе подхвърлила в Антверпен. Тогава тя се бе нарекла „дъщеря на проповедник от Роккасъл“.

От една книжарница в Сейнт Джонсбъри му предоставиха туристически справочник, в който бяха дадени три града Роккасъл в Съединените щати. Единият обаче бе далеч на юг, вторият — чак на запад. Акцентът на Сам подсказваше, че тя по-скоро ще е от някой щат по източното крайбрежие. Третият Роккасъл се намираше в щата Вирджиния, окръг Гуучланд.

Той се обади на телефонни услуги и въпросът бе решен окончателно. Отговориха му, че в Роккасъл, щата Вирджиния, живее преподобният Брайън Самървил. Нямаше друг под същото име — необичайното изписване на това име го отличаваше от Многобройните Сомервил и Съмървил.

Куин отново напусна бърлогата си, излетя от Монпелие до Бостън и оттам — до Ричмънд, като кацна на Бърд Фийлд, преименувано сега с пищното прозвище „Международно летище Ричмънд“. Телефонният указател на летището за град Ричмънд имаше в края си обичайната притурка, в която бе дадено, че преподобният отец служи в църквата Смирна на Света Дева Мария, намираща се на Три Скуеър Роуд, но живее на Роккасъл Роуд, номер 290. Куин нае една малолитражна кола и измина седемдесетте километра на запад по шосе 6 до Роккасъл. Когато Куин натисна звънеца, вратата бе отворена лично от преподобния отец Самървил.

Мълчаливият проповедник с посребрена коса сервира чай в предния салон и потвърди, че дъщеря му наистина се казва Саманта и работи във ФБР. Сетне изслуша това, което Куин трябваше да му каже. Лицето на отеца стана сериозно.

— Защо смятате, че дъщеря ми би могла да е в опасност, мистър Куин? — попита той.

Куин му каза защо.

— Но под наблюдение? От самото Бюро? Да не би да е направила някаква грешка?

— Не, сър, нищо не е направила. Просто има хора, които несправедливо я подозират, а тя не го знае. Това, което искам да направя, е да я предупредя.

Добродушният старец разгледа писмото, което бе в ръцете му, и въздъхна. На него му бе непознат този свят, закрит с плътна завеса, чийто крайчец Куин току-що бе повдигнал. Той се запита как би постъпила в този случай покойната му съпруга — тя бе по-решителната от двамата. Реши, че тя би занесла съобщението на детето си, което бе изпаднало в беда.

— Добре — каза той. — Ще отида да я видя.

Той спази точно обещанието си. Изкара старичката си кола, шофира невъзмутимо до Вашингтон и посети дъщеря си в апартамента й, без да я предупреди. Както бе инструктиран, той бъбреше за незначителни неща и й подаде първо единичния лист. На него пишеше само: „Продължавай да говориш естествено. Отвори плика и прочети съдържанието му на спокойствие. След това го изгори и изпълни инструкциите. Куин.“

Когато съзря думите, тя без малко не се задави и осъзна, че Куин й съобщава за микрофони в апартамента й. Тя също бе вършила това спрямо други хора и то бе част от служебните й задължения, но никога не бе очаквала, че същата мярка ще бъде приложена и спрямо нея. Тя се взря в разтревожените очи на баща си и взе предложения й плик. Когато той си тръгна обратно за Роккасъл, тя го изпрати навън до тротоара и му даде на раздяла дълга целувка.

Съобщението в плика също бе кратко. В полунощ тя трябваше да застане до телефонните кабини, разположени срещу пероните за качване „Н“ и „J“ на Амтрак в железопътната гара Юниън Стейшън и да чака. Един телефон щеше да звънне и от него щеше да се обади Куин.

Точно в полунощ той й се обади от една телефонна кабина в Сейнт Джонсбърк. Разказа й за Корсика и за Лондон, както и за фалшивото писмо, което й бе изпратил. Той бил убеден, че то ще бъде препратено към комисията в Белия дом.

— Но, Куин — възрази тя, — ако Орсини не ти е казал нищо, то тогава наистина всичко е свършено, както ти самият каза: Защо си писал, че той е проговорил, при положение че не е?

Тогава й разказа за Петросян, който дори в безнадеждни за него ситуации, когато неговият противник не откъсвал поглед от шахматната дъска, е успявал да му внуши, че му готви някакъв съкрушителен удар, с което го принуждавал да направи погрешен ход.

— Смятам, че писмото ми ще накара тези хора, които и да са те, да направят някакъв ход — каза той. — Макар в писмото да пиша, че повече няма да ти се обаждам, ти оставаш единствената нишка, ако полицията не успее да ме залови. С всеки изминат ден те би трябвало все повече и повече да изпадат в паника. Искам да си държиш очите и ушите отворени. Ще ти се обаждам всеки втори ден, в полунощ, на един от тези телефонни номера.

Изминаха шест дни.

— Куин, познаваш ли някой си Дейвид Вайнтрауб?

— Да.

— Той е от Компанията, нали?

— Да, той е заместник директор, ръководи оперативния отдел. Защо?

— Помоли ме да се срещнем. Каза, че е надушил нещо, но не можел да разбере точно какво. Смята, че ти би могъл да му помогнеш.

— В Ленгли ли се срещнахте?

— Не, каза, че там било опасно. Уговорихме се да се срещнем в една кола на Компанията, спряла до тротоара близо до Тайдъл Бейсън. Седяхме на задната седалка и разговаряхме, докато колата обикаляше из улиците.

— Съобщи ли ти нещо?

— Не, каза, че вече нямал доверие на никого. Вярвал само в теб. Иска да се срещнете. При твои условия, без значение кога и къде. Куин, ти вярваш ли му?

Куин се замисли. Ако Дейвид Вайнтрауб бе с онези, то тогава нямаше и лъч надежда за спасение на човечеството.

— Да — отвърна той. — Вярвам му.

Съобщи й къде и кога да се срещнат.

18.

Вечерта на следващия ден Сам Самървил пристигна на летището в Монпелие. Тя бе придружена от Дънкан МакКрей, младия агент от ЦРУ, който й бе съобщил в началото, че заместник директорът, ръководещ оперативния отдел (ЗДО), иска да се срещне с нея.

Те пристигнаха от Бостън със самолет на Пи Би Ей Бийчкрафт 1900, наеха още на летището един Рам Додж с висока проходимост и отседнаха в мотел в предградията на щатската столица. Двамата се бяха навлекли, както ги бе посъветвал Куин, с възможно най-дебелите одежди, които Вашингтон можеше да им предложи.

ЗДО от ЦРУ, позовавайки се на важно организационно съвещание на високо ниво, от което не можел да си позволи да отсъства, щял да пристигне на следващата сутрин направо за крайпътната среща с Куин.

Той се приземи в седем сутринта с десетместен служебен реактивен самолет, чийто отличителни знаци Сам не можа да разпознае. МакКрей обясни, че това е комуникационен самолет на Компанията и че чартърната компания, изписана на корпуса му, служи за прикритие на ЦРУ. Като слезе от стълбичката и стъпи на площадката, той ги поздрави отривисто, но сърдечно. Той вече бе обул здрави ботуши за сняг, дебели панталони и подплатен анорак. В ръката си носеше пътна чанта. Веднага се покачи отзад на Рам Доджа и тръгнаха, МакКрей шофираше, Сам му указваше посоката от пътната си карта.

След като излязоха от Монпелие, те поеха по шосе 2, преминаха през градчето Ийст Монпелие и хванаха пътя за Плейнфийлд. Непосредствено след гробището Плейнмонт, но преди портала на Годърт Колидж, има едно място, където река Уинуски прави широк завой на юг. В участъка земя с форма на полумесец, между пътя и реката, се извисяваха няколко дървета, неми и отрупани със сняг през това време на годината. Между тях има поставени няколко дървени туристически маси, където летовниците ходят на пикник. До пътя има отбивка и място за паркиране на колите на лагеруващите. Това бе мястото, където Куин каза, че ще бъде в осем часа сутринта.

Сам го видя първа. Той се появи иззад едно дърво на двадесетина метра, докато Доджът със скърцане успя да спре на място. Без да изчака спътниците си, тя изскочи навън, втурна се към него и обви ръце около врата му.

— Добре ли си, детето ми?

— Да, добре съм. О, Куин, благодаря на Бога, че си невредим.

Куин вдигна очи над главата й и погледна зад нея. Тя почувства как той се стегна.

— Кого си довела? — тихо попита той.

— О, колко глупаво от моя страна… — Тя се обърна. — Спомняш си Дънкан МакКрей, нали? Той бе този, който ме свърза с мистър Вайнтрауб…

МакКрей бе слязъл от колата и се бе приближил на десетина метра от тях. Не бе забравил и стеснителната си усмивка.

— Здравейте, мистър Куин. — Поздравът му бе плах и почтителен, както винаги. Нямаше нищо плахо обаче в автоматичния Колт, калибър 45, в дясната му ръка, който бе недвусмислено насочен към Сам и Куин.

От страничната врата на Доджа слезе вторият пътник. В едната си ръка носеше пушка със сгъваем приклад, която бе извадил от пътната си чанта, секунди след като бе подал Колта на МакКрей.

— Кой е тоя? — попита Куин.

Гласът на Сам бе изтънял и едва излизаше от гърлото й.

— Дейвид Вайнтрауб — каза тя. — О, господи, Куин, какво съм направила?

— Изпързаляли са те, миличка.

Грешката бе негова, осъзна той. Да можеше, щеше да се ритне отзад. Когато бе разговарял с нея по телефона и през ум не му мина да я попита дали познава заместник-директора на ЦРУ, ръководещ оперативния отдел. На два пъти тя бе призована да докладва пред комисията в Белия дом. Той бе допуснал, че Дейвид Вайнтрауб е присъствал и в двата случая, или поне в единия от тях. Всъщност потайният ЗДО, чиято работа бе една от най-ревностно прикриваните в Америка, не обичаше да идва често във Вашингтон и не бе присъствал и на двете срещи. В бойна обстановка, както Куин добре знаеше, допускането на недоказани неща може да има тежки последици за здравето.

Ниският и набит мъжага с пушката, чийто дебели дрехи го правеха да изглежда още по-пълен, направи няколко крачки напред и зае мястото си до МакКрей.

— И така, сержант Куин, ето ни отново заедно. Помниш ме, нали?

Куин поклати глава. Човекът се почука по сплескания си нос.

