Фредерик Форсайт

Как да поставиш проблема

НОЕМВРИ

Валеше дъжд. Сипеше се като бавно движеща се стена над Хайд Парк и лекият западен вятър го носеше на сиви завеси от падаща вода по Парк Лейн и тясната ивица дървета, която разделяше двете платна. Един мокър намусен мъж стоеше под голите дървета и наблюдаваше.

Входът на балната зала на хотел „Гровнър Хаус“ беше ярко осветен от няколко мощни прожектора и от безкрайните проблясъци на фотографските светкавици. Вътре бе топло, приятно и сухо. Настилката под навеса пред вратата беше мокра и там чакаха униформени портиери.

Когато плисканите от дъждовните струи лимузини една по една спираха пред навеса, портиерите изтичваха с разтворен чадър да скрият слязлата кинозвезда или друга прочута личност. Така че да може да изправи глава, да залепи на лицето си заучена усмивка и да мине покрай фотоапаратите.

Папараците бяха от двете страни на навеса и мокри до кости, правеха каквото могат, за да скрият от дъжда скъпоценната си техника. Виковете им достигаха до мъжа под дърветата оттатък улицата.

— Насам, Майкъл. Насам, Роджър. Прекрасна усмивка, Шакира! Възхитителна!

Величията от света на киното благосклонно кимаха на ласкателствата, усмихваха се пред обективите и без да обръщат внимание на неколцината облечени с анораци колекционери на автографи, странни упорити плъхове с умолителни очи, влизаха вътре. Там се оставяха да ги отведат до масите им и спираха да се усмихнат, готови за церемонията по връчването на годишните награди на Британската академия за кино и телевизионно изкуство.

Дребният мъж под дърветата гледаше всичко това с копнеж. Някога и той беше мечтал да е там, също звезда от света на киното или поне всепризнат майстор в занаята си. Ала знаеше, че това не е възможно. Вече бе късно.

Беше актьор от тридесет и пет години, почти изключително в киното. Имаше участие в над сто филма. Бе започнал като статист без реплики и никога не беше получил истинска роля.

Бе играл портиер, докато Питър Селърс за няколко секунди минаваше на екрана, шофьор на военния камион, който беше качил Питър О’Тул в Кайро, римски войник, застанал мирно на няколко крачки от Майкъл Палин, авиомеханик, който помагаше на Кристофър Плъмър да се качи на своя „Спитфайър“.

Беше играл келнери, носачи, войници във всички известни войски, от Библията до Втората световна война. Бе играл таксиметрови шофьори, полицаи, посетители в ресторант, мъжът, който пресича улицата, изобщо всичко, каквото може да си представи човек.

Но винаги се беше повтаряло едно и също — няколко дни снимки, десет секунди на екрана — и чао, приятел. Бе се доближавал до всички известни звезди на целулоидния небосвод, беше виждал благородниците и копелетата, любовниците и примадоните. Знаеше, че може убедително да изиграе всяка роля, знаеше, че е човек хамелеон, ала никой не бе забелязал таланта, който със сигурност притежаваше.

Затова гледаше в дъжда как идолите му се отправят към тазвечерната си слава, а по-късно и към разкошните си апартаменти. Когато си тръгна и последният и светлините угаснаха, той се помъкна обратно към автобусната спирка при Марбъл Арч и застана мокър на пътеката между седалките, за да слезе на осемстотин метра от евтината си квартира.

Съблече подгизналите си дрехи, уви се в стар хавлиен халат, отмъкнат от един хотел в Испания („Човекът от Ла Манча“ с Питър О’Тул в главната роля и с него в ролята на един от конярите) и запали електрическата печка. Мокрите му дрехи през цялата нощ вдигаха пара и на сутринта бяха само влажни. Знаеше, че е съсипан, разорен. От седмици нямаше работа, професията бе наводнена от ниски мъже на средна възраст без никакви перспективи. Бяха прекъснали телефона му и ако искаше да разговаря с импресариото си, за кой ли път, щеше да му се наложи да го посети лично. Утре, реши той, щеше да отиде.

Седеше и чакаше. Винаги седеше и чакаше. Такъв беше житейският му жребий. Накрая вратата на кабинета се отвори и излезе човек, когото познаваше. Той скочи.

— Здравей, Робърт! Помниш ли ме? Тръмпи.

Робърт Пауъл се изненада. Очевидно не си спомняше лицето му.

— Италианската история. Торино. Аз карах таксито, ти седеше отзад.

Непоклатимата ведрина на Робърт Пауъл спаси положението.

— Разбира се. Торино. Отдавна беше. Как си, Тръмпи? Как върви?

— Доста добре. Не много зле, не се оплаквам. Просто се отбих да видя дали знаеш кой има нещо за мен.

Пауъл погледна оръфаната му риза и дрипавия му шлифер.

— Убеден съм, че ще се намери нещо. Радвам се, че се видяхме. Успех, Тръмпи.

— И на теб. Горе главата, нали?

Стиснаха си ръцете и се разделиха. Импресариото беше любезен, както винаги, но нямаше работа. В Шепъртън щели да снимат историческа драма, но ролите вече били разпределени. Прекалено многолюдна професия, чието единствено неизчерпаемо гориво бе оптимизмът и шансът за голяма роля утре.

Тръмпи се прибра в апартамента си и окаяно провери състоянието на средствата си. Бюрото за безработни отпускаше по няколко лири на седмица, но Лондон беше скъп град. Току-що за пореден път се бе сблъскал със своя хазяин господин Куцакис, който за пореден път каза, че отдавна не бил получавал наема и че търпението му не било точно толкова безгранично, колкото слънцето на родния му Кипър.

Положението бе лошо. Всъщност не можеше да стане по-лошо. Когато воднистото слънце изчезна зад блоковете оттатък двора, безработният актьор отиде при шкафа и извади пакет, увит в зебло. Често се беше питал защо пази това глупаво нещо. И без това не го харесваше. От сантименталност, навярно. Преди тридесет и пет години, като двадесетгодишен младеж, актьор в провинциален театър, но умен и въодушевен, убеден в звездното си бъдеще, той го бе получил в наследство от баба си Мили. Тръмпи разви зеблото.

Картината не беше голяма — тридесет на тридесет сантиметра без позлатената рамка. Винаги я бе съхранявал увита, но още когато я беше получил, тя беше толкова покрита с мръсотия, че фигурите представляваха неясни очертания, почти сенки. И все пак баба му Мили винаги се беше заричала, че може да струва няколко лири — навярно просто романтична самозаблуда на една старица. Нямаше представа за историята й. А всъщност малката картина имаше голяма история.

През 1870 година в търсене на щастието си един тридесетгодишен англичанин, който поназнайваше италиански, бе емигрирал във Флоренция, за да си опита късмета с малко отпуснати му от баща му пари. Това беше върхът на викторианската слава на Британия и златният суверен на Нейно величество отваряше много врати. За разлика от Англия, в Италия цареше обичайният хаос.

След пет години предприемачество господин Ейдриън Фробишър постигна четири неща. Откри възхитителните вина от хълмовете Кианти и започна да ги изнася в огромни бъчви в родната си Англия, като подби цените на традиционните френски вина и положи основите на значително състояние.

Купи си хубава къща в града, нае си личен кочияш и коняр. Ожени се за дъщерята на дребен местен благородник и освен многобройните други украси за новия си дом купи малка маслена картина от една вехтошарница на кея близо до Понте Векио.

Не я купи заради славата на художника или защото бе изложена на видно място. Всъщност тя беше покрита с прах и почти скрита в дъното на дюкяна. Купи я просто защото я хареса.

Цели тридесет години, докато той не стана британски вицеконсул във Флоренция и не получи благородническа титла, картината висеше в библиотеката му и всяка вечер след храна той пушеше пура под нея.

През 1900 година епидемия от холера покоси Флоренция. Тя отнесе съпругата му и след погребението шестдесетгодишният Фробишър реши да се завърне в земята на своите деди. Продаде имотите си и се върна в Англия, купи си красиво имение в Съри и нае деветима прислужници. Най-млада беше една местна селянка, казваше се Милисънт Гор.

Сър Ейдриън не се ожени повторно и през 1930 година почина на деветдесетгодишна възраст. Той бе докарал близо сто сандъка от Италия и в един от тях се намираше малка и вече почти обезцветена маслена картина в позлатена рамка.

Тъй като това беше първият му подарък за лейди Лучия и тя винаги го бе обожавала, сър Ейдриън отново го закачи в библиотеката, където патината от дим и прах продължи да покрива някога ярките багри и фигурите ставаха все по-неясни.

Първата световна война дойде, отмина и промени света. Богатството на сър Ейдриън рязко намаля, тъй като през 1917 година инвестициите му в акции на императорската руска железница отидоха на вятъра. След 1918 година Великобритания придоби нов обществен пейзаж.

Персоналът се съкрати, но Милисънт Гор остана. Тя се издигна до заместник-икономка, а през 1921 година стана икономка и единствена прислужница в къщата. През последните седем години от живота му Милисънт се грижи за сър Ейдриън като медицинска сестра и когато през 1930 година почина, той я бе споменал в завещанието си.

Позволяваше й да живее до края на живота си в малката си къща и й завещаваше значителна сума в тръст, за да й осигури постоянен доход. Докато останалата част от имението беше продадена на търг, в списъка не бе включено само едно нещо — малката маслена картина. Тя много се гордееше с нея, защото идваше от някакво странно място, наречено Чужбина, и затова я закачи в малката си дневна до камината. Там картината продължи да става все по-мръсна.

Госпожица Гор така и не се омъжи. Тя се занимаваше със селските и енорийските работи и през 1965 година почина на осемдесет и пет годишна възраст. Брат й се бе оженил и имаше син, чието дете също беше момче, единственият внук на старата госпожа.