— Ти ми направи това, копеле такова. Сега, Куин, ще трябва да си платиш за това.

Куин присви очи, спомняйки си откъде го познава. Пред очите му отново изплува малката полянка във Виетнам, преди много години, където един виетнамски селянин — или по-скоро това, което бе останало от него — все още дишащ бе разпънат и прикован към земята.

— Да, спомням си — каза той.

— Хубаво — отвърна Мос. — Сега трябва да се размърдаме. Къде си отседнал?

— В една дървена хижа горе в планината.

— Подочух, че си се заел с никакви писания. Мисля си, че няма да е зле да им хвърлим едно око. И без номера, Куин. Дори Дънкан да не успее да те уцели с пистолета си, момичето ще умре на място. А що се отнася до теб, никога не ще можеш да избягаш от това.

Той размаха цевта на пушката, за да покаже, че Куин няма никакъв шанс да избяга, а ще да бъде покосен още на първите десет метра по пътя си към дърветата.

— Я се таковай отзад — отвърна Куин.

В отговор Мос се захили злорадо, дъхът му излизаше със свистене през кривия му нос.

— Май ти е замръзнал мозъкът, Куин. Ще ти кажа какво съм намислил. Ще ви отведем с момичето долу до брега на реката. Никой няма да ни смущава, няма жива душа в околовръст от няколко мили. Теб ще завържем за едно дърво и само гледай какво ще стане, Куин, само гледай. Кълна се, че това момиче ще се мъчи цели два часа, докато умре, и всеки миг ще се моли смъртта да дойде по-бързо. Сега искаш ли да ни водиш?

Куин си спомни за сечището в джунглата и селянина, чиито стави на китките, лактите, колената и глезените бяха пръснати от оловни куршуми. Човекът скимтеше от болка и непрекъснато повтаряше, че е само един прост селянин и че не знае нищо. Когато Куин разбра, че тантурестият му мъчител е знаел това, и то от часове, той се обърна и му натресе един по носа, пращайки го директно в ортопедичната клиника.

Ако сега бе сам, той щеше да влезе в открита схватка с тях, въпреки минималните шансове за успех, за да загине геройски с куршум в сърцето. Но с момичето… Той кимна.

МакКрей ги раздели, изви назад ръцете на Куин и му сложи белезници. Същото направи и със Сам. След това подкара Ренегейда, с Куин на седалката до него. Мос ги следваше отзад с Доджа, а зад него на задната седалка, лежеше Сам.

В Уест Данвил хората се бяха размърдали, но никой не видя нещо необичайно в двата мощни джипа, които пътуваха в посока към Сейнт Джонсбъри. Един човек вдигна ръка за поздрав, както се поздравяват хора, имащи една и съща обща цел пред себе си — да победят хапещия студ. МакКрей му отвърна и му показа дежурната си приятелска усмивка. В Данвил той свърна на север и се насочи към Лост Ридж. При Поуп Семътри Куин сигнализира, че трябва да се завие още по-наляво, в посока към Беър Маунтин. Зад тях Доджът, който беше без вериги, креташе едва-едва.

Там, където настилката от чакъл свърши, Мос изостави Доджа и се качи отзад в Ренегейда, като буташе Сам пред себе си. Лицето й бе побеляло и тя цялата се тресеше от страх.

— Ти наистина си искал да се скриеш вдън земя — каза Мос, когато пристигнаха пред дървената хижа.

Макар че навън бе тридесет градуса под нулата, вътре в къщата бе все така топло и уютно, както Куин я бе оставил. Двамата със Сам бяха Накарани да седнат върху едно тясно легло на метър-два един от друг в единия край на всекидневната, която беше най-голямата стая в къщата и от която се влизаше във всички останали помещения. МакКрей все още ги държеше на мушка, докато Мос набързо провери останалите стаи, за да се увери, че са сами.

— Приятно — каза той накрая и то не без удовлетворение — приятно и отдалечено местенце. Браво на теб, Куин, по-голяма услуга от тази едва ли би могъл да ми направиш.

Ръкописът на Куин бе натъпкан в едно чекмедже на бюрото. Мос съблече анорака си, настани се в един фотьойл и започна да чете. Независимо от факта, че пленниците му бяха с белезници, МакКрей седеше на един висок стол и не изпускаше от очи Сам и Куин. На лицето му все още грееше дружелюбна момчешка усмивка. Твърде късно Куин осъзна, че това бе просто една маска, нещо, което младежът бе разбрал, че притежава и бе усъвършенствал с течение на годините, за да прикрие истинското си вътрешно „аз“.

— Ти победи — каза Куин след малко. — Все пак бих искал да науча как го направи.

— Няма проблем — каза Мос, без да вдига поглед от листите. — Така или иначе, това няма да промени нещата.

— По какъв начин МакКрей бе определен за работата в Лондон?

Той започна с дребен и маловажен въпрос.

— Това бе чист късмет — каза Мос. — Щастлива случайност. Никога не предполагах, че моето момче ще бъде там и ще ми помага. Това бе неочаквана премия, дадена ми с висшето благоволение на проклетата Компания.

— И така, как се събрахте двамата?

Мос вдигна очи.

— В Централна Америка — отвърна просто той. — Прекарах доста години там долу. Дънкан бе израснал по ония места. Срещнах го, когато той бе още хлапе. Открих, че и двамата споделяме едни и същи вкусове. Да ме вземат дяволите, ако не бях аз този, който го вкара в Компанията.

— Същите вкусове? — попита Куин. Той имаше представа що за вкусове има Мос. Целта му бе да го остави да говори. Психопатите обичат да говорят за себе си, когато се чувстват в безопасност.

— Е, почти — каза Мос. — Само дето Дънкан предпочита дамите, а аз не. Той, разбира се, първо обича малко да си поиграе с тях, нали, момчето ми?

Той продължи да чете. МакКрей цъфна в щастлива усмивка.

— Точно така, мистър Мос. Знаете ли, че тия двамата тук доста се повъргаляха заедно, докато бяха в Лондон? Мислят си, че не съм ги чул. Аз, значи, имам доста да наваксвам.

— Както кажеш, момчето ми — каза Мос. — Но Куин е мой. Ти бавно ще угаснеш, Куин. Ще ми доставиш това малко удоволствие, нали?

Той продължи да чете. Сам внезапно наведе глава напред и направи опит да повърне. От устата й не излезе нищо. Куин бе виждал как новобранци във Виетнам правеха това. Страхът предизвикваше масово нахлуване на киселина в стомаха, което дразнеше чувствителната лигавица и произвеждаше сухо гадене.

— Как поддържахте връзка в Лондон? — попита той.

— Без проблем — каза Мос. — Дънкан често ходеше да пазарува, да купува храна и разни други неща. Загряваш ли? Срещахме се в супермаркетите. Ако ти, Куин, бе имал малко повече пипе в главата си, щеше да забележиш, че той винаги отиваше да пазарува по едно и също време.

— Ами дрехите на Саймън, колана с бомбата?

— Всичко това занесох в къщата в Съсекс, когато ти беше в склада с останалите трима. Дадох ги на Орсини, както се бяхме уговорили с него. Стабилен мъжага бе тоя Орсини. На няколко пъти го използвах в Европа, когато работех в Компанията. И след това.

Мос остави ръкописа, езикът му се беше развързал.

— Ти ме уплаши, когато офейка от апартамента. Щях да те очистя тогава, но не можах да накарам Орсини да го направи. Каза, че другите трима щели да му попречат. Оставих те, защото смятах, че след като момчето умре, ти и без друго ще да бъдеш заподозрян. Но бях смаян до немай-къде, когато ония смотаняци от Бюрото те пуснаха да си вървиш въпреки всичко. Мислех, че ще те окошарят, просто защото те подозираха.

— Това бе моментът, когато трябваше да монтираш подслушвателното устройство в ръчната чанта на Сам?

— Точно така. Дънкан ми каза за нея. Аз купих друга чанта, напълно еднаква е нейната и я оборудвах. Дадох я на Дънкан същата сутрин, когато ти отиде в Кенсингтън за последен път. Спомняш ли си, че той излезе, за да купи яйца за закуска? Върна се с чантата и направи размяната, докато вие закусвахте в кухнята.

— Защо просто не очистихте четиримата наемници на една предварително уредена среща? — попита Куин. — Щяхте да си спестите труда да се влачите подир нас из цяла Европа.

— Тъй като трима от тях се панираха — каза Мос с отвращение. — Те трябваше да се появят в Европа, за да получат премиите си. Орсини щеше да ги очисти и тримата. Аз щях да запуша устата на Орсини. Когато обаче чуха, че момчето е мъртво, те се пръснаха и изчезнаха. За щастие, ти бе наблизо и ми помогна да ги открия.

— Ти сам не би могъл да се справиш — каза Куин. — МакКрей трябва да ти е помагал.

— Правилно. Аз бях напред, а Дънкан ви следваше по петите през цялото време, наложи се дори да спи в колата. Не ти хареса това, нали, Дънкан? Когато научи, че си открил Марше и Преториус, той ми се обади по телефона в колата и ми даде аванс от няколко часа.

Куин имаше още няколко въпроса. Мос бе подновил четенето, лицето му ставаше все по-разгневено.

— Момчето, Саймън Кормак. Кой го взриви? Това беше ти, МакКрей, нали?

— Разбира се. Два дни носих предавателя в джоба на сакото си.

Куин си спомни сцената край пътя в Бъкингамшир — хората от Скотланд Ярд, групата на ФБР, Браун, Колинс близо до колата, Сам с притиснато към гърба му лице вследствие на експлозията. Спомни си и МакКрей, паднал на колене край канавката, като се преструваше, че ще повърне. В този момент той трябва да е набутал предавателя дълбоко навътре в калта под водата.

— Окей, значи Орсини те е държал в течение какво става в тяхното скривалище, хлапето Дънкан те е информирал от другия край, от Кенсингтън. А какво ще кажеш за човека във Вашингтон?

Сам вдигна очи и го зяпна в почуда. Дори МакКрей изглежда се стресна. Мос вдигна поглед и измери Куин с любопитство.

Когато пътуваха към хижата, Куин осъзна, че Мос бе поел огромен риск, като се бе обърнал към Сам, представяйки се за Дейвид Вайнтрауб. Или може би не? Имаше само един начин, по който Мос би могъл да узнае, че в действителност Сам никога не бе виждала ЗДО.

Мос вдигна ръкописа и го пръсна целия върху пода.

— Ти си гадно копеле, Куин — каза той с тиха злоба. — Тук няма нищо ново. Във Вашингтон всички говорят, че това е дело на комунистите и е организирано от КГБ. Без значение какво е казал онова лайно Зак. Ти сега тук трябваше да имаш нещо ново, нещо, което да обори това. Имена, дати, места… доказателства, по дяволите. А знаеш ли какво имаш? Нищо. Орсини въобще не проговори, нали?

Той се изправи в яда си и закрачи напред-назад из стаята. Това му бе струвало толкова време и усилия, толкова тревоги и опасения, а сега всичко бе отишло на вятъра.

— Оня корсиканец трябваше да те очисти, както му бях наредил. Дори и жив, ти нищо не знаеш. Писмото, което си изпратил на тая кучка тук, е фалшиво. Кой те подучи да скроиш тоя номер?

— Петросян — каза Куин.

— Кой?

— Тигран Петросян. Арменец. Вече не е между живите.

— Добре. Точно там ще отидеш и ти, Куин.

— Още един прекрасно организиран спектакъл?

— Да. Тъй като знам, че това, което ще чуеш, въобще няма да ти хареса, ще ти го кажа е още по-голямо удоволствие. Доджът е нает от твоята приятелка тук. Момичето от агенцията въобще не е виждало Дънкан. Полицията ще намери хижата, след като бъде опожарена до основи, и ще открият приятелката ти вътре в нея. Чрез колата те ще се доберат до името, зъбните данни на трупа ще докажат самоличността й. Ренегейдът ще бъде закаран обратно и изоставен на летището. До една седмица срещу теб ще бъде повдигнато обвинение в изнасилване и всичко ще си дойде на мястото. Само че полицията никога не ще може да те открие. Теренът тук е идеален. В тези планини не може да няма дълбоки цепнатини в скалите, където човек може да изчезне завинаги. До пролетта ще си се превърнал в скелет, до лятото тревата ще те е покрила и теб вече няма да те има. Не че полицията ще те търси из тези места. Те ще проверяват за човек, излетял от летището в Монпелие.

Той взе пушката си и размаха дулото към Куин.

— Ставай, глупако, и тръгвай. Дънкан, ти се забавлявай. Ще се върна след час, може и по-рано. Разполагаш със свободно време дотогава.

Хапещият студ навън сякаш им зашлеви по една плесница по лицето. С ръце, стегнати с белезници зад гърба, Куин бе поведен през снега нагоре по склона на Беър Маунтин. Той чуваше свистящото дишане на Мос, знаеше, че човекът не е във форма. Но е оковани ръце той не можеше да изпревари изстрела от пушката. Освен това Мос не бе толкова глупав, че да се доближи по-близо до Куин и да получи някой зашеметяващ ритник от бившата зелена барета.

Десет минути трябваха на Мос, за да намери това, което търсеше. В края на едно сечище в килима от ела и смърч, покриващ планината, земята пропадаше шеметно в дълбока цепнатина, широка само три метра в горната си част, за да се стесни и изчезне на двадесетина метра по-долу.

Дъното й бе покрито е пухкав сняг, в който човешкото тяло би потънало с още поне метър. Новите снеговалежи, които щяха да паднат през следващите две седмици от декември, плюс януари, февруари, март и април, щяха постепенно да я запълнят. При пролетното затопляне всичко щеше да се стопи, цепнатината щеше да се превърне в леден поток. Останалото щяха да свършат речните скариди и раци. Когато цепнатината се изпълнеше е лятна зеленина, всякакви останки долу на дъното й щяха да останат скрити за още един сезон, след това за втори, за трети…

Куин не си правеше илюзии, че ще умре с един единствен изстрел право в главата или в сърцето. Той бе разпознал лицето на Мос, сега се бе сетил и за името му. Знаеше за неговите извратени удоволствия. Питаше се дали ще може да издържи на болката, за да не му достави удоволствие с виковете си. Помисли си за Сам, и за това, на което тя щеше да бъде подложена, преди да умре.

— На колене — изкомандва Мос. Дъхът му излизаше на пресекулки със свирене и сумтене. Куин коленичи. Той се питаше къде ли ще го удари първият куршум. Чу как затворът на пушката изщрака в мразовития сух въздух на десет метра зад него. Той пое дълбоко въздух, затвори очи и зачака.

Когато изтрещя, гърмежът сякаш изпълни сечището и отекна в планината. Но снегът го заглуши толкова бързо, че едва ли някой го чу долу на пътя, да не говорим за селцето, което бе на петнадесет километра оттук.

Първото усещане, обзело Куин, бе пълно объркване. Как бе възможно човек да не уцели от такова разстояние. След това той осъзна, че всичко това е част от играта на Мос. Обърна глава. Мос стоеше прав с насочена към него пушка.

— Хайде свършвай, мръснико — каза Куин.

Мос направи нещо като полуусмивка и започна да навежда пушката си. Падна на колене, пресегна се напред и се подпря на двете си ръце в снега.

Когато по-късно Куин си спомняше този епизод, му се струваше, че той бе продължил доста дълго, но в действителност погледът на Мос се бе задържал върху лицето му само за две секунди, преди да наведе глава напред, да отвори уста и да избълва от нея обилен поток яркочервена блестяща кръв. След това той издъхна и леко се свлече в снега.

Още няколко секунди бяха нужни на Куин, за да види втория мъж — толкова сполучлив бе маскировъчният му костюм. Той стоеше между две дървета на другия край на сечището, напълно неподвижен. Теренът не бе подходящ за ски, затова той бе сложил на двата си крака снегоходки, които приличаха на големи ракети за тенис. Арктическите му одежди, купени от местен магазин, бяха оваляни в сняг, но както подплатените връхни панталони, така и аноракът бяха в небесно син цвят, най-близкият цвят до белия, който имаха в магазина.

По кичурите косми, стърчащи от ескимоската му шапка се беше натрупал твърд скреж. Заскрежени бяха и веждите и брадата му. Под брадата кожата му бе намазана със слой от мас и стрити дървени въглища — това бе средството, с което бойците в арктически условия се предпазваха от температури по-ниски от тридесет градуса под нулата. Той бе провесил пушката спокойно през гърдите си, сигурен, че няма да се наложи да стреля повторно.

Куин се зачуди как той е успял да оцелее в тези места, наврян в някоя ледена дупка в склона зад хижата. Предположи, че щом човек може да изкара зима в Сибир, би трябвало да е в състояние да направи същото и във Върмонт.

Куин опъна ръцете си, започна да се гърчи и извива, докато окованите му с белезници китки не минаха отдолу под него, след като промуши един след друг краката си през тях. След като бе изкарал ръцете си отпред, той затършува из анорака на Мос, докато не намери ключа, след Което се освободи от белезниците. Човекът на отсрещния край на сечището го наблюдаваше безучастно.

Куин извика към него:

— Спасибо, както казват у вас.

Бегла усмивка пробяга по полузамръзналото лице на човека. Когато проговори, казакът Андрей отново имаше безупречното произношение на бизнесмен от някой изискан лондонски клуб.

— А както казват у вас, стари приятелю, приятен ден.

Снегоходките му изсвистяха веднъж, дваж, и той изчезна. Куин осъзна, че след като го бе оставил в Бирмингам, руснакът се бе върнал на летището Хийтроу, бе взел директен полет за Торонто и го бе проследил до тези планински места. Той знаеше по нещичко за двойната осигуровка. Явно и в КГБ я използваха. Обърна се и започна бавно да тича през дълбокия до коляно сняг обратно към хижата.

Спря за малко отвън, за да надникне през малката кръгла дупчица в скрежа, който бе покрил прозореца на всекидневната. В стаята нямаше никой. С пушка насочена право напред, той тихо повдигна резето и ритна леко с крак входната врата. Откъм спалнята се чу хленч. Той прекоси обширната всекидневна и застана на вратата на спалнята. Сам лежеше гола с лице към леглото, краката и ръцете й бяха разтворени и вързани с въже към четирите ъгъла. МакКрей бе по къси гащета и с гръб към вратата, от дясната му ръка висяха две тънки електрически жици.

Той отново се хилеше. Куин зърна за миг лицето му в огледалото над скрина. МакКрей чу стъпките и се обърна. Куршумът го уцели в стомаха на два пръста над пъпа. Премина през тялото му и пръсна гръбнака. Като се свличаше на пода, усмивката му изчезна.

Два дни Куин се грижи за Сам като за малко дете. Вледеняващият страх, който бе изпитала, я караше ту да трепери, ту да плаче, докато Куин я държеше на ръце и я люлееше насам-натам. Иначе тя спеше добре и сънят, този велик лечител, оказа благотворния си ефект.

Когато се увери, че може да я остави сама, Куин отиде до Сейнт Джонсбъри и се обади във ФБР на служителя от Личен състав, като се представи, че е бащата на Сам от Роккасъл. Той каза на нищо неподозиращия служител, че дъщеря му дошла на гости и силно се простудила. Щяла да се върне на работа след три или четири дни.

През нощта, когато тя спеше, той написа втория, истинския ръкопис за събитията през последните седемдесет дни. Написа историята от своя гледна точка, без да пропусне нищо, дори и грешките, които бе допуснал. След това добави историята, погледната от съветска страна, както му бе разказана от генерала от КГБ в Лондон. В страниците, които Мос бе прочел, не бе споменато нищо за това — Куин не бе стигнал до този момент в ръкописа си, когато Сам му каза, че ЗДО иска да се срещнат.

Той добави и историята от гледна точка на наемниците и както му бе разказана от Зак, преди да умре. Накрая той завърши с отговорите, дадени му от самия Мос. Цялата история лежеше написана пред него. Или може би не съвсем.

В центъра на мрежата бе Мос, зад него петимата могъщи финансови покровители. Мос получаваше сведения от своите информатори — Орсини от скривалището на похитителите, МакКрей от апартамента в Кенсингтън. Но имаше още един — някой, който е знаел всичко, което са знаели властите в Англия и Америка, някой, който е следял хода на разследването на Найджъл Крамър от страна на Скотланд Ярд и Кевин Браун от страна на ФБР. Този човек е бил запознат с разискванията на английския комитет КОБРА и на групата от Белия дом. Това бе въпросът, на който Мос не бе отговорил.