Когато умря, старицата нямаше какво да остави в наследство, тъй като къщата и парите от тръста се връщаха при имота на сър Ейдриън. Но тя завеща картината на своя внук. Изминаха още тридесет и пет години, докато мръсната, лекьосана стара картина видя дневна светлина в една усойна квартира на малка уличка край Шепърдс Буш.

На другата сутрин собственикът се изправи пред гишето на входа на престижната аукционерска и оценителска къща „Дарси“. Притискаше към гърдите си пакет, увит в зебло.

— Разбрах, че предлагате оценителски услуги на хора, които може да имат ценни вещи — каза той на младата жена зад гишето. Тя плъзна поглед по оръфаната риза и мръсния шлифер и му посочи една врата с надпис „Оценяване“. Обстановката вътре не беше толкова пищна, колкото във фоайето. Имаше бюро, зад което седеше друго момиче. Актьорът повтори въпроса си. Служителката извади формуляр.

— Име, господине?

— Казвам се Тръмпингтън Гор. Вижте, тази картина…

— Адрес?

Той го каза.

— Телефон?

— Нямам телефон.

Момичето го изгледа така, сякаш е казал, че няма глава.

— За каква вещ става дума?

— Картина. Масло.

Тя постепенно изцеждаше от него подробностите или тяхната липса и лицето й ставаше все по-отегчено. Възраст неизвестна, школа неизвестна, период неизвестен, художник неизвестен, страна, вероятно Италия.

Жената от „Оценяване“ изпитваше страхотно влечение към един млад веселяк от „Класически вина“ и знаеше, че сега е часът на сутрешното кафе в „Кафе Уно“ зад съседния ъгъл. Ако този досаден човечец с неговата отвратителна мацаница си отидеше, щеше да се измъкне с една приятелка и случайно да седне на масата до своя Адонис.

— И накрая, господине, каква стойност смятате, че има картината?

— Не знам. Тъкмо затова я донесох.

— Трябва да имаме оценка от клиента, господине. Заради застраховките. Какво ще кажете за сто лири?

— Отлично. Знаете ли кога мога да очаквам резултат?

— След известно време, господине. В склада вече има доста вещи, които очакват оценяване. Нужно е време.

Според личното й мнение беше достатъчен и един поглед. Господи, какви боклуци мъкнеха на бюрото й някои хора, като си мислеха, че са намерили ваза от династията Мин в килера.

След пет минути господин Тръмпингтън Гор бе подписал формуляра, беше взел своето копие, бе оставил увития в зебло пакет и отново беше на улиците в Найтсбридж. Все още без пукната пара, той се прибра вкъщи.

Увитата в зебло картина беше отнесена в подземния склад, където получи номер: Д 1601.

ДЕКЕМВРИ

Изтекоха двадесет дни. Д 1601 продължаваше да е до стената в подземния склад, увита в своето зебло. А Тръмпингтън Гор все още очакваше отговор. Имаше едно елементарно обяснение: преди него имаше много други.

Също като всички големи аукционерски къщи, доста над деветдесет процента от картините, порцелана, накитите, качествените вина, колекционерските оръжия и мебелите, които предлагаше за продажба „Дарси“, произхождаха от известни им и лесно установими източници. Намеци за произхода често се появяваха в каталозите на търговете.

Някои не одобряваха да се предлага безплатно оценяване на масовата публика, тъй като според тях това отнемало прекалено много време с боклуци и носело прекалено малко неща, които „Дарси“ била готова да обяви за продан. Но тази услуга бе въведена от основателя сър Джордж Дарси и традицията продължаваше да съществува. От време на време някой неизвестен късметлия откриваше, че старата сребърна кутия за енфие на дядо му всъщност е рядко съкровище от осемнадесети век — но не много често.

В „Стари майстори“ веднъж на две седмици се провеждаха заседания на оценителската комисия, председателствани от шефа на отдела, придирчивия Себастиан Мортлейк, с помощта на двамата му заместници. През оставащите десет дни до Коледа той реши да разчисти всички залежали вещи.

Това му струва пет дни почти непрекъсната работа, докато накрая и на него, и на колегите му не им омръзна.

Господин Мортлейк разчиташе на формулярите, попълнени в момента на депозиране на картината. Предпочиташе онези, чийто автор е очевиден. Това поне щеше да даде на съставителите на евентуалния каталог име, нещо близо до дата и тема, установими още на пръв поглед.

Онези, които избираше за вероятна продажба, господин Мортлейк оставяше настрани. Секретарката пишеше на собственика и го питаше дали иска да продаде картината, като има предвид предложената оценка. Във формуляра беше включено условие, според което платното задължително трябваше да се продаде в „Дарси“.

Ако отговорът бе отрицателен, собственикът незабавно трябваше да си прибере картината. Съхранението струваше пари. Ако получеше съгласието на собственика, Мортлейк избираше подходящ търг и включваше платното в каталога.

Рекламата за творби на неизвестни художници, които само минаваха покрай воднистия поглед на Себастиан Мортлейк, включваше изрази като „очарователно“, което означаваше „ако харесвате такива неща“, или „необичайно“, което означаваше „трябва да го е нарисувал след някой особено тежък обяд“.

След като разгледаха почти триста платна, Мортлейк и неговите двама помощници избраха само десет. Една бе изненадваща творба от холандската школа на ван Остад, но уви, не от самия Коорте. От негов ученик, но добър.

Себастиан Мортлейк не обичаше да избира за „Дарси“ нищо с оценка под пет хиляди лири. Сградите в Найтсбридж не бяха евтини и комисионна върху по-малко просто не беше рентабилна. По-дребните аукционерски къщи можеха да предлагат платна за хиляда лири, но не и „Дарси“. Освен това на предстоящия търг в края на януари щяха да се продават само скъпи картини.

Малко преди обяд на петия ден Себастиан Мортлейк се протегна и разтърка очи. Бе проучил двеста и деветдесет художествени боклука в напразно търсене на намек за скрито злато. Но десетте „приемливи“ платна, изглежда, бяха таванът. Както казваше на помощниците си: „Трябва да изпитваме удоволствие от работата си, обаче не сме благотворително учреждение“.

— Още колко остават, Бени? — извика през рамо Мортлейк на другия оценител.

— Само четирийсет и четири, Себ — отвърна младежът. Наричаше го така, защото така настояваше Мортлейк, за да създаде приятелска атмосфера в „екипа“. Дори секретарките го наричаха така — само портиерите му казваха „господине“, въпреки че той се обръщаше към тях с малките им имена.

— Нещо интересно?

— Не. Нищо с автор, период, възраст, школа или произход.

— С други думи, семейни аматьори. Ще дойдеш ли утре?

— Да, Себ, ще дойда. Малко ще поразчистя.

— Добро момче. Е, аз ще отида на обяда на шефовете на отдели и после заминавам за вилата. Ти си знаеш работата. Любезно писмо, символична оценка, накарай Дирдри да ги напише на компютъра и да ги изпрати.

И с бодро „Весела Коледа, момчета и момичета“ напусна отдела. След няколко минути двамата му помощници направиха същото. Бени се погрижи последната група прегледани (и отхвърлени) картини да бъдат върнати в склада и останалите четиридесет и четири да бъдат преместени в много по-добре осветена стая. Следобед щеше да разгледа част от тях, а с последните щеше да се справи на другия ден преди да си тръгне за Коледа.

Следобед успя да отхвърли тридесет платна и после се прибра в апартамента си в северния, с други думи по-евтиния край на Ладброук Гроув.

Присъствието на двадесет и пет годишния Бени Евънс в „Дарси“ само по себе си бе триумф на упоритостта над перспективите. Служителите във външните офиси, които влизаха в контакт с клиентите и обикаляха из галериите, носеха красиви костюми и говореха гладко. Служителките също бяха млади и хубави.

Сред тях се движеха униформени портиери и разпоредители, както и облечени в гащеризони носачи, които вдигаха и сваляха, теглеха и бутаха, донасяха и изнасяха.

Невидими за публиката оставаха експертите и аристократите сред тях бяха оценителите, без чиито анализаторски способности щеше да се срути цялата постройка. Те притежаваха острите очи и добрата памет, които от пръв поглед различаваха хубавото от обикновеното, истинското от фалшивото, евтиното от безценното.

Тези като Себастиан Мортлейк бяха дребни монарси сред най-високопоставените в йерархията и им позволяваха малкото им странности заради всички познания, събрани за тридесет години в занаята. Бени Евънс беше различен и проницателният Мортлейк бе разбрал защо, което обясняваше присъствието на младежа.

Той не играеше роля, а изпълнението на роля е неотменна част от лондонския свят на изкуството. Нямаше научна степен, нямаше лустро. Косата му стърчеше на рошави кичури, с които едва ли щеше да се справи дори стилист от Джермин Стрийт.

Когато пристигна в Найтсбридж, счупените му пластмасови очила бяха залепени с лейкопласт. Говореше със силен ланкширски акцент. В началото на интервюто Себастиан Мортлейк се беше смаял. Ала когато провери познанията му по ренесансово изкуство, го назначи въпреки външния му вид и подсмихванията на колегите си.

Бени Евънс идваше от малка къща с тераса в Бутъл. Беше син на мелничар. Не се отличаваше с нищо в началното училище и получи доста слаби резултати на тестовете. Но на седемгодишна възраст се случи нещо, което направи всичко това излишно. Учителката му по рисуване му показа една книга.

Вътре имаше картинки и кой знае защо, детето ги зяпна в почуда. Това бяха картини на млади жени с бебета в ръце и с крилати ангелчета отзад. Момченцето от Бутъл току-що бе видяло своята първа Мадона и младенец от флорентински майстор. След това апетитът му беше неутолим.

Дни наред седеше в обществената библиотека и гледаше творбите на Джото, Рафаело, Тициан, Ботичели, Тинторето и Тиополо. Поглъщаше произведенията на гигантите Микеланджело и Леонардо да Винчи така, както връстниците му поглъщаха евтините си хамбургери.

Като юноша миеше коли, разнасяше вестници и разхождаше кучета и със спестяванията си пътуваше на автостоп из Европа, за да види Уфици и Пити. След италианците започна да изучава испанците, отиде в Толедо и прекара два дни в катедралата пред стенописите на Веласкес, Зурбаран и Мурильо. На двадесет и две години все още нямаше пукната пара, но бе жива енциклопедия по класическо изкуство. Това беше видял Себастиан Мортлейк, когато нае младия кандидат. Ала дори придирчивият и умен Мортлейк бе пропуснал нещо. Инстинкта — или го имаш, или го нямаш. Рошавият младеж от задните улички на Бутъл го имаше и никой не знаеше това — дори той.

На другия ден Евънс дойде в почти празната сграда. Официално беше отворено — портиерът бе на вратата, ала коридорите вътре пустееха.

Бени Евънс отиде в стаята за оценяване и се зае с последните петнадесет картини. Те бяха с различна големина и опаковка. Третата от края беше увита в зебло. Бени разсеяно отбеляза, че номерът й е Д 1601. Когато я видя, се смая от състоянието й, от пластовете мръсотия, които покриваха първоначалното изображение. Трудно можеше да се разбере какво е било някога.

Той я обърна. Дърво. Странно. Още по-странно, не бе дъб. Когато рисуваха върху дърво, северноевропейците използваха главно дъб. В Италия нямаше дъбове. Дали не беше топола?

Бени занесе малката картина на един статив и я подложи на силна светлина. Имаше седнала жена, но без дете. Над нея се бе навел мъж и тя гледаше нагоре към него. Малки розови устенца, изпъкнало чело.

Очите го заболяха от светлината. Той промени ъгъла на лъча и проучи мъжката фигура. Нещо в паметта му се раздвижи — позата, езикът на тялото… Мъжът казваше нещо, жестикулираше и жената унесено го слушаше.

Нещо в начина, по който бяха свити пръстите. Не беше ли виждал и преди така свити пръсти? Но най-важно бе лицето. Малки свити устни и три вертикални бръчки над очите. Къде беше виждал малки вертикални, а не хоризонтални бръчки? Бе сигурен, че е виждал такива, но не си спомняше къде и кога. Погледна формуляра. Някой си господин Т. Гор. Без телефон. По дяволите! Отхвърли последните две картини като евтин боклук, взе формулярите и отиде при Дирдри, последната останала в отдела секретарка. Продиктува й общо писмо, в което се изразяваше съжалението на фирмата, и й даде формулярите. На всеки беше посочена оценката на отхвърлената картина.

Въпреки че бяха четиридесет и четири, текстообработващата програма щеше само да смени имената. Бени известно време възхитено наблюдава работата. Той имаше съвсем повърхностни познания за компютрите. След десет минути Дирдри вече приготвяше пликовете. Той й пожела весела Коледа и си тръгна. Както обикновено, взе автобуса до Ладброук Гроув. Навън миришеше на сняг.

Когато се събуди, часовникът на нощното шкафче показваше два през нощта. Усети до себе си възбуждащата топлина на Джули. Преди да заспят се бяха любили и това обикновено гарантираше спокойна нощ. И все пак се бе събудил и мислите му бяха неспокойни. Опита се да си спомни за какво си е мислил преди три часа, когато се беше унасял. Освен за Джули. Пред очите му се появи увитата в зебло картина.

Той рязко се надигна. Джули сънено изсумтя. Бени седна и промълви три думи в мрака:

— Мама му стара!

На другата сутрин, 23 декември, се върна в „Дарси“. Този път наистина беше затворено. Влезе през служебния вход.

Трябваше му библиотеката на „Стари майстори“. Вратата се отваряше с електронна комбинация, която му бе известна. Остана вътре един час и излезе с три справочника, които занесе в стаята за оценяване. Увитата в зебло картина продължаваше да е на статива, на който я беше оставил.

Отново включи силната лампа и използва лупата, която откри в чекмеджето на Себастиан Мортлейк. После сравни лицето на наведения мъж с другите, за които се знаеше, че са излезли изпод четката на художника от справочниците. На една от тях имаше монах или светец с кафяво расо, тонзура, изпъкнало чело и три вертикални бръчки на тревога или дълбок размисъл точно между очите.

Когато свърши, Бени потъна в собствения си свят. Приличаше на човек, който се е препънал в камък и е открил мините на цар Соломон. Чудеше се какво да прави. Нищо не беше доказано. Можеше да греши. Картината бе покрита с ужасяваща мръсотия. Но поне трябваше да предупреди началството.

Той уви картината в зеблото и я остави на бюрото на Мортлейк. После отиде в стаята на секретарките, включи компютъра на Дирдри и се опита да разбере как работи. След час с два пръста започна да пише писмо.

Когато свърши, много учтиво помоли компютъра да принтира две копия и машината се подчини. Намери пликове в едно чекмедже и адресира писмата на ръка — едното до Себастиан Мортлейк, другото до заместник-председателя и генерален директор господин Перигрин Слейд. Първото остави при картината, а второто пъхна под заключената врата на кабинета на господин Слейд. После се прибра вкъщи.

Фактът, че Перигрин Слейд бе дошъл в кабинета си по Коледа, беше необичаен, ала напълно обясним. Той живееше на съседния ъгъл, а жена му лейди Елинор почти постоянно бе в тяхното хампширско жилище и сигурно вече беше заобиколена от досадните си роднини. Той й бе казал, че няма да може да се прибере до Бъдни вечер. Това щеше да скъси ужаса на коледната ваканция, през която трябваше да играе ролята на домакин на нейните роднини.

Освен това искаше да провери някои неща за свои високопоставени колеги, а това изискваше спокойствие. Той влезе през същия служебен вход, през който преди час бе излязъл Бени Евънс.

В сградата беше приятно топло — не ставаше и дума да изключат отоплението през празниците — и някои сектори бяха охранявани с особено надеждни системи, включително собствения му офис. Той изключи алармата, мина през външната стая на отсъстващата госпожица Присила Бейтс и влезе в кабинета си.

Съблече си сакото, извади лаптопа от дипломатическото си куфарче и го включи в главната система. Имаше два и-мейла, но ги остави за по-късно. Преди това искаше да изпие чаша чай.

Обикновено му го правеше госпожица Бейтс, разбира се, ала тъй като нея я нямаше, трябваше да се обслужи сам. Той взе от шкафа й чайника, кутия „Ърл Грей“, чаша от костен порцелан и резенче лимон. И докато търсеше контакт за чайника, видя писмото на килима до вратата. Докато водата кипваше, господин Слейд хвърли плика на бюрото си.

После занесе чашата в кабинета си и прочете двата и-мейла. Не бяха толкова важни, че да не могат да почакат до Нова година. Той набра серия кодове за достъп и започна да тършува из файловете на шефовете на отдели и другите членове на директорския борд.

Когато свърши, мислите му се върнаха към личните му проблеми. Въпреки приличната си заплата Перигрин Слейд не беше богат. По-малък син на граф, той не бе наследил нищо.

Беше се оженил за дъщеря на херцог, която се бе оказала дребнаво и разглезено същество, убедено, че има право на голямо имение в Хемпшир, в което да се заобикаля с изключително скъпи коне. Лейди Елинор не му излизаше евтино. Затова пък му осигуряваше постоянен достъп до каймака на общество, което често беше много полезно за бизнеса.

Към това можеше да прибави прекрасен апартамент в Найтсбридж, но той твърдеше, че имал нужда от него за работата си в „Дарси“. Дължеше службата си на влиянието на своя тъст, както и израстването си до заместник-председател под председателството на киселия херцог Гейтсхед, който украсяваше директорския борд.

С помощта на далновидни капиталовложения можеше да забогатее, ала господин Слейд упорстваше сам да управлява инвестициите си и това фатално се отразяваше на финансовото му състояние. Тъй като нямаше представа, че е най-добре да остави чуждите пазари на хората, които ги познават, той бе вложил много пари в новата европейска валута и за по-малко от две години я беше видял да се обезценява с тридесет процента. Нещо повече, за тази цел бе взел големи заеми и неговите кредитори тактично бяха споменали за „просрочване на платежа“. С други думи, не можеше да изплати дълговете си.

Накрая идваше лондонската му любовница, неговият таен грях, маниакален навик, от който не можеше да се избави, при това ужасно скъп. Погледът му попадна върху писмото. То беше в плик на „Дарси“, следователно от вътрешен човек, и написано с почерк, който не познаваше. Този глупак не можеше ли да използва компютър или да намери някоя секретарка? Сигурно беше пъхнато днес, иначе госпожица Бейтс щеше да го види. Обзе го любопитство. Кой работеше през нощта? Кой бе идвал преди него? Той разкъса плика.

Авторът очевидно не беше на „ти“ с компютъра. Новите редове бяха без отстъп, обръщението „Уважаеми господин Слейд“ бе написано на ръка и подписът гласеше Бенджамин Евънс. Не го познаваше. Генералният директор погледна надписа в горната част на листа. Отдел „Стари майстори“.

Някакво глупаво служебно оплакване, несъмнено. Зачете се. Третият абзац най-после привлече вниманието му.

„Не вярвам да е част от много по-голям олтар заради формата и отсъствието на следи по ръбовете.

Но е възможно картината да е поръчана от богат търговец за частната му къща. Въпреки неколковековната мръсотия, ясно личат приликите с известните творби на…“

Когато прочете името, Перигрин Слейд се задави и разля чая по марковата си вратовръзка.