Той довлече тялото на Мос от пустошта и го положи редом с това на МакКрей в долепения към хижата склад за дърва, където те на минутата се вдървиха като трупите от борови дървета, между които лежаха. Той претършува джобовете на двамата и заразглежда находката. Нямаше нищо, което да бе от някаква стойност за него, с изключение може би на личното тефтерче е телефонни номера, което бе извадено от предния вътрешен джоб на Мос.

Годините на обучение и на оцеляване, когато бе преследван от закона, бяха направили Мос потайна личност. Малкото вкочанясало тефтерче съдържаше над сто и двадесет номера, но имената към тях бяха ограничени само до инициали или до лични имена.

На третата сутрин Сам излезе от спалнята след десет часа непробуден сън без кошмари.

Тя се сви в скута му и облегна глава на неговото рамо.

— Как се чувстваш? — попита я той.

— Вече съм добре. Всичко е наред, Куин. Добре съм. Какво ще правим сега?

— Трябва да се върнем във Вашингтон — отвърна той. — Там ще бъде написана последната глава. Имам нужда от помощта ти.

— Готова съм на всичко — каза тя.

Същия ден, следобед, той остави огъня в печката да угасне, изключи отоплителните системи, изчисти и заключи хижата. Остави вътре пушката на Мос и Колта, калибър 0,45, който МакКрей бе размахвал. Тефтерчето обаче взе.

По пътя надолу по склона на планината той закачи изоставения Додж зад Ренегейда и го дотътри до Сейнт Джонсбъри. Монтьорите от местния сервиз бяха доволни, че им се отваря работа и той им остави джипа с канадската регистрация да го продадат колкото може по-изгодно.

Закараха Доджа до летището в Монпелие, върнаха го на агенцията и отлетяха за Бостън и оттам — до националното летище във Вашингтон. Сам бе паркирала колата си наблизо.

— Не мога да отседна при теб — каза й той. — Апартаментът ти още се подслушва.

Намериха скромен пансион близо до апартамента й в Александрия, където хазайката с удоволствие предложи най-хубавата си стая на горния етаж на туриста от Канада. Късно същата вечер Сам се върна в собствения си апартамент и възползвайки се от това, че телефонът й се подслушва, се обади на Бюрото, като каза, че сутринта ще бъде на работното си място.

На втората вечер те се срещнаха отново в един малък ресторант. Сам бе донесла тефтерчето на Мос с телефонните номера и започна да ги преглежда един по един с Куин. Тя бе оцветила номерата с флумастер, като бе използвала различни цветове съобразно това в коя държава, щат или град се намираха те.

— Този тип доста свят е изръшкал — каза тя. — Номерата, които са отбелязани с жълта линия, са в чужбина.

— Тях ги остави — каза Куин. — Човекът, когото търся, живее точно тук или някъде наблизо. Окръг Колумбия, щата Вирджиния или Мериланд. Той трябва да е някъде около самия Вашингтон.

— Точно така. Червените линии означават, че телефоните са на територията на Съединените щати, но извън този район. В окръга и в двата щата има общо четиридесет и един. Проверих ги всичките. От анализа на мастилото става ясно, че повечето от тях са били написани преди доста години, вероятно когато е работил в Компанията. Те включват банки, лобисти, частните домове на няколко щатни служители на ЦРУ, една брокерска къща. Трябваше доста Да се моля на един познат от лабораторията, за да получа всичко това.

— Какво каза твоят специалист относно времето, когато тези телефонни номера са били писани?

— Всичките са преди повече от седем години.

— Преди да бъде уволнен. Не, този трябва да е по-скорошен.

— Аз казах „повечето от тях“ — напомни му тя. — Има четири други, които са били вписани в тефтерчето му през последните дванадесет месеца. Пътническа агенция, две бюра за самолетни билети и номер за поръчка на такси.

— По дяволите.

— Има още един номер, който е бил записан преди три или най-много шест месеца. Проблемът е, че не съществува.

— Изключен? Не работи?

— Не, имам предвид, че никога не е съществувал. „Двеста и две“ е кодът за набиране на Вашингтон, но останалите седем цифри не образуват телефонен номер и никога такъв не е съществувал.

Куин взе цифрите със себе си вкъщи и работи над тях две денонощия. Ако те бяха закодирани, комбинациите бяха толкова много, че спокойно можеха да докарат главоболие На някой компютър, да не говорим за човешки мозък. Всичко зависеше от това до каква степен Мос е искал да го пази в тайна и доколко той е смятал, че тефтерчето му ще бъде винаги на сигурно място. Куин започна с най-елементарните кодове, като записваше в колонка получените цифри, които Сам по-късно щеше да проверява.

Започна с най-лесния, детския код — просто обърна реда на цифрите, като започна да чете отзад напред. Сетне размести първата и последната цифра, втората и предпоследната, третата и пред-пред-последната, като не местеше цифрата в средата. Премина през десет варианта на разместването. След това се прехвърли към събиране и изваждане.

От всяка цифра той извади единица, след това двойка и така нататък. После от първата цифра извади единица, от втората — двойка, тройка от третата и така до последната седма цифра. Сетне повтори същото, но чрез събиране. След първата нощ той се облегна назад и се вторачи в колонките от цифри пред него. Мос, осъзна той, е могъл да добавя или изважда собствената си рождена дата, или дори тази на майка си, номера на колата си или дължината на оная си работа. Когато състави списък със сто и седем от най-вероятните комбинации, той го предаде на Сам. Тя му се обади късно следобед на следващия ден. Гласът и звучеше уморено. Телефонната сметка на Бюрото сигурно бе доста набъбнала.

— Окей, четиридесет и един от номерата отново не съществуват. Останалите шестдесет и шест включват обществени перални, видни граждани, салон за масаж, четири ресторанта, павилион за хамбургери, две курви и една военновъздушна база. Добави към това петдесет души, които, по всичко личи, си нямат и хабер от тая работа. Но има един, от който може да излезе нещо голямо. Номер четиридесет и четири от твоя списък.

Той погледна своето копие. Четиридесет и четири. Беше го получил, като бе обърнал реда на цифрите от мнимия номер и сетне извадил от тях 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 в този порядък.

— Какъв е той? — попита Куин.

— Това е частен телефонен номер, който не фигурира никъде и носи гриф „секретно“ — отвърна Сам. — Наложи се от няколко места да поискам услуга, за да го идентифицирам. Принадлежи на голям дом в Джорджтаун. Познай на кого?

Тя му каза. Куин изпусна дълбока въздишка. Може да е съвпадение. Когато човек доста време си играе със седемцифрен номер, възможно е по чиста случайност да се получи телефонният номер на някоя много важна особа.

— Благодаря, Сам. Това ми стига. Ще го пробвам и ще ти се обадя.

В осем и четвърт същата вечер сенатор Бенет Хапгуд седеше в гримьорната на една известна телевизионна компания в Ню Йорк. До него едно хубавичко момиче привършваше с пудренето на лицето му, като сложи още малко охра. Той повдигна брадичката си, за да поизпъне малко увисналата кожа на гушата си.

— Пръсни още малко лак хей тук, сладурче — каза й той, като сочеше един бял кичур, продухан със сешоар, който по момчешки палаво висеше отстрани на челото му и който можеше да щръкне, ако не бъдеше прибран.

Момичето доста се бе постарало. Фината мрежа от капиляри около носа беше изчезнала, сините му очи блестяха от капките, които им бе сложила, слънчевият загар, с който той се бе сдобил след часове потене под солариума, за да прилича на първите заселници на Америка, говореше за непоклатимо здраве. Помощник-режисьорката показа глава иззад вратата, стиснала папка като отличителен знак.

— Очакваме ви, сенаторе — каза тя.

Бенет Хапгуд се изправи, изчака, докато гримьорката свали наметалото му и почисти и последните прашинки пудра от сребристо сивия му костюм, сетне последва помощник-режисьорката по коридора към студиото. Той бе настанен вляво от водещия предаването. Един от техниците по озвучаването изкусно закачи миниатюрно микрофонче на ревера му. Водещият, който бе автор на една от най-гледаните програми за актуална политика в страната, усилено преглеждаше реда на предаването. На екрана в момента течеше реклама на храна за кучета. Той вдигна поглед и изпрати ослепителна усмивка към Хапгуд.

— Радвам се да ви видя, сенаторе.

Хапгуд отвърна със задължителното ухилване до уши.

— Радвам се, че съм тук, Том.

— Имаме още само две съобщения. След това сме ние.

— Добре, добре. Ще ви следвам.

„Ще ме следваш друг път“ — помисли си водещият, който беше възпитан в либералните журналистически традиции на Източното крайбрежие и смяташе, че сенаторът от Оклахома представлява заплаха за обществото. Кучешката храна бе сменена с малък пикап, а след него се появи някаква готова тестена храна за закуска. Когато и последният кадър, в който едно безумно щастливо семейство нагъваше продукт, наподобяващ на вид и вкус огнеупорна тухла, отмина, режисьорът насочи показалеца си директно към Том. Червената сигнална лампичка над камера 1 светна и водещият се взря в обектива с лице, набраздено от грижи за обществото.

— Въпреки неколкократните опровержения от говорителя на Белия дом Крейг Липтън, към нашата програма не спират да текат съобщения, да здравето на президента Кормак все още дава основания за дълбока тревога. И това става само две седмици преди деня, когато проектът, най-тясно свързан с името и мандата му — Нантъкетският договор — трябва да влезе в Конгреса за ратифициране. Един от онези, които най-последователно се противопоставяха на договора, е председателят на движението „Граждани за силна Америка“, сенаторът Бенет Хапгуд.

При думата „сенатор“ камера 2 бе включена и образът на седналия сенатор се появи в тридесет милиона дома. Камера 3 показа на зрителите един общ кадър, в който водещият се завъртя на стола си към Хапгуд.

— Сенаторе, как оценявате шансовете за ратифициране през януари?

— Какво мога да кажа, Том? Те не могат да бъдат добри. Не и след това, което се случи през последните няколко седмици. Но дори и да се абстрахираме от тези събития, договорът не трябва да бъде приеман. Подобно на милионите мои съграждани от Америка, аз не виждам никакво основание на този етап да се доверяваме на руснаците — защото, ако погледнем реално, всичко в края на краищата се свежда именно до това.