„Смятам, че въпреки разходите си струва картината да бъде почистена и реставрирана, и ако сходствата изпъкнат по-ясно, да се обърнем към професор Колензо, който да я проучи с оглед на евентуално доказване на автентичността.“

Слейд препрочете писмото три пъти. В сградата в Найтсбридж неговият прозорец продължи да свети в мрака, докато обмисляше какво да направи. Той влезе в компютърната система, за да провери кой е донесъл картината. Т. Гор. Човек без телефон, без факс, без и-мейл адрес. Бедняшки квартал с мизерни апартаменти. Следователно бедняк и най-вероятно невеж. Оставаше Бенджамин Евънс. Хмммм. Под подписа бяха прибавени думите: „Копие до Себастиан Мортлейк“. Перигрин Слейд се изправи.

След десет минути се върна от отдел „Стари майстори“ с увитата в зебло картина и второто писмо. Това определено беше проблем, който касаеше заместник-председателя. В този момент иззвъня мобилният му телефон.

— Пери?

Веднага позна гласа — превзет и гърлен — и устата му пресъхна.

— Да.

— Знаеш кой е, нали?

— Да, Марина.

— Какво каза?

— Извинявайте. Да, госпожице Марина.

— Така е по-добре, Пери. Не обичам да пропускат първата част. Ще трябва да си платиш за това.

— Наистина ужасно се извинявам, госпожице Марина.

— Повече от седмица не си идвал да ме видиш. Мммм?

— Около Коледа винаги е напрегнато.

— И през това време си бил много лошо момче, нали, Пери?

— Да, госпожице Марина.

Дланите му се потяха.

— Тогава трябва да направим нещо по въпроса, нали, Пери?

— Щом смятате, госпожице Марина.

— О, разбира се, че смятам, Пери, смятам. Точно в седем часа, малкия. И не закъснявай. Знаеш колко мразя да ме карат да чакам.

Телефонът замлъкна. Ръцете му трепереха. Тя винаги го плашеше до смърт, даже по телефона. Но тъкмо това беше важното. Както и онова, което ставаше по-късно.

ЯНУАРИ

— Скъпи Пери, едновременно съм впечатлен и заинтригуван. Защо е този разкошен обяд, при това в самото начало на годината? Не че се оплаквам.

Бяха в клуба на Перигрин Слейд близо до Сейнт Джеймс Стрийт. Беше 4 януари и ленивата страна бавно се връщаше на работа. Слейд бе домакин и Реджи Феншоу, собственик на галерията „Феншоу“ на Понт Стрийт, с одобрение гледаше бутилката „Бешевел“, която Слейд беше поръчал.

Слейд се усмихна, поклати глава и даде знак, че другите посетители са прекалено наблизо за абсолютна поверителност. Феншоу го разбра.

— А сега съм още по-заинтригуван. Разяждан от любопитство. Трябва да чакам до кафето, така ли?

Изпиха кафетата си съвсем сами в библиотеката на горния етаж. Слейд накратко обясни, че преди близо два месеца се появил напълно непознат човек с невъобразимо мръсна стара картина, която според него имала някаква стойност. По някаква щастлива случайност и поради прекалено многото работа в отдел „Стари майстори“ тя привлякла вниманието само на един човек, млад, но очевидно извънредно интелигентен младши оценител.

Той подаде доклада на Евънс на галериста. Феншоу го прочете, остави чашата си с портвайн специална резерва и каза:

— Боже Господи! — И в случай, че Всемогъщия бе пропуснал да го чуе, повтори възклицанието си. — Сигурно си приел предложението му.

— Не съвсем — отвърна Слейд и внимателно обясни какво е намислил. Кафето на Феншоу изстина и портвайнът му остана недокоснат.

— Изглежда, има копие на писмото. Какво ще каже Себ Мортлейк?

— Изгорих го. Себ предния ден замина за провинцията.

— Ами компютърният файл?

— Няма такъв. Вчера повиках компютърен специалист. Тази част от база данните вече не съществува.

— Къде е сега картината?

— В моя кабинет. Заключена.

— Кога е следващият ви търг на стари майстори?

— На двайсет и четвърти.

— Този младеж… Той ще забележи, ще възрази пред Себ Мортлейк, който даже може да му повярва.

— Не и ако е в северна Шотландия. Направих услуга на един човек там и мога да поискам да ми се отблагодари.

— Но ако картината не бъде отхвърлена и върната на собственика, трябва да има доклад за оценката.

— Има.

Слейд извади от джоба си друг лист и го подаде на Феншоу. Галеристът прочете успокоителния текст, в който се говореше за картина, навярно раннофлорентинска, художник неизвестен, произход неизвестен. Оценена на стойност между пет и седем хиляди лири. Той се отпусна назад, вдигна чашата си в наздравица и отбеляза:

— В училище често те бъхтех и това трябва да е оказало известно въздействие, Пери. Действаш много решително. Добре, действай.

След два дни Тръмпингтън Гор получи писмо от „Дарси“. Нямаше подпис, но носеше печата на отдел „Стари майстори“. Молеха го да подпише приложения формуляр и да ги упълномощи да обявят на търг неговата картина, която оценяваха на стойност между пет и седем хиляди лири. Имаше плик с обратен адрес. Макар той да не знаеше това, адресът щеше да отнесе писмото неразпечатано на бюрото на Перигрин Слейд.

Той изпадна във възторг. С пет хиляди лири можеше да преживее половин година, през която със сигурност щеше да си намери актьорска работа. Лятото беше любимо време за външни снимки. Той подписа формуляра и го прати.

На 20 януари Перигрин Слейд се обади на шефа на „Стари майстори“.

— Себ, можеш ли да ми направиш една услуга?

— Разбира се, Пери. За какво става дума?

— Един мой много стар приятел живее в Шотландия. Малко е разсеян и е забравил за изтичането на застраховката на картините си. Презастраховането им е насрочено за края на месеца. Идиотите от неговата застрахователна компания са доста безцеремонни. Няма да ги застраховат без осъвременена оценка.

Оценяването със застрахователна цел на скъпи или не чак толкова скъпи колекции от произведения на изкуството редовно се извършваше от всички големи лондонски фирми в бранша. Разбира се, това носеше чудесен хонорар. Но обикновено това ставаше с предизвестие.

— Много досадно, Пери. След четири дни е големият търг и се скъсваме от бачкане. Не може ли да почака?

— За съжаление не може. Ами онова твое момче, дето го взе преди две години?

— Бени ли?

— Той не е ли достатъчно опитен, за да се справи? Колекцията не е голяма. Главно портрети от началото на седемнайсети век. Може да вземе предишната ни оценка и да я поразкраси.

— Хм, добре.

На 22 януари Бени Евънс потегли с нощния влак за Кейтнес в северна Шотландия. Щеше да отсъства цяла седмица.

Сутринта на търга, който Слейд щеше да води лично, директорът спомена на Мортлейк, че щял да включи една картина, която не фигурирала в каталога.

— Каква картина?

— Някаква мацаница, която може да е флорентинска. Един от ония боклуци, с които се занимаваше твоят млад приятел Евънс. Картините, които трябваше да оцени след като ти замина за Коледа.

— Нищо не ми е споменавал. Мислех, че всички вече са върнати на собствениците им.

— Аз съм виновен. Просто ми е изскочило от ума. Сигурно и на него. Случайно точно преди Коледа дойдох да разчистя някои залежали въпроси. Видях го в коридора и го попитах какво прави. Той каза, че си го помолил да погледне последните четирийсетина картини.

— Така е — потвърди Мортлейк.

— Е, Евънс смяташе, че една от тях си струвала да опитаме. Веднага я взех, после се разсеях, оставих я в кабинета си и съвсем забравих за нея.

Той подаде на Мортлейк скромната оценка, която уж принадлежеше на Бени Евънс и определено носеше неговия подпис, остави шефа на отдел „Стари майстори“ да я прочете и я взе.

— Собственикът упълномощил ли ни е?

— О, да. Вчера му се обадих, след като видях, че проклетата картина още е в кабинета ми. Той беше направо щастлив. Снощи прати формуляра по факса.

Тази сутрин Себ Мортлейк имаше да мисли за достатъчно много други неща, за да обърне внимание на някаква анонимна картина без ясен произход и с оценка близо до личния му минимум от пет хиляди лири. Предлагаха шедьовър на Веронезе, наред с творби на Ди Родолфо и Сано ди Пиетро. Той кимна и побърза към залата на търга, за да надзирава подреждането. В десет часа Перигрин Слейд се качи на трибуната, вдигна чукчето и търгът започна.

Обичаше да води най-важните търгове. Заради издигнатото място, властта, кимванията към известните участници и приятели от вътрешния кръг на лондонския свят на изкуството и агентите, които знаеше, че представляват някои страшно богати хора.

Всичко вървеше чудесно. Цените бяха високи. Шедьовърът на Веронезе бе купен от голяма американска галерия за над два пъти повече от оценката. Картината на Ди Родолфо предизвика няколко сподавени ахвания, когато беше продадена за четири пъти повече от първоначалната цена.

Когато до края на търга оставаха двадесетина минути, той забеляза Реджи Феншоу, който седна в дъното, но в края на реда, както се бяха разбрали. След като бе продадена и последната картина от каталога, Слейд обяви пред оредялата публика:

— Има още едно предложение, което не фигурира в каталога. Постъпи по-късно, когато вече го бяхме отпечатали.

Един носач тържествено излезе напред и постави на статива мръсна картина в очукана позлатена рамка. Няколко души проточиха шии, за да се опитат да различат какво е изобразено.

— Малка загадка. Навярно е флорентинска, темпера върху дърво, някаква религиозна сцена. Авторът не е известен. Чух ли хиляда лири?

Възцари се тишина. Феншоу сви рамене и кимна.

— Имам хиляда лири. Някой дава ли повече от хиляда?

Той обходи с поглед залата и в отсрещния край видя знак. Никой друг не го забеляза, защото нямаше такъв, но тъй като и едно мигване с очи можеше да означава предложение, присъстващите не се изненадаха.

— Хиляда и петстотин срещу господина отляво.

Феншоу пак кимна.

— Две хиляди лири. Някой дава ли… две хиляди и петстотин… три хиляди…

Феншоу наддаваше срещу измисления си съперник, за да се стигне до покупка за шест хиляди лири. Като известен галерист, той имаше кредит във всички големи аукционерски къщи и взе картината със себе си. След три дни, много по-бързо от обикновено, господин Тръмпингтън Гор получи чек за малко над пет хиляди лири, продажната цена без комисионната и ДДС. Беше на седмото небе. В края на месеца Бени Евънс с облекчение се прибра в Лондон, след като едва бе издържал в ледения укрепен замък в Кейтнес през януари. Изобщо не спомена на Себ Мортлейк за мръсната картина — по мълчанието му предположи, че шефът му не се е съгласил с него.

АПРИЛ

В самото начало на месеца сензацията разтърси света на изкуството. Витрината на галерия „Феншоу“ бе изцяло покрита с черно кадифе. Зад стъклото върху малък статив, дискретно, но ярко осветена с два прожектора и денонощно охранявана от двама мускулести здравеняци, стоеше малка картина. Вече без олющената си позлатена рамка.

Картината, темпера върху тополово дърво, беше почти същата като при завършването си. Багрите сияеха като преди над петстотин години, когато бяха положени.

Дева Мария седеше и гледаше нагоре архангел Гавраил, който й носеше благата вест, че скоро ще носи в утробата си Сина Господен. Преди десет дни без колебание бе удостоверил автентичността й самият професор Гуидо Колензо, всепризнат авторитет по Сиенската школа. Никой никога не би оспорил заключение на Колензо.

Краткият надпис под картината просто гласеше: „Сасета, 1400–1450 г.“ Стефано ди Джовани ди Консоло, известен като Сасета, беше един от първите гиганти на ранния италиански Ренесанс. Той бе основал Сиенската школа и беше оказал влияние върху две поколения сиенски и флорентински майстори.

Въпреки че оцелелите му до наши дни творби са малко на брой и представляват главно части от много по-големи олтари, той е по-ценен от диаманти. Галерия „Феншоу“ с един замах ставаше световен играч, открил първата самостоятелна картина, нарисувана от майстора.

Преди десет дни Реджи Феншоу бе уредил продажбата за над два милиона лири. Тази сума тайно беше поделена в Цюрих и финансовото положение на двамата мъже рязко се промени.

Откритието порази света на изкуството. Както и Бени Евънс. Той прегледа каталога от 24 януари, но там нямаше и следа от картината. Попита какво се е случило и му обясниха за изнасянето й на търга в последния момент. В „Дарси“ цареше отровна атмосфера и той привличаше много обвинителни погледи. Започнаха да се носят слухове.

— Трябваше да я донесеш на мен — изсъска унизеният Себастиан Мортлейк. — Какво писмо? Нямаше никакво писмо. Не ми минавай с тоя номер. Видях доклада и оценката ти до заместник-председателя.

— Тогава трябва да си видял, че споменавам професор Колензо.

— Колензо ли? Не ми споменавай за Колензо. Виж, момко, просто не си я забелязал. За разлика от Феншоу.

На горния етаж се провеждаше извънредно заседание на директорския борд. Председателстваше киселият херцог Гейтсхед. Около масата седяха още осем директори и съсредоточено разглеждаха пръстите си. Никой не се съмняваше, че могъщата аукционерска къща „Дарси“ не само е изгубила около четвърт милион долара комисионна, но и че е имала в ръцете си истински Сасета и го е продала на по-остри очи за шест хиляди лири.

— Аз командвам този кораб и отговорността е моя — тихо каза Перигрин Слейд.

— Всички го знаем, Пери. Преди да стигнем до каквито и да било заключения, ще бъдеш ли така любезен да ни разкажеш точно какво се случи?

Слейд дълбоко си пое дъх. Разбираше, че защитава професионалния си живот. Трябваше да намерят изкупителна жертва. Нямаше намерение да е той. Но също така разбираше, че не бива да прекалява.

— Сигурен съм, на всички ви е известно, че предлагаме на публиката безплатно оценяване. Винаги сме предлагали тази услуга. Фирмена традиция. Някои са съгласни с нея, други не. Каквото и да смятате, истината е, че това поглъща извънредно много време. От време на време ни попада истинско съкровище, оценява се, удостоверява се автентичността му и се продава за голяма сума, разбира се, със значителна комисионна за нас. Но повечето от оценяваните вещи са боклук. Самата непосилност на работата особено в предколедния период налага най-големият боклук да се разглежда от младши оценители без опит в бранша. Тъкмо това се е случило и сега.

Той си пое дъх и продължи:

— Въпросната картина е донесена от абсолютно неизвестен човек. Той не е имал представа какво представлява, иначе никога нямаше да я донесе. Намирала се е в отвратително състояние. Била е толкова мръсна, че почти не се е виждала под мръсотията. И е попаднала при младши оценител. Ето доклада му.

Той раздаде копия на оценката между пет и седем хиляди лири, която собственоръчно бе написал на компютъра късно през нощта. Деветимата директори мрачно я прочетоха.

— Както виждате, господин Бени Евънс е смятал, че може би е флорентинска, от около хиляда петстотин и петдесета година, от неизвестен автор и със скромна стойност. Уви, той е сбъркал. Картината е била сиенска, от около хиляда четиристотин и петдесета година и от майстор. Под цялата мръсотия той просто не я е забелязал. Оценката му явно е била съвсем повърхностна, даже небрежна. Въпреки това аз предлагам оставката си на борда.

Двама от директорите съсредоточено зяпаха тавана, но шестима поклатиха глави.

— Не се приема, Пери. Що се отнася до небрежния младеж, може би трябва да го оставим на теб.

Същия следобед Перигрин Слейд повика Бени Евънс в кабинета си. Не предложи на младежа да седне. Тонът му беше презрителен.

— Не е нужно да ви обяснявам характера или мащабите на катастрофата, която сполетя „Дарси“ в резултат на тази история. Документите говорят достатъчно красноречиво.

— Не разбирам — възрази Бени Евънс. — Трябва да сте получили моя доклад. Пъхнах го под вратата ви. Всичко за подозрението ми, че наистина може да е Сасета. Че трябва да се почисти и реставрира. За консултацията с професор Колензо. Всичко.

Слейд студено му подаде служебна бланка. Евънс я прочете, без да я разбира.

— Но това не е мое. Не съм го писал аз.

Слейд пребледня от гняв.

— Евънс, стига ми вашето нехайство. Но няма да търпя лъжите ви. Те нямат място в тази компания. Отвън ще намерите госпожица Бейтс. Трудовата ви книжка и другите ви документи са при нея. Освободете бюрото си и до един час да ви няма. Това е всичко.

Бени се опита да поговори с шефа си. Любезният Себастиан Мортлейк го слуша няколко минути, после се запъти към бюрото на Дирдри.

— Моля те, отвори файла с докладите и оценките за двайсет и втори и двайсет и трети декември — каза той. Компютърът покорно блъвна серия от доклади, един от които за номер Д 1601. Беше същият, който Бени Евънс преди малко бе видял в кабинета на Слейд.

— Компютрите не лъжат — изсумтя Мортлейк. — Да те няма, момко.

Бени Евънс може да не беше много образован и да не разбираше от компютри, но не беше глупак. Когато излезе на улицата, знаеше точно какво и как се е случило. Също така знаеше, че всички са против него и че никога повече няма да работи в света на изкуството.

Но все още му оставаше един приятел. Джули Дей беше коренячка лондончанка, макар че не бе класическа хубавица и мнозина не биха оценили пънкарската й прическа и зелените й нокти. Ала Бени я обичаше, както и тя него. Момичето го слуша цял час — толкова му отне, за да й обясни какво се е случило.

Познанията й по изобразително изкуство можеха да се съберат на пощенска марка, но тя имаше друга дарба, тъкмо обратната на тази на Бени. Беше дете на компютърния век. Дори да хвърлите току-що излюпено патенце във водата, то ще заплува. Джули бе потопила първия си показалец в киберпространството с компютърните игри в училище и го намираше за естествената си среда. Тя беше двадесет и две годишна и можеше да върши с компютър онова, което Йехуди Менухин бе правил с цигулка на Страдивариус.

Джули работеше в малка фирма, ръководена от бивш компютърен хакер. Разработваха системи за сигурност, които предпазваха компютрите от незаконен достъп. Също както най-добрият начин да отключиш един катинар е да се обърнеш към ключар, най-добрият начин да проникнеш в компютър е да се обърнеш към някой, който разработва защитните системи. Джули Дей се занимаваше тъкмо с това.

— И какво искаш да направя, Бени? — попита момичето, когато той свърши.

Бени Евънс може и да идваше от задна уличка в Бутъл, но прадядо му бе бил един от бутълските младежи, които през 1914 година първи се бяха записали доброволци. Бяха ги пратили в Ланкширския мускетарски полк и те се бяха сражавали като тигри във Фландрия и бяха умрели като герои. От двеста души бяха оцелели само седем, един от които — прадядото на Бени. Старите гени умират трудно.

— Искам оня гадняр Слейд. Искам го мъртъв — отвърна той.

Когато вечерта си легнаха, на Джули й хрумна нещо.

— Трябва да има още някой, който е също толкова бесен, колкото теб.

— Кой?

— Първоначалният собственик.

Бени седна в леглото.

— Права си! Измамили са го с два милиона. А той дори може да не знае.

— Кой е той?

Бени се замисли.

— Съвсем бегло прегледах формуляра. Казваше се Т. Гор.

— Телефон?

— Не беше посочен.

— Адрес?

— Не го запомних.

— Къде трябва да е записан?

— В база данните. В списъка на продавачите или в складовата информация.

— Имаш ли достъп? Лична парола?

— Не.

— Кой има?

— Всеки висш служител.

— Мортлейк?

— Разбира се. Себ може да провери всичко, каквото поиска.