— Но, сенаторе, проблемът за доверието определено не съществува. В договора са предвидени процедури за проверка, които дават на нашите военни специалисти безпрецедентен достъп до съветската програма за унижощаване на въоръженията…

— Може да е така, Том, може да е така. Работата е там, че Русия е огромна страна. Трябва да приемем на доверие, че те няма да строят други, по-модерни оръжия някъде във вътрешността. Според мен решението е просто — аз искам да видя Америка силна, а това означава да запазим всяка една ракета, която имаме…

— И да продължим да ги разполагаме, сенатор?

— Ако се наложи, ако се наложи.

— Но военните бюджети започват да влияят отрицателно върху нашата икономика, дефицитите стават неуправляеми.

— Това казваш ти, Том. Според други щетите, които понася нашата икономика, се дължат на твърде многото благотворителни фондове, твърде големия внос от чужбина, твърде многобройните федерални програми за подпомагане на други държави. Ние като че ли пръскаме много повече средства, за да се грижим за някакви си там чуждестранни дисиденти, отколкото даваме за нашата армия. Повярвай ми, Том, не става въпрос за пари за отбранителната ни промишленост, въобще не е така.

Том Грейнджър смени темата.

— Сенаторе, освен че се противопоставяте на американската помощ за гладуващите от Третия свят и подкрепяте протекционистки търговски тарифи, вие също така призовахте за оставката на Джон Кормак? Бихте ли обяснили защо?

Ако можеше, Хапгуд е радост би удушил журналиста. Това, че Грейнджър бе използвал думи като „гладуващи“ и „протекционистки“, ясно говореше на чия страна бе той. Вместо това Хапгуд запази изражението на братска загриженост върху лицето си и кимна сериозно, но с нотки на съжаление.

— Том, искам просто да кажа следното: аз се противопоставих на няколко инициативи, подкрепяни от президента Кормак. Това е мое право в свободна страна като нашата. Но…

Той извърна глава от водещия, намери желаната камера със загасена лампичка „включено“, изчака зяпнал в нея половин секунда, докато режисьорът на пулта превключи камерите и го покаже в едър план.

— …не отстъпвам пред никого по дълбокото си уважение към честността и смелостта, които Джон Кормак прояви в тези тежки за него времена. И именно за това искам да кажа…

От всяка пора на лицето му с бронзов загар щеше да заструи искреност, ако не бяха задръстени с пудра и грим.

— Джон, ти понесе много повече от това, което всеки друг би понесъл. Заради нацията, заради партията, но преди всичко заради себе си и Майра, свали от плещите си непоносимото бреме на твоя мандат, моля те.

В частния си кабинет в Белия дом президентът Кормак натисна един бутон на дистанционното управление и изключи телевизора в отсрещния ъгъл. Той познаваше Хапгуд и не го харесваше, въпреки че и двамата членуваха в Републиканската партия. Знаеше, че този човек никога не би имал куража да се обърне към него с „Джон“, ако се срещнеха лице в лице.

И въпреки това… той знаеше, че човекът има право. Знаеше, че не може да издържа повече, че няма вече сили да се опитва да ръководи Америка. Нещастието му бе толкова дълбоко, че всякакво желание за работа го бе напуснало. Загубил бе и стръвта да оцелее и остане жив.

Той не знаеше, че през последните две седмици доктор Армитидж бе забелязал някои изключително тревожни симптоми. Веднъж психиатърът, търсейки вероятно това, което откри, бе хванал президента да слиза от колата си в подземния гараж след едно от редките му излизания извън територията на Белия дом. Той го бе засякъл да гледа втренчено в ауспуха на лимузината си, сякаш там виждаше свой стар приятел, към когото можеше да се обърне, за да задуши мъката си.

Джон Кормак се върна към книгата, която четеше преди телевизионното шоу. Книгата съдържаше поезия, нещо, което някога бе преподавал на студентите си в Йейл. В паметта му изплува една строфа. Нещо, което Джон Кийтс бе писал. Дребничкият английски поет, загубил любовта на живота си поради нисичкия си ръст и починал на двадесет и шест, бе опознал меланхолията и я бе вплел, в стиховете си както никой друг. Кормак намери пасажа, който търсеше, в „Ода за славея“:

… в нощи не една

смъртта обиквах, молех я за отдих,

наричах я с най-нежни имена,

дано в небето моя дъх проводи;

но тук — сега, по-дивна смърт е таз,

да спра в среднощ пречистен и спокоен…[14]

Той остави книгата отворена, облегна се назад и се загледа в богатата резба, извиваща се около корнизите на личния кабинет на най-могъщия човек в света, „…да спра в среднощ пречистен и спокоен“. Колко примамливо, мислеше си той, колко примамливо…

Същата вечер, Куин реши да се обади в десет и половина — час, в който повечето хора си бяха вкъщи след работа, но още не бяха си легнали. Той се намираше в една телефонна кабина на добър хотел, където кабините бяха все още е врати, за да може този, който е вътре, да говори необезпокояван от никого. Той чу в слушалката как телефонът иззвъня три пъти, преди да бъде вдигнат.

— Да?

Той бе чувал гласа му и преди, но тази единствена дума не бе достатъчна, за да го разпознае. Той заговори е тихия, почти шептящ глас на Мос, от време на време думите му бяха прекъсвани от тежкото свистене, когато дишаше със счупения си нос.

— На телефона е Мос — каза той.

Настъпи пауза.

— Казал съм ви никога да не звъните тук, освен ако не е спешно.

Удар в целта. Куин си отдъхна дълбоко.

— Спешно е — каза тихо той. — Погрижихме се за Куин. Също и за момичето. А МакКрей е… ликвидиран.

— Не смятам, че тези неща ме интересуват — отвърна гласът.

— Напротив — каза Куин, преди онзи отсреща да прекъсне връзката. — Той остави след себе си един ръкопис. Имам предвид Куин. Сега е в мен, тук.

— Ръкопис?

— Точно така. Не зная откъде е научил подробностите, как е успял да ги свърже в едно цяло, но всичко е тук. Петте имена, знаете, на хората в сянка. Аз, МакКрей, Орсини, Зак, Марше, Преториус. Всичко. Имена, дати, места, часове. Какво се е случило и защо… и кой.

Настана дълга пауза.

— Това включва и мен? — попита гласът.

— Аз казах „всичко“.

Той чу учестеното дишане на мъжа.

— В колко копия е?

— Само в едно. Той е бил в една хижа високо в планините на северен Върмонт. Там няма пукната копирна машина. Единственото копие е у мен, тук.

— Разбирам. Къде се намирате?

— Във Вашингтон.

— Мисля, че ще е по-добре да ми го предадете.

— Разбира се — каза Куин. — Няма проблем. Още повече, че е опасно да го държа в себе си. Бих го унищожил сам, обаче.

— Обаче какво, мистър Мос?

— Те ми дължат още.

Настъпи втора дълга пауза. Мъжът от другия край на линията на няколко пъти преглътна слюнката си.

— Разбрах, че сте били добре възнаграден — каза той. — Ако нещо трябва да ви се доплати, то ще бъде сторено.

— Няма да стане — каза Куин. — Изникнаха много непредвидени неща и се забърка страхотна каша, която аз трябваше да оправям. Онези тримата в Европа, Куин, момичето… Всичко това доведе до… извънреден труд.

— Какво искате, мистър Мос?

— Смятам, че трябва да получа това, което ми бе първоначално предложено, още един път. Двойно.

Той чу как онзи дълбоко пое дъх. Без съмнение мъжът изпитваше на свой гръб последиците от това, че когато човек си има вземане-даване с убийци, нищо чудно накрая те да започнат да го изнудват.

— Ще трябва да се консултирам за това — каза мъжът в Джорджтаун. — Ако… ъ-ъ-ъ… се наложи да се оформят документи, това ще отнеме известно време. Моля не вършете нищо прибързано. Сигурен съм, че нещата могат да се оправят.

— Двадесет и четири часа — каза Куин. — Ще ви се обадя утре по същото време. Кажете на онези петимата, че ще е по-добре да побързат. Аз получавам възнаграждението си, вие получавате ръкописа. След това аз изчезвам, а вие всичките ще сте в безопасност… завинаги.

Той затвори телефона, като остави другия мъж да си блъска главата над дилемата дали да плати или да бъде опозорен.

За да се придвижи дотам, Куин бе наел един мотоциклет и си купи чифт високи ботуши и късо яке от овча кожа като на американските военни летци, за да се предпази от студа.

Когато на следващата вечер той се обади, още след първото позвъняване слушалката бе вдигната.

— Е, и? — изсумтя той през носа си.

— Вашите… условия, колкото и да са завишени, са приети — каза собственикът на къщата в Джорджтаун.

— Носите ли чека? — попита Куин.

— Да. В ръката ми е. Във вас ли е ръкописът?

— В мен е. Да направим размяната и да приключваме.

— Съгласен. Не тук обаче. Обичайното място, два сутринта.

— Сам. Невъоръжен. Ха сте наели някой да ми скочи, ха съм ви пуснал малко олово.

— Без номера, имате думата ми. Тъй като сме готови да платим, няма смисъл от такива неща. От ваша страна също. Една чисто търговска сделка.

— Устройва ме. Аз искам само парите — каза Куин.

Другият мъж прекъсна разговора.

В единадесет без пет Джон Кормак седеше зад бюрото си и преглеждаше ръкописа на писмото, с което той се обръщаше към американския народ. То бе прочувствено и тъжно. Други щяха да го четат, да го повтарят в техните вестници и списания, по техните радиопрограми и телевизионни предавания. След като него вече го няма. До Коледа оставаха осем дни. Но тази година друг щеше да чества този празник в Белия дом. Добър човек. Човек, на когото той вярваше. Майкъл Одел, четиридесет и първият президент на Съединените щати. Телефонът иззвъня. Той го погледна с известно раздразнение. Това бе неговият личен и малко известен телефонен номер. Той го бе дал само на най-близките си и доверени приятели, които можеха да му се обаждат без предизвестие по всяко време на денонощието.

— Да?

— Господин президент?

— Да.

— Казвам се Куин. Парламентьорът.

— А-а… Да, мистър Куин.

— Не знам какво си мислите за мен. Сега вече е без значение. Аз не успях да ви върна сина. Но открих защо. И кой го е убил. Моля, сър, само слушайте. Времето ми е ограничено. Утре сутринта в пет един мотоциклетист ще спре до поста на секретните служби при официалния вход на Белия дом на Алегзандър Хамилтън Плейс. Той ще предаде един пакет, плоска картонена кутия. В него има един ръкопис. Той е само за вашите очи. Няма други копия. Когато пристигне, разпоредете се да ви бъде донесен лично. След като го прочетете, вие сам ще прецените как да постъпите. Повярвайте ми, господин президент, за последен път. Лека нощ сър.