— Ставай, Бени, миличък. Чака ни работа.

Трябваха й десет минути, за да влезе в база данните на „Дарси“. Тя постави въпроса си. База данните поиска да се идентифицира.

Джули имаше списък. Как точно се бе идентифицирал Себастиан Мортлейк? Дали само със „С“ или „Себ“? А може би „Себастиан“? С малки букви, главни букви или комбинация от двете? Имаше ли точка или тире между малкото му име и фамилията, или нямаше нищо?

Джули опита всички възможности и база данните всеки път ги отхвърляше. Молеше се да няма ограничение на грешните опити, което да прекъсне връзката. За щастие компютърният специалист, който беше разработил системата, бе предположил, че изкуствоведите са пълни идиоти в областта на компютрите и че постоянно ще си забравят кодовете. Връзката остана отворена.

Успя едва на петнадесетия опит. Шефът на „Стари майстори“ се идентифицираше като „себ-морт“: малки букви, първото име съкратено, едно тире, фамилията съкратена. База данните на „Дарси“ прие, че „себ-морт“ е на линията и поиска паролата му.

— Повечето хора използват нещо познато или скъпо — бе казала тя на Бени. — Името на жена си, на кучето си, на квартала си, известна личност, на която се възхищават.

— Себ е ерген и няма домашни любимци. Живее единствено в света на картините.

Започнаха с италианския Ренесанс, преминаха към холандско-фламандската школа, после към испанските майстори. В десет часа и четири минути една слънчева пролетна сутрин Джули успя. Мортлейк бе „себ-морт“ и ГОЯ. База данните я попита какво я интересува. Тя попита за собственика на номер Д 1601. Компютърът в Найтсбридж порови в паметта си и й отговори. Господин Т. Гор. Честнът Гардънс 32, Уайт Сити, бл. 12. Тя изтри всички следи от проникването си и изключи системата. После поспаха три часа.

Намираше се само на километър и половина. На адреса откриха неподдържан блок. Господин Т. Гор живееше в мазето. Той отвори вратата, облечен в стария си испански халат.

— Господин Гор?

— Да.

— Казвам се Бени Евънс. Това е приятелката ми Джули Дей. Аз съм… работех в аукционерската къща „Дарси“. Вие ли сте господинът, който миналия ноември е предложил малка стара картина в очукана позлатена рамка за продажба?

Тръмпингтън Гор се притесни.

— Аз съм, да. Нищо лошо, надявам се? Тя се продаде на търг през януари. Надявам се, че не е фалшификат, нали?

— О, не, господин Гор, не е фалшификат. Тъкмо обратното. Тук е много студено. Може ли да влезем? Искам да ви покажа нещо.

Гостоприемният Тръмпи им предложи от сутрешния си чай. След неочаквания му късмет преди три месеца вече нямаше нужда да използва по два пъти торбичките с чай. Докато двамата младежи държаха чашите, той прочете дългия една страница материал в „Сънди Таймс“, който носеше Бени. Накрая зяпна.

— Това ли е? — посочи той реставрираната картина на Сасета.

— Да, господин Гор. Вашата стара картина в кафяво зебло. Почистена, реставрирана и с установена автентичност. Изключително рядка творба на Сасета. Сиена, около хиляда четиристотин двайсет и пета година.

— Два милиона лири! — ахна актьорът. — Каква беда! Ех, ако знаех. Ех, ако в „Дарси“ бяха знаели!

— Знаеха — отвърна Бени. — Поне подозираха. Аз бях оценителят. Предупредих ги. Вие сте измамен, а аз съм унищожен. От човек, който е сключил сделка с тази художествена галерия.

Той започна от началото, с последната група картини и нетърпението на шефа му да замине за коледната ваканция. Когато свърши, актьорът зяпна факсимилето на документа за удостоверяване на автентичността във вестника.

— Два милиона лири — промълви той. — С тях можех чудесно да си живея до края на живота си. Естествено законът…

— Е задник — довърши Джули. — Проверката ще покаже, че „Дарси“ са допуснали грешка и че Феншоу е действал по интуиция. Случва се. Законът не е нарушен.

— Кажете ми нещо — рече Бени. — На формуляра, който сте попълнили, пише, че сте актьор. Вярно ли е? Актьор ли сте?

— От трийсет и пет години съм в бранша, младежо. Имам участие в близо сто филма.

Той забрави да спомене, че повечето от тези участия са продължили само по няколко секунди.

— Искам да кажа, можете ли убедително да се представяте за друг човек?

Тръмпингтън Гор изправи гръб с цялото достойнство, което му позволяваше дрипавият стар халат.

— Аз, господине, мога да се представя за всичко. Такава ми е работата. Всъщност не умея нищо друго.

— Разбирате ли, имам една идея — каза Бени.

Той говори в продължение на двадесет минути. Когато свърши, бедният актьор дълго обмисля решението си.

— Отмъщението — измърмори Тръмпи. — Блюдо, което най-добре се яде студено. Да, следата вече е изстинала. Слейд не ни очаква. Струва ми се, Бени, че току-що си спечели партньор.

Той протегна ръка. Бени я стисна. Джули постави своята върху техните.

— Един за всички, всички за един.

— Да, това ми харесва — каза Бени.

— Мускетарите — отбеляза Тръмпи.

Бени поклати глава.

— Никога не съм бил добър във френските импресионисти.

Остатъкът от април бе натоварен. Събраха средствата си и довършиха проверките. Бени трябваше да проникне във файла с личната кореспонденция на Перигрин Слейд. Джули избра да влезе в системата на „Дарси“ чрез секретарката на Слейд госпожица Присила Бейтс. Нейната електронна самоличност беше установена лесно. Що се отнасяше до база данните, тя се казваше П-Бейтс. Проблемът бе паролата й.

МАЙ

Тръмпингтън Гор следваше госпожица Бейтс като сянка в такова разнообразие от дегизировки, че тя не заподозря нищо. След като откриха адреса й в Чийм, Бени нощем нападаше кофата й за боклук и се връщаше с чувал, пълен с отпадъци. Не откриха нищо.

Госпожица Бейтс водеше безукорно праведен живот. Беше стара мома и живееше сама. В малкия й апартамент цареше идеален ред. Ходеше на работа с метрото до Найтсбридж и изминаваше последните петстотин метра пеш. Купуваше си „Гардиан“ — опитаха тази дума за парола, но не познаха — и ходеше на почивка със сестра си и зет си във Фринтън.

Откриха тази информация в едно старо писмо в боклука, но паролата не бе и „Фринтън“. Намериха и шест празни кутии „Уискас“.

— Тя има котка — каза Джули. — Трябва да научим името й.

Тръмпи въздъхна. Това означаваше още едно пътуване до Чийм. Той се появи в събота, тъй като знаеше, че госпожица Бейтс ще си е вкъщи, и се дегизира като продавач на стоки за домашни любимци. За негова радост секретарката прояви интерес към колчето за острене на нокти, тъй като отегчената котка иначе разкъсваше завивките на леглото.

Докато стоеше на прага с фалшиви зъби и дебели очила, от дневната зад нея се появи един пъстър котарак и презрително го погледна. Актьорът ентусиазирано започна да хвали красотата на животното, като го наричаше „маца“.

— Ела тук, Аламейн, ела при мама — повика го тя.

Ел Аламейн: битка в Северна Африка през 1942 година, където беше загинал баща й. В Ладброук Гроув Джули отново влезе в системата и набра името. За база данните на „Дарси“ госпожица Присила Бейтс, доверена секретарка на Перигрин Слейд, бе П-Бейтс АЛАМЕЙН. И имаше достъп до всички и-мейли на шефа си. Под нейно име Джули качи стотици лични писма.

Това се случи една седмица преди Бени да направи избор.

— Той има приятел в отдела за изобразително изкуство в „Обзървър“. Получил е три писма от него. Чарли Доусън. Сегиз-тогиз Доусън чува какво става в „Кристи“ или „Сотби“ и съобщава на Слейд. Той ще го направи.

Като използва киберспособностите си, Джули написа писмо от Чарли Доусън до Перигрин Слейд и го запази за по-късно използване. През това време Бени проучваше каталога на следващия голям търг в „Дарси“. Холандски и фламандски стари майстори, насрочен за 20 май. След известно време той посочи илюстрацията на едно малко маслено платно.

— Тази — каза той. Джули и Тръмпи го погледнаха. Натюрморт, представляващ синьо-бяла делфтска купа с малини, до която имаше няколко мидени черупки. Странна композиция. Купата стоеше на ръба на стара очукана маса.

— Кой е тоя Коорте, по дяволите? — попита Тръмпингтън Гор. — Никога не съм чувал за него.

— Малцина са чували, Тръмпи. Доста неизвестен художник. От Мидълбургската школа, Холандия, средата на седемнайсети век. Но от него не са запазени много картини, не повече от шейсет по целия свят. Затова е… рядък. Винаги е рисувал едни и същи неща. Ягоди, малини, аспержи и понякога мидени черупки. Адски досаден, но си има почитатели. Погледнете оценката.

В каталога се посочваше от сто и двадесет до сто и петдесет хиляди лири.

— Тогава защо Коорте? — попита Джули.

— Защото има един холандски бирен милиардер, който е маниак на тема Коорте. Няма да присъства, но ще има негов представител. С непопълнен чек.

На сутринта на 20 май в аукционерската къща „Дарси“ кипеше оживление. Перигрин Слейд отново лично щеше да води търга и вече беше влязъл в залата, когато госпожица Бейтс забеляза, че има поща. Беше девет часът. Търгът започваше в десет. Тя прочете писмото и като прецени по съдържанието, че може да е важно, разпечата копие на лазерния принтер. С него в ръка заключи кабинета и побърза след шефа си.

Завари шефа си да проверява микрофона си на подиума. Слейд и благодари и прегледа писмото. Пращаше го Чарли Доусън и можеше да е извънредно полезно.

„Скъпи Пери, снощи на вечеря чух, че пристигнал някой си Мартин Гети. Настанил се при приятели и се надявал да остане инкогнито.

Сигурно знаеш, че той е един от водещите производители на говеждо в Кентъки. Освен това има частна колекция от произведения на изкуството, която никой не е виждал. Хрумна ми, че може да е в Лондон поради тази причина. Поздрави, Чарли.“

Слейд прибра листа в джоба си и отиде при масата за регистрация във фоайето. Ако не бяха отлично познати на аукционера, участниците в търга обикновено попълваха формуляри и получаваха пластмасова карта с номер, с която се обозначаваше победителят. Участникът само я вдигаше и служителят записваше номера му. Оттам се взимаше името, адресът и банковата му сметка.

Още бе рано, девет и петнадесет. До този момент имаше попълнени само десет формуляра и нито един от тях не беше на Мартин Гети. Но дори само името бе достатъчно, та на Слейд да му потекат слюнките. Той размени няколко реплики с трите красавици зад масата и се върна в залата.

В десет без петнадесет към тях се приближи нисък, не особено добре облечен мъж.

— Ще участвате ли в търга, господине? — попита едно от момичетата и взе един формуляр.

— Определено, млада госпожице.

Южняшкият говор се провлачваше като гъст сироп.

— Името ви, господине?

— Мартин Гети.

— Адрес?

— Тук или вкъщи?

— Постоянният ви адрес, ако обичате.

— Бийчъм Стъд, Луизвил, Кентъки.

Когато свършиха с подробностите, американецът си взе номера и влезе в залата. Перигрин Слейд тъкмо се канеше да се качи на подиума. Когато стигна до най-долното стъпало, някой почтително го дръпна за лакътя. Той погледна надолу. Светлите й очи блестяха.

— Мартин Гети. Нисък, със сива коса, брада катинарче, оръфано палто, зле облечен. — Тя се огледа. — Третият ред отзад напред, до централната пътека, господине.

Слейд се усмихна доволно и продължи да се качва на своя Олимп. Търгът започна. Клаас Моленер се продаде за прилична сума и служителят отбеляза всички данни. Носачите поставяха шедьоврите, малки и големи, на статива под подиума. Американецът не наддаваше.

Две картини на Томас Хеереманс отидоха при новите си собственици и един яростно оспорван Корнелис де Хеем донесе два пъти повече от оценката, но американецът все още не се включваше. Слейд знаеше, че поне две трети от присъстващите са забелязали младия амстердамски агент Ян де Хоофт. Но за какво бе дошъл свръхбогатият американец? Наистина беше облечен доста скромно. Да не си мислеше, че може да заблуди големия ас, върховния Перигрин Слейд? Коорте беше номер сто и втори. Стигнаха до него малко след единадесет и петнадесет.

Отначало имаше седем наддаващи. Петима отпаднаха при цена сто хиляди лири. Тогава вдигна ръка холандецът. Слейд грейна. Знаеше точно кого представлява де Хоофт. Онези стотици милиони, направени от пенлива светла бира. При цена сто и двадесет хиляди лири отпадна още един от наддаващите. Останалият сам лондонски агент продължи да се съревновава с безизразния холандец. Но де Хоофт имаше по-дебела чекова книжка и го знаеше.

— Сто и петдесет хиляди лири. Някой предлага ли повече?

Американецът вдигна главата и номера си. Слейд го зяпна. Гети искаше Коорте за своята колекция. О, радост! О, безмерно щастие! Гети срещу Ван Ден Бош. Той се обърна към холандеца.

— Срещу вас, господине. Сто и шейсет хиляди на пътеката.

Де Хофт не мигна. Жестовете му бяха почти презрителни. Той погледна към фигурата на пътеката и кимна. Слейд ликуваше.

„Мой млади холандецо — помисли си той, — ти изобщо нямаш представа срещу кого се изправяш.“

— Сто и седемдесет хиляди, господине. Има ли…

Американецът вдигна номера си и кимна. Наддаването продължаваше ли продължаваше. Де Хоофт изгуби спокойната си надменност, намръщи се и се напрегна. Шефът му бе казал „купи я“, но всичко си имаше граници. Когато стигна до половин милион, агентът извади малък мобилен телефон, набра дванадесет цифри и тихо и сериозно заговори. Слейд търпеливо изчака. Нямаше нужда да се натрапва в човешката мъка. Де Хоофт кимна.

При осемстотин хиляди в залата стана тихо като в черква. Слейд качваше с по двадесет хиляди лири. И без това светлият де Хоофт вече беше бял като хартия. От време на време казваше нещо в мобифона и продължаваше да наддава. При един милион лири разумът в Амстердам най-после надделя. Американецът вдигна поглед и бавно кимна. Холандецът поклати глава.

— Продадено за един милион лири, номер двайсет и осем — обяви Слейд. Залата въздъхна. Де Хоофт изключи мобилния си телефон, гневно погледна мъжа от Кентъки и излезе.

— Номер сто и трети — с невъзмутимост, каквато не изпитваше, продължи директорът. — Пейзаж от Антони Паламедес.

Под погледите на всички присъстващи американецът се изправи и напусна залата. Придружаваше го една млада красавица.

— Браво, господине, успяхте — изчурулика тя.

— Напрегната сутрин — провлачено отвърна милиардерът. — Бихте ли ми казали къде е мъжката тоалетна?

— О, да, направо и втората врата отдясно.

Тя го видя да влиза, все още стиснал в ръка ръчната си чанта, която мъкнеше през цялата сутрин, и остана да го чака. Когато излезеше, момичето щеше да го заведе в счетоводството за досадните подробности.

В тоалетната Тръмпингтън Гор извади от сака си дипломатическо куфарче от телешка кожа и черни обувки с високи токове. След пет минути брадичката и сивата перука бяха изчезнали. Както и тъмнокафявите панталони и оръфаното палто. Всичко това отиде в сака, който изхвърча през прозореца. Бени го хвана и изчезна.

След две минути от тоалетната излезе елегантен лондонски бизнесмен с пригладена назад рядка черна коса и очила със златни рамки. Той бе с пет сантиметра по-висок и носеше прекрасно ушит, но взет под наем раиран костюм, маркова риза и скъпа вратовръзка. Мъжът мина покрай чакащото момиче.

— Страхотен търг, а? — Актьорът просто не успя да устои. — Погрижете се онова американско приятелче да си получи картината.

Той кимна към вратата зад себе си и се отдалечи. Момичето не откъсваше поглед от тоалетната.

Мина една седмица докато се разхвърчат лайната, но наистина затрупаха всичко.

Нееднократните запитвания показаха, че макар династията Гети да има много представители, нито един от тях не се казва Мартин и не живее в Канзас. Когато това се разчу, „Дарси“ и в частност Перигрин Слейд станаха за посмешище.

Нещастният заместник-председател се опита да убеди втория наддаващ, Ян де Хоофт, който представляваше стария Ван Ден Бош, да се съгласи на един милион. Де такъв късмет.

— Ако не беше вашият самозванец, щях да взема картината за сто и петдесет хиляди — отговори му по телефона холандският агент. — Готов съм да я купя на тази цена.

— Ще попитам продавача — каза Слейд.

Картината се продаваше заедно с цялото имущество на покоен немски аристократ, офицер от СС в Холандия по време на войната. Това злощастно съвпадение винаги беше хвърляло сянка върху въпроса как е придобил своята холандска колекция, но старият граф бе възразявал, че има своите холандски майстори отпреди войната, и разполагаше с идеално фалшифицирани документи, които го доказваха. Светът на изкуството е нищо, ако не е гъвкав.

Ала продавачът се представляваше от една щутгартска адвокатска кантора и Перигрин Слейд трябваше да се свърже с нея. Германски адвокат в отвратително настроение рядко е приятна гледка, а с почти двуметровия си ръст старши партньорът Бернд Шлайман бе доста страшничък дори когато беше спокоен. Сутринта, когато научи всички подробности за случилото се със собствеността на неговия клиент и предложената цена сто и петдесет хиляди лири, той изпадна в дива ярост.

— Nein — изрева по телефона той на своя колега, който бе отишъл да преговаря. — Nein. Volig ausgeschlossen. Изтегли я.

Перигрин Слейд далеч не бе пълен глупак. Подозренията бяха започнали от празната тоалетна, в която след половин час беше влязъл един от служителите на компанията. Момичето бе дало подробно описание на единствения мъж, който беше излязъл. Но така имаха две описания, напълно различни.

Чарли Доусън се смая, когато го попита за ролята му в тази история. Не бил пращал писмо, не бил чувал за никакъв Мартин Гети. Слейд му показа и-мейла. Всичко показваше, че е дошло от неговия компютър, но специалистът, инсталирал системата на „Дарси“, призна, че един истински кибермайстор може да фалшифицира нужните идентификации. Именно тогава Слейд със сигурност разбра, че са го изиграли. Но кой и защо?

Тъкмо бе издал заповед цялата компютърна система на фирмата да бъде превърната в непристъпна крепост, когато го повикаха в кабинета на херцог Гейтсхед.

Негова светлост може да не беше свиреп като хер Шлайман, но гневът му бе също толкова силен. Той стоеше с гръб към вратата и гледаше към покривите на Хародс.

— Не съм доволен, скъпи ми Пери — каза той. — Изобщо не съм доволен. В живота има някои неща, които не обичам, и едно от тях е да ми се присмиват.

Херцогът се обърна; приближи се до бюрото си, постави разперените си пръсти върху джорджийския махагон и леко се наведе, за да впери обвинителните си сини очи в своя заместник.

— Влизам в клуба си и ми се смеят. Открито, не разбираш ли, скъпи ми стари приятелю.

Любезното обръщение бе като кинжал в сърцето.

— И вие ме обвинявате в некадърност — каза Слейд.