Джон Кормак се взря в слушалката, в която се чуваше само пращене. Все така объркан, той затвори телефона, вдигна друг и даде нареждане на дежурния офицер от секретните служби.

Куин имаше малък проблем. Той не знаеше къде се намира „обичайното място“ и ако се бе издал, това щеше да провали шансовете му за уреждане на срещата. В полунощ той откри адреса, който му бе дала Сам, паркира мощната Хонда на известно разстояние надолу по улицата и установи наблюдателния си пункт в тъмната сянка между две къщи на отсрещната страна, двадесетина метра по-нагоре. Домът, който наблюдаваше, представляваше красива и елегантна пететажна постройка от червени тухли в горната част на улица Н, т.е. в западния й край. Това е едно тихо авеню, което стига на запад до района на Джорджтаунския университет. Куин изчисли, че такова местенце трябва да струва над два милиона долара.

До къщата, на сутеренно ниво, се виждаше двукрилата врата на двоен гараж, задвижвана от електродвигател, която, за да се отвори, първо се вдигаше нагоре, след това полягаше хоризонтално. В три етажа на къщата се виждаха запалени лампи. Малко след полунощ светлините на най-горния етаж, помещенията на персонала, угаснаха. В един часа остана да свети само един етаж. Някой вее още бе буден.

В един и двадесет угаснаха и последните светлини над приземния етаж, а се светна по-долу. Десет минути по-късно зад вратите на гаража проблесна жълта светлина. Някой се качваше в кола. Светлините изгаснаха и вратите започнаха бавно да се вдигат. Появи се един дълъг черен Кадилак и изви бавно към улицата. Вратите зад него се затвориха. Когато колата зави покрай университета и започна да се отдалечава, Куин видя, че в нея има само един човек зад волана, който шофираше внимателно. Без да бърза излишно, той отиде до Хондата, запали я и се спусна надолу по улицата след лимузината.

Тя зави на юг по Уискънсин авеню. В този късен час на тъмната декемврийска нощ сърцето на Джорджтаун, известно е оживените си тротоари, с шумните си барове, бистра и отворени до късно магазини, бе тихо и пусто. Куин следваше колата на възможно най-голямо разстояние. Той забеляза как задните светлини на Кадилака се завъртяха на изток към улица М и след това надясно към Пенсилвания авеню. Той го последва около Уошингтън Съркъл, сетне на юг по Двадесет и трета улица и свърна наляво към Конститюшън авеню. Малко след Хенри Бейкън Драйв Кадилакът спря до тротоара под дърветата.

Куин бързо свърна надясно през бордюра и се шмугна в храсталаците, като едновременно е това изключи двигателя и загаси фаровете. Той видя как задните светлини на Кадилака угаснаха и шофьорът излезе. Човекът се огледа, изчака да мине едно бяло такси, което напразно търсеше пътници, и като не забеляза нищо друго, тръгна. Вместо да продължи по тротоара, той прекрачи парапета, ограждащ зелената морава на парка Мел, и тръгна направо през тревата по посока на езерцето Рифлектинг Пул.

Уличните лампи останаха далеч назад и тъмнината погълна фигурата с черното палто и шапка. Вдясно от Куин ярките прожектори около паметника на Линкълн осветяваха долния край на Двадесет и трета улица, но светлината се губеше над моравата и почти не стигаше до дърветата на парка Мел. Куин успя да се приближи на петдесетина метра, като не изпускаше от очи движещата се сянка.

Човекът заобиколи откъм запад паметника на ветераните от Виетнам, след това свърна полу наляво и се насочи към сгушената под дървета височинка между езерото в Конститюшън Гардънс и брега на езерцето Рифлектинг Пул.

Далече вляво от себе си Куин можеше да различи светлинките от двата бивака, където ветераните стояха на нощно бдение в памет на изчезналите по време на акция от онази печална и далечна война. Набелязаният обект се движеше косо по маршрут, който го отвеждаше встрани от единствения признак на живот по това време в парка Мел.

Паметникът представлява дълга стена от черен мрамор, висока до глезените в двата си края, но в средата разположен на два метра надълбоко в земята на Мел. Общата форма на паметника наподобява силно разтворено „V“. Следвайки жертвата си, Куин стъпи върху стената, където тя бе висока само половин метър, сетне бързо се сви в сянката на мрамора, тъй като човекът пред него внезапно се обърна, сякаш бе доловил стърженето на ботуш върху чакъла.

Като показа глава над нивото на околната морава, Куин видя как мъжът внимателно обиколи с поглед парка, преди да продължи по-нататък.

Иззад облаците просветна бледият сърп на луната. На тази светлина Куин съзря имената на загиналите във Виетнам петдесет и осем хиляди души, гравирани по цялата дължина на мраморната стена. Той се наведе за миг, целуна леденостудения мрамор и продължи по-нататък през моравата, насочвайки се към горичката от високи до небето дъбове, където в човешки ръст се издигат бронзовите статуи на ветераните от войната.

Пред него човекът с черното палто за втори път се спря и обърна, за да провери пътя зад себе си. Не забеляза нищо. Лунните лъчи огряваха голите безжизнени клони на дъбовете и ги подчертаваха контрастно на фона на далечнаха светлина от паметника на Линкълн, а под тях проблясваха фигурите на четиримата бронзови войника.

Ако знаеше или внимаваше повече, човекът с палтото щеше да се сети, че на постамента има само трима войника. Когато се обърна и продължи, четвъртият войник се откъсна от групата и го последва.

Накрая човекът стигна до „обичайното място“. На върха на хълмчето между езерото в Гардънс и езерцето Рифлектинг Пул се намира една обществена тоалетна, дискретно скрита между няколко дървета. Тя се осветяваше от една единствена лампа, която все още светеше в този късен час. Човекът с палтото застана до лампата и зачака. Две минути по-късно Куин се появи измежду дърветата. Човекът се взря в него. Вероятно лицето му побледня, но светлината бе твърде оскъдна, за да се види. Ръцете му обаче затрепериха — това Куин успя да забележи. Те забиха поглед един в друг. Човекът срещу Куин отчаяно се мъчеше да превъзмогне надигащата се в него паника.

— Куин? — каза мъжът. — Ти си мъртъв.

— Не съм — отвърна логично Куин. — Мос е мъртъв. И МакКрей. И Орсини, Зак, Марше и Преториус. И Саймън Кормак — о, да, разбира се, и той е мъртъв. И вие знаете защо.

— Спокойно, Куин. Нека да се държим като разумни хора. Той трябваше да си отиде. Иначе щеше всички да ни разори. Ти, разбира се, ще се съгласиш с това. — Той съзнаваше, че сега се бори за живота си.

— Саймън. Един студент в Оксфорд?

Изненадата на човека с тъмното палто взе връх над уплахата му. Той бе присъствал на заседания в Белия дом и бе чул на какво е способен Куин. Той знаеше, че се бори за живота си.

— Не момчето, а бащата. Той трябва да си върви.

— Нантъкетския договор?

— Разбира се. Тези условия ще разорят хиляди хора, стотици корпорации.

— Но защо тъкмо вие? Доколкото знам, вие сте един изключително богат човек. Вашето лично богатство е огромно.

Човекът, към когото този въпрос бе отправен, се изсмя кратко.

— Досега, да — каза той. — Когато наследих семейното богатство, аз използвах уменията си на борсов посредник и вложих наследството си в различни ценни книжа. То все още е там. Попечителите на моите скрити фондове не са ги докосвали и с пръст.

— В оръжейната промишленост.

— Виж Куин, донесох това за Мос. Сега то може да е твое. Виждал ли си някога такова нещо?

От предния си джоб той извади къс хартия и му го показа. Куин го погледна под светлината на единствения фенер и луната. Банков чек от една швейцарска банка с безупречна репутация, платим на приносителя. За сумата от пет милиона долара.

— Вземи го, Куин. Никога не си виждал досега толкова пари на куп. И никога повече няма да видиш. Помисли си само какво можеш да направиш с тях, какъв живот ще си живееш. Удобство, дори лукс до края на живота ти. Само ръкописа и те са твои.

— Значи всичко е било за пари, от началото до края — каза Куин замислено. Той въртеше чека в ръката си и премисляше.

— Разбира се. Пари и власт. То е същото.

— Но вие бяхте негов приятел. Той ви вярваше.

— Моля те, Куин, не бъди наивен. Цялата тази нация се крепи на парите. Никой не може да промени това. Винаги е било така и така ще бъде. Ние се кланяме на един господ — всемогъщия долар. Всичко и всички в тази страна могат да бъдат купени, купени и продадени.

Куин кимна. Той си спомни за петдесет и осемте хиляди имена върху черния мрамор, на четиристотин метра зад него. Купени и продадени. Той въздъхна и мушна ръка в пилотското си яке от овча кожа. Дребничкият мъж отскочи сепнато назад.

— Недей, Куин. Ти каза „без оръжие“.

Но когато ръката на Куин се показа, тя държеше двеста страници текст, написан на пишеща машина върху бяла хартия. Той подаде ръкописа. Другият мъж се успокои и взе тестето листи.

— Няма да съжаляваш, Куин. Парите са твои. Наслаждавай им се.

Куин кимна отново.

— Остава само едно нещо…

— Казвай.

— Освободих таксито си на Конститюшън Авеню. Бихте ли ме закарали обратно до Съркъл?

За първи път другият мъж се усмихна. С облекчение.

— Няма проблем — каза той.

19.

Инструкциите, които мъжете в дълги кожени палта бяха получили, изискваха операцията да бъде извършена много дискретно. Затова те решиха да изпълнят възложената им задача през почивните дни, когато наоколо нямаше да има много хора. На известно разстояние от една административна сграда в Москва те бяха поставили наблюдателни постове, които им се обадиха по радиостанцията, когато набелязаният обект напусна града в петък вечерта.

Групата за арест чакаше търпеливо на дългия тесен път до завоя на Москва река, само на километър преди отклонението за село Переделкино, където в края на седмицата висшите членове на Централния комитет, най-престижните академици и военачалници почиваха в своите дачи.

Когато съзряха колата, която очакваха, главната машина на групата за арест застана напряко на пътя и го блокира напълно. Летящата с голяма скорост Чайка намали ход, след това спря. Шофьорът и телохранителят — и двамата бяха асове от ГРУ, обучавани в частите Спецназ — нямаха никакъв шанс. От двете страни на пътя наизлязоха мъже с автомати и двамата войника се видяха заобиколени от дула, насочени право в лицата им през прозорците на колата.

Старшият офицер, който бе с цивилни дрехи, се доближи до задната врата, отвори я с един замах и погледна вътре. Човекът на седалката вдигна поглед от досието, което четеше, и го погледна с безразличие, примесено с едва доловимо раздразнение.

— Маршал Козлов? — попита мъжът от КГБ с коженото палто.

— Да.

— Слезте, моля. Не се опитвайте да се съпротивлявате. Заповядайте на вашите войници да сторят същото. Вие сте арестуван.

Снажният маршал промърмори някакво нареждане на шофьора и на телохранителя и слезе от колата. Дъхът му замръзна на ледения въздух. Той се запита кога ли ще може отново да подиша свежия зимен въздух.

Ако изпитваше страх, той не го показваше.

— Ако нямате пълномощия за това, ще отговаряте пред Политбюро, чекисти.

Той използва презрителната руска дума за таен агент.

— Ние действаме по нареждане на Политбюро — отговори агентът от КГБ със задоволство. Той бе от Второ главно управление с чин полковник. В този миг възрастният маршал осъзна, че току-що бе привършил амунициите си за последен път.

Два дни по-късно, в непрогледната тъмнина преди изгрев слънце, саудитските сили за сигурност безшумно обградиха една скромна частна къща в Рияд. Не съвсем безшумно. Един от тях се препъна в тенекиена кутия и се чу кучешки лай. Един от йеменските домашни прислужници, който вече бе станал, за да свари първото силно черно кафе за деня, погледна навън и отиде да съобщи на господаря си.

Полковник Истърхаус бе получил много добро обучение във въздушнопреносимите части на САЩ. Той познаваше също така и своята Саудитска Арабия и знаеше, че рискът да бъде предаден от някой от заговорниците никога не бе за пренебрегване. Беше взел надеждни предпазни мерки и бе винаги нащрек. Преди големият дървен портал, водещ към двора, да бъде разбит на трески и двамата му йеменски телохранители да загинат за него, той вече бе поел по своя път, който щеше да му спести мъките, които знаеше, че го очакват. Като се втурнаха нагоре по стълбите към жилищните помещения на горния етаж, полицаите от службата за сигурност чуха единичен изстрел. Те го намериха проснат по лице в неговия кабинет — просторна стая, обзаведена по арабски с изящен вкус. Кръвта му шуртеше и съсипваше една красива каштанска рогозка. Полковникът, водещ групата за арест, огледа стаята. Погледът му попадна на една дума, която съставляваше основния мотив на пъстрото копринено перде зад бюрото. Тя гласеше на арабски „Insh’ Allah“ — „Ако такава е волята на Аллах“.

На следващия ден самият Филип Кели поведе групата от ФБР, която обгради имението в подножието на Хил Кънтри, извън Остин. Сайръс Милър лично го посрещна и го прие учтиво. Прочетоха му правата. Когато му съобщиха, че е арестуван, той започна да отправя гръмогласни молитви, с които искрено призоваваше своя личен Приятел да стовари божественото си отмъщение върху идолопоклонниците и антихристите, които очевидно не можели да разберат волята на Всемогъщия, така ясно изразена чрез действията на избрания от него наместник на земята.

Кевин Браун ръководеше групата, която почти в същата минута арестува Мелвин Сканлън в неговата къща-палат в предградията на Хюстън. Други групи на ФБР посетиха Питър Мойр в Далас и потърсиха да арестуват Бен Салкинд в Пало Алто и Лайънъл Коб в Пасадена. Дали бе подушил нещо или бе чиста случайност, но се оказа, че Салкинд бе отлетял предишния ден за Мексико Сити. В часа, определен за неговото арестуване, Коб трябваше да бъде на своето работно място в офиса си. Тази сутрин обаче едно главоболие, причинено от настинка, го бе задържало вкъщи. Това бе една от онези случайности, които провалят и най-добре планираните акции. Полицаите и военните ги познават добре. Една вярна нему секретарка му позвъни веднага щом групата от ФБР отпраши към дома му. Той стана от леглото, целуна съпругата си и децата и отиде в гаража, който бе долепен до къщата му. Агентите от ФБР го намериха там двадесет минути по-късно.

Четири дни по-късно президентът Джон Кормак влезе в залата на Кабинета и зае мястото си в центъра — мястото, запазено за ръководителя на изпълнителната власт. Ядрото от министрите и съветниците на Кабинета бяха вече заели места от двете му страни. Те забелязаха, че стойката му бе изправена, главата вдигната високо, а погледът — прояснен.

От другата страна на масата срещу него бяха Лий Алегзандър и Дейвид Вайнтрауб от ЦРУ. До тях седяха Дон Едмъндс, Филип Кели и Кевин Браун от ФБР. Джон Кормак им кимна, докато сядаше.

— Докладвайте, ако обичате, господа.

Кевин Браун заговори пръв, след като директорът му го подкани с поглед.

— Господин президент. В хижата във Върмонт намерихме пушка Армълайт и автоматичен пистолет Колт, калибър 0,45, както бе описано. Заедно с телата на Ървинг Мос и Дънкан МакКрей, и двамата бивши служители на ЦРУ. Труповете им са идентифицирани.

Дейвид Вайнтрауб кимна, съгласявайки се с казаното.

— Изпитахме Колта в Куонтико. Белгийската полиция ни изпрати увеличени снимки на следите, оставени от Колт, калибър четиридесет и пет, върху тапицерията на седалката на едно виенско колело във Вавър. Всичко съвпада — с този Колт е бил убит наемникът Марше или още Лефорт. Холандската полиция е намерила куршум в дърворезбата на една стара бъчва в избата под един бар в Ден Бош. Макар и малко позаличени, попаденията са били все още видими. Същият Колт, калибър четиридесет и пет. И накрая, парижката полиция е извадила шест напълно запазени куршума от мазилката върху стените на един бар на Пасаж дьо Вотрен. Идентифицирахме ги, че са били изстреляни от Армълайта. И двете оръжия са били закупени под фалшиво име от един оръжеен магазин в Галвестън. Собственикът е разпознал Ървинг Мос от неговата снимка и го е идентифицирал като човека, който ги бил купил.

— Значи всичко се потвърждава.

— Да, господин президент.

— Мистър Вайнтрауб?

— Съжалявам, но ще трябва да потвърдя, че Дънкан МакКрей наистина е бил вербуван в Централна Америка по препоръка на Ървинг Мос. Той е бил използван там като куриер в продължение на две години, след това е доведен в Америка и изпратен за обучение в Кемп Пиъри. След уволнението на Мос всички негови протежета е трябвало да бъдат проверени. Това не е било извършено. Пропуск. Съжалявам.

— По това време вие не сте били заместник-директор по оперативната част, мистър Вайнтрауб. Моля, продължете.

— Благодаря ви, господин президент. Успяхме да набавим достатъчно информация от… източници, за да получим потвърждение на това, което резидентът на КГБ в Ню Йорк ни каза неофициално. Маршал Козлов е бил задържан, с цел да бъде разпитан във връзка с доставката на колана, който уби вашия син. Официалната версия е, че той е подал оставка по здравословни причини.

— Как смятате, дали той ще признае?

— В Лефортово, сър, КГБ си знае работата — увери го Вайнтрауб.

— Мистър Кели?

— Някои неща, господин президент, никога не ще бъдат доказани. Няма никаква следа от тялото на Доминик Орсини, но корсиканската полиция е открила, че два заряда сачми наистина са били изстреляни към задната спалня над един бар в Кастелбланк. Пистолетът Смит енд Уесън, който бяхме дали на специален агент Самървил, трябва да се сметне изгубен завинаги в реката Прунели. Но всичко, което е доказуемо, вече е доказано. От начало до край. Ръкописът е точен до най-малката подробност, сър.

— А хората от така наречената Петорка от Аламо?

— Задържали сме трима от тях, господин президент. Почти сигурно е, че Сайръс Милър никога не ще бъде изправен пред съда. Смятат го за клинично луд. Мелвил Сканлън е признал всичко, включително и подробностите за друг заговор, целящ свалянето на монархията в Саудитска Арабия. Смятам, че Държавният департамент вече се е погрижил за тази страна на нещата.

— Да. Саудитското правителство е информирано и е взело съответните мерки. А другите от така наречената Петорка от Аламо?

— Салкинд изглежда е изчезнал, смятаме, че е в Южна Америка. Коб бе намерен в собствения му гараж, където се обесил. Мойр потвърждава всичко от признанията на Сканлън.

— И няма нито една подробност, която да не се потвърждава, мистър Кели?

— Не успяхме да открием такава, господин президент. През времето, с което разполагахме, ние проверихме всичко в ръкописа на мистър Куин. Имена, дати, часове, места, наети коли, самолетни билети, наети апартаменти, хотелски резервации, използвани превозни средства, оръжия — с една дума, всичко. Полицията и имиграционните власти в Ирландия, Англия, Белгия, Холандия и Франция ни изпратиха пълни справки. Всичко съвпада.

Президентът Кормак хвърли един кратък поглед към празния стол от своята страна на масата.

— А… моят бивш колега?

Директорът на ФБР кимна на Филип Кели.

— В последните три страници от този ръкопис се твърди, че през въпросната нощ двамата са провели разговор, за който няма потвърждение, господин президент. Все още не сме намерили и следа от Куин. Проверихме обаче персонала на къщата в Джорджтаун. Щатният шофьор е бил освободен и изпратен вкъщи под претекст, че колата няма да се използва същата нощ. Двама души от персонала си спомнили, че някъде към един и половина през нощта са били събудени от шума на отварящите се врати на гаража. Един от тях погледнал навън и видял колата да заминава надолу по улицата. Помислил, че може да е кражба и отишъл да събуди господаря си. Него го нямало — бил заминал с колата. Проверихме всичките ценни книжа в многобройните му скрити фондове. Става въпрос за огромни вложения в няколко концерна от отбранителната промишленост, чийто акции без съмнение щяха силно да паднат след ратифицирането на Нантъкетския договор. Това, което Куин твърди, е вярно. А що се отнася до онова, което човекът е казал, ние никога няма да го узнаем със сигурност. Просто се чудя дали да се вярва на Куин или не.

— В такъв случай аз му вярвам, господа, наистина му вярвам. Отменете, моля, акцията за неговото издирване. Това е заповед на президента. Благодаря за усилията, които сте положили.

Той излезе през вратата срещу камината, прекоси офиса на личната си секретарка, като я помоли да не бъде обезпокояван, влезе в Овалния кабинет и затвори вратата зад себе си.

Седна зад огромното бюро под оцветените в зелено прозорци, дебели десет сантиметра и непроницаеми за куршуми, които гледаха към Роуз Гардън и се облегна назад във високия въртящ се стол. Не бе сядал на това място от седемдесет и три дни.

На бюрото му имаше една снимка поставена в сребърна рамка. Тя беше на Саймън и бе направена в Йейл през есента, преди той да замине за Англия. Тогава той бе на двадесет години. От младежкото му лице лъхаше жизненост, очите му бяха изпълнени с жажда за живот и големи надежди…

Президентът взе снимката с двете си ръце и дълго време се взира в нея. Накрая отвори едно чекмедже вляво от себе си.

— Сбогом, сине — каза той.

Постави снимката с лице надолу в чекмеджето и го затвори. След това натисна един бутон на вътрешната съобщителна уредба.

— Изпратете Крейг Липтън при мен, моля.

Когато неговият секретар, отговарящ за връзките с медиите пристигна, президентът му каза, че иска един час от най-гледаното телевизионно време по главните канали вечерта на следващия ден, за да направи обръщение към нацията.

Собственичката на пансиона в Александрия със съжаление прие заминаването на своя гост от Канада, мистър Роже Льофевр. Той бе толкова тих и с такива добри обноски, че не й създаваше никакви грижи. За разлика от други, за които не можеше да каже същото.

Вечерта, когато той слезе долу при нея, за да уреди сметката и да се сбогува, тя забеляза, че си е обръснал брадата. Това й хареса — така той изглеждаше много по-млад.

Телевизорът във всекидневната на приземния етаж бе пуснат, както винаги. Високият мъж застана на вратата, за да си вземе сбогом. От екрана един водещ със сериозно лице обяви: „Дами и господа, президентът на Съединените щати“.

— Сигурен ли сте, че не можете да останете още малко? — попита хазайката. — Президентът ще говори. Казват, че бедният човек ще си подава оставката.

— Таксито ме чака отвън — каза Куин. — Трябва да тръгвам.

Екранът светна и на него се появи лицето на президента Кормак. Той седеше уверено зад бюрото си в Овалния кабинет, под големия държавен герб. Малцина го бяха виждали през тези осемдесет дни. Зрителите знаеха, че той изглежда състарен, че лицето му е по-изпито и набръчкано, отколкото преди три месеца. Но от съкрушеното изражение, запечатано на снимката край гроба в Нантъкет, не бе останала и следа. Той седеше изправен и гледаше право в обектива на камерата, установявайки по този начин пряк, макар и електронен контакт с над сто милиона американци и стотици милиони други хора по целия свят, към които речта се препредаваше посредством спътник. В поведението му нямаше нищо, което да говори за умора или поражение. Гласът му бе отмерен, сериозен, но твърд.

— Скъпи мои съотечественици… — започна той.

Куин затвори външната врата и слезе по стъпалата до таксито.

— Летище Дълес — каза той.

Шофьорът се отправи на югозапад по магистралата Хенри Шърли Мемориъл, за да завие надясно към Ривър Търнпайк, а след това наляво към Капитал Белтуей. От двете страни уличните лампи обливаха в светлина коледните украси, във витрините на магазините скачаха безброй Дядо Мразовци със закачени към едното им ухо транзисторни радиоприемници.

След няколко минути той забеляза как няколко шофьора отбиха встрани, спряха край бордюра и се заслушаха в предаването по радиоприемниците си с най-голямо внимание. Много други последваха примера им. По тротоарите хората започнаха да се събират на групички и да се струпват около радиоприемниците. Шофьорът на синьо-бялото такси бе поставил чифт слушалки на ушите си. По едно време, когато бяха поели по Търнпайк, той не се сдържа и извика:

— А стига бе, не мога да повярвам на ушите си.

След това извърна глава назад, като не даваше и пет пари за пътя пред него.

— Да го пусна ли по тонколонките?

— Ще хвана повторението по-късно — каза Куин.

— Бих могъл да отбия, човече.

— Продължавай — каза Куин.

На международното летище Дълес Куин освободи таксито и се отправи през вратата към контролно-пропускателния пункт за пътниците на Бритиш Еъруейз. Повечето пътници в залата, заедно с половината от персонала, бяха наобиколили един телевизор, монтиран в стената. Куин намери само едно момиче зад бюрото за прием на пътници. Тя откъсна очи от екрана на телевизора и прегледа билета, като натисна няколко клавиша на компютъра, за да потвърди пътуването.

— Ще се прекачвате в Лондон за Малага? — попита тя.

— Точно така.

Гласът на Джон Кормак долетя до тях през необичайно смълчаната зала.

— За да унищожат Нантъкетския договор, тези хора са възнамерявали да унищожат първо мен…

Момичето му подаде бордната карта, без да отдели поглед от екрана.

— Мога ли да отида в залата за заминаващи? — попита Куин.

— О… да… разбира се… приятен ден.

След имиграционния контрол имаше чакалня с безмитен бар. Зад бара имаше друг телевизор. Всички пътници се бяха скупчили там, приковали погледи в екрана.

— Тъй като не можеха да се доберат до мен, те отвлякоха моя син, моя единствен и многообичан син и го убиха.

Върху движещата се лента за пътници, която ги отвеждаше към чакащия Боинг в червено-бяло-синята премяна на Бритиш Еъруейз, имаше един човек с транзистор. Никой не говореше. Пред входа на самолета Куин подаде бордния си пропуск на стюарда, който го насочи с жест към първа класа. Куин си позволи лукса да изхарчи и остатъка от парите, дадени му от руснаците. Когато наведе глава, за да влезе в самолета, той чу гласа на президента, който идваше някъде зад него.

— Това е цялата история. Сега всичко е приключило. Затова мога най-отговорно да заявя следното: съотечественици, вие отново имате президент…

Куин седна на мястото до прозореца и сложи предпазния колан. Отказа чаша шампанско и помоли вместо това за чаша червено вино. Взе предложения му брой на „Вашингтон Пост“ и се зачете. Мястото до него остана свободно по време на излитането.

Самолетът Боинг 747 се отлепи от пистата и обърна носа си към Атлантика и Европа. От всички посоки към Куин долиташе развълнуваният шепот на смаяните пътници, които обсъждаха изявлението на президента, продължило почти час. Куин седеше мълчаливо, зачетен във вестника си.

Уводната статия на първа страница съобщаваше за заплануваната реч на президента, която светът току-що бе чул, като уверяваше читателите, че президентът ще използва случая, за да съобщи на света, че се оттегля от поста си.

— Има ли нещо друго, което мога да ви предложа, сър, нещо по-така? — протяжно изрече един меден глас в ухото му.

Той се обърна и се усмихна с облекчение. Сам стоеше на пътеката и се надвеси над него.

— Само себе си, скъпа.

Той сгъна вестника на скута си. На последната страница имаше едно съобщение, което нито един от тях не забеляза. То бе написано на странния език, на който се пишеха заглавията по американските вестници. В него се казваше следното: „КОЛЕДЕН КЪСМЕТ ЗА ВЕТЕРАНИ ОТ ВИЕТНАМ“. Под него с по-малки букви бе добавено още по-неразгадаемото: „БОЛНИЦА ЗА ДВУСТРАННА ПАРАЛИЗА ПОЛУЧАВА $5 млн. ОТ НЕИЗВЕСТНО ЛИЦЕ“.

Сам седна на мястото до пътеката.

— Получих съобщението ви, мистър Куин. Отговорът ми е, да, ще дойда в Испания с вас. И да, ще се омъжа за вас.

— Хубаво — каза той. — Не обичам нерешителността.

— Това място, където живееш… как изглежда?

— Малко селце, малки бели къщурки, малка стара църква, дребен стар свещеник…

— Стига да не е забравил думите на сватбената церемония…

Тя обви ръце около главата му и я притисна към своята в една дълга и страстна целувка. Вестникът се изплъзна от скута му и падна на пода с последната страница нагоре. Една от стюардесите го вдигна, като се усмихваше разбиращо. Тя не забеляза, а дори и да беше, едва ли щеше да й направи някакво впечатление, главната статия на последната страница. Заглавието й гласеше:

ПОГРЕБЕНИЕ В ТЕСЕН КРЪГ НА МИНИСТЪРА НА ФИНАНСИТЕ ХЮБЪРТ РИЙД: НЕРАЗГАДАНА МИСТЕРИЯ НА ЕДНА СРЕДНОЩНА РАЗХОДКА С КОЛА, ЗАВЪРШИЛА НА ДЪНОТО НА ПОТОМАК.

Информация за текста

© 1989 Фредерик Форсайт

© 1999 Тодор Кенов, превод от английски

© 1999 Ангел Белорешки, превод от английски

Frederick Forsyth

The Negotiator, 1989

Сканиране, разпознаване и редакция: Dave, 2008 г.

Издание:

ИК „Емас“ и ИК „Глобус“, 1999

Художник: Борис Драголов, 1999

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9692]

Последна редакция: 2008-12-06 13:30:00

1

Много ми е приятно, приятелю. Как е? (исп.)

2

Здравей, Тонио. (исп.)

3

Да, екстра е. (исп.)

4

Добър мъж е този сеньор Кормак. (исп.)

5

Да. Един добър мъж. (исп.)

6

Той е болен. (исп.)

7

Едно животно (исп.)

8

Добра ли е реколтата? (исп.)

9

Лоша работа (исп.)

10

Стаята на господин Смит, ако обичате. (фр.)

11

Платено е, госпожо. (фр.)

12

Добър ден, отче. (фр.)

13

Името ми е Куин. Искам да поговорим. (фр.)

14

Превод на стиховете — Моис Бело, Джон Кийтс, „Криле на феникс“, НК, София, 1985

Content

Фредерик Форсайт
Парламентьорът

Действащи лица

Пролог

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

Информация за текста

1