— А не трябва ли?

— Това беше саботаж — отвърна директорът и му подаде пет листа хартия. Херцогът малко се изненада, но извади очилата от горния си джоб и бързо ги прочете.

Единият бе фалшивото писмо от Чарли Доусън. Вторият беше неговата клетвена декларация, че не го е пратил, а третият бе заявление от най-добрия наличен компютърен специалист, че компютърен гений може да напише писмото и да го вкара в системата на Слейд.

Четвъртият и петият лист бяха от две момичета в залата на търга. На единия се описваше как се е представил господинът от Кентъки, а на другия — как е изчезнал.

— Имаш ли някаква представа кой е този измамник? — попита херцогът.

— Още не, но възнамерявам да открия.

— О, непременно го направи, Пери. Без никакво отлагане. И когато го откриеш, погрижи се да прекара дълго време зад решетките. Ако не успееш, погрижи се да му бъдат казани някои неща и той никога да не се приближи на повече от километър от нас. В това време аз ще се опитам да успокоя борда — за пореден път.

Слейд тъкмо се канеше да си тръгне, когато негова светлост прибави:

— След историята със Сасета, а сега и това, имаме нужда от нещо много голямо, за да възстановим репутацията си. Дръж си очите и ушите отворени за такава възможност. Иначе бордът може да се замисли за известно… преструктуриране. Това е всичко, скъпи ми Пери.

Когато Слейд напусна стаята, левият му клепач неудържимо трепереше, нервен тик, който винаги се проявяваше при краен стрес или силни емоции.

ЮНИ

Слейд не бе толкова смутен, на какъвто се преструваше. Някой беше нанесъл огромни щети на „Дарси“. Той потърси мотив. Печалба? Ала такава нямаше, освен че картината на Коорте сега щеше да отиде в друга аукционерска къща. Но нима конкуренцията щеше да им скрои този номер?

Щом не ставаше въпрос за печалба, значи бе отмъщение. Кой можеше толкова да го мрази и да знае достатъчно, че да се досети за присъствието на агент, действащ от името на Ван Ден Бош, с достатъчно дебела чекова книжка, за да наддава до такива невероятни суми?

Мислите му вече се бяха спрели на Бени Евънс, който отговаряше и на двете изисквания. Но онзи „Мартин Гети“, когото бе видял, не беше Бени Евънс. Значи… съучастник. Обикновен наемник или още един, който го мразеше?

На 2 юни той седеше в кабинета на един от най-прочутите английски адвокати. Сър Сидни Ейвъри остави листовете на масата и притисна показалец към мястото между веждите си.

— Въпросът ви е следният. Този човек извършил ли е престъпление?

— Точно така.

— Той е изиграл ролята на човек, който не съществува, нали?

— Да.

— Уви, това не е нарушение на закона, освен ако не е извършено с цел печалба.

— Дегизирането се придружаваше от очевидно фалшифицирано писмо.

— По-точно предупреждение, но фалшиво.

Вътрешно сър Сидни смяташе измамата за забавна. Такива истории винаги се разказваха с огромен успех на професионалните събирания. Но изражението му бе такова, все едно обсъждаше случай на масово убийство.

— Той някога твърдял ли е, че е представител на прочутото семейство Гети?

— Не точно.

— Но вие сте предположили така.

— Да.

— Опитал ли се е да вземе тази холандска картина или някоя друга?

— Не.

— Имате ли представа кой е?

— Не.

— Сещате ли се за някой изключително недоволен бивш служител, който може да е измислил всичко това?

— Само един, но той не беше в залата.

— Вие ли го уволнихте?

— Да.

— На какво основание?

Слейд нямаше никакво намерение да признава измамата с картината на Сасета.

— Некадърност.

— Той беше ли компютърен гений?

— Не. Почти не разбираше от компютри. Но беше жива енциклопедия по старите майстори.

Сър Сидни въздъхна.

— Съжалявам, че трябва да ви обезсърча, но мисля, че момчетата в синьо едва ли ще проявят интерес към този случай. Нито Кралската прокуратура. Въпрос на доказателства, нали разбирате. Вашият актьор може да е сивокос американец с брадичка, да има южняшки акцент и дрипаво палто, а в следващия момент да се превърне в бивш кралски гвардеец с раиран костюм. Когото и да смятате, че сте разкрили, ще можете ли да докажете, че е бил той? Оставил ли е отпечатъци? Ясен подпис?

— Неразбираема драскулка.

— Точно така. Той ще отрече всичко и полицията няма да ви обърне внимание. Вашата уволнена енциклопедия само трябва да заяви, че не знае за какво говорите, и… пак същото. Нямате абсолютно никакви доказателства. А някъде зад кулисите, изглежда, се крие компютърен гений. Съжалявам.

Той се изправи и протегна ръка.

— Ако бях на ваше място, щях да се откажа.

Но Перигрин Слейд нямаше намерение да се откаже. Докато излизаше в калдъръмения двор на една от четирите лондонски адвокатски колегии, в главата му изникна една дума, която беше използвал сър Сидни Ейвъри. Къде бе виждал или чувал думата „актьор“?

Когато се върна в кабинета си, той поиска информация за продавача на картината на Сасета. И там я видя: професия актьор. Обърна се към най-дискретната лондонска частна детективска агенция. Дадоха му двама души, и двамата бивши инспектори от столичната полиция, които взимаха двоен хонорар за експресни резултати. Докладваха му след седмица, но нямаше нищо съществено.

— В продължение на пет дни следихме заподозрения Евънс, но той, изглежда, води нормален живот. Търси си работа като помощен персонал. Един от нашите по-млади колеги го заговори в кварталната кръчма. Явно няма никаква информация за случая с холандската картина.

— Живее на предишния си адрес с приятелката си пънкарка. Момичето носи достатъчно метал по лицето си, за да потопи крайцер, изрусена е на кичури, едва ли е вашият компютърен гений.

— Що се отнася до актьора, той като че ли се е изпарил.

— Сега сме две хилядната година — възрази Слейд. — Хората вече не могат да се изпаряват.

— И ние така смятахме — отвърна детективът. — Можем да проследим всяка банкова сметка, всяка кредитна карта, талон на автомобил, шофьорска книжка, застрахователна полица, номер на социална осигуровка — само назовете документа и ние ще открием адреса на собственика. Но не и в този случай. Той е толкова беден, че няма такива неща.

— Абсолютно нищо ли?

— Е, получава помощи за безработен или поне е получавал, но вече не. И адресът, който имат хората от социалната служба, е същият, който ни дадохте вие. Той има членска карта в Съюза на актьорите — със същия адрес. Що се отнася до останалото, в наше време всичко е компютризирано, освен тоя господин Тръмпингтън Гор. Той се е измъкнал през някаква пролука в системата и е изчезнал.

— Ами адресът, който ви дадох? Ходихте ли на него?

— Разбира се, господине. Първо там отидохме. Представихме се като служители от данъчното. Напуснал. В апартамента се е нанесъл пакистанец, таксиметров шофьор.

И за Слейд това беше краят на една извънредно скъпа следа. Той предположи, че с пет хиляди лири в джоба си невидимият актьор е заминал в чужбина, което обясняваше липсата на каквато и да било информация за него.

Всъщност Тръмпингтън Гор се намираше на километър и половина оттам в едно кафене край Портобело Роуд заедно с Бени и Джули. Тримата не бяха съвсем спокойни. Започваха да разбират какъв натиск може да окаже една разгневена и богата компания.

— Слейд сигурно е по следите ни — каза Бени, докато пиеха евтиното си вино. — Преди няколко дни в кръчмата ме заговори един тип. На моя възраст, обаче направо смърдеше на частно ченге. Опита се да насочи разговора към случилото се с „Дарси“. Аз се направих на тъп като брус. Мисля, че успях.

— И мен ме следиха двама — потвърди Джули. — Редуваха се. Два дни трябваше да не пипам никаква работа. Мисля, че се разкараха.

— Откъде знаеш? — попита Тръмпи.

— Накрая хванах по-младия и му предложих да му духам за двайсетачка. Той запраши по улицата като пор на зимни кънки. Май успях да ги убедя, че не съм много гъста с компютрите. Малко компютърджийки са в занаята.

— Боя се, че и аз трябваше да направя същото — измърмори Тръмпингтън Гор. — Две частни ченгета (гласът му странно започна да звучи като на сър Джон Гилгуд[1]) се появиха в моя скромен дом. Казаха, че били от данъчното. За щастие тъкмо упражнявах занаята си. Бях в ролята на пакистански таксиметров шофьор. Но ми се струва, че трябва да се преместя.

— Освен това ни свършват парите, Тръмпи. Моите спестявания са изчерпани, наближава денят за наема, а повече не можем да взимаме от теб.

— Скъпо момче, нали се позабавлявахме, вкусихме от сладкото си отмъщение, може би е време да свършим с това.

— Да — съгласи се Бени, — обаче онова лайно Слейд още си е там и е яхнал моята кариера и един милион лири твои пари. Виж, знам, че е прекалено, но имам една идея…

ЮЛИ

На 1 юли шефът на отдел „Британски модерни и викториански картини“ в „Дарси“ получи любезно писмо, очевидно пратено от четиринадесетгодишен ученик. Младежът обясняваше, че учи история на изкуството за матурата си и особено се интересува от прерафаелитската школа. Питаше къде може да види най-добрите творби на Росети, Милей и Холман Хънт.

Господин Алан Лий-Тревърс беше учтив човек и подробно отговори на момчето. Когато секретарката му разпечата написаното на принтера, той го подписа със собствената си ръка: „Искрено ваш, Алан Лий-Тревърс“.

Най-престижният лондонски институт за проучване и удостоверяване автентичността на произведения на изкуството несъмнено бе „Колбърт“ и дълбоко в неговото мазе имаше модерна научна лаборатория. Завеждаше я професор Стивън Карпентър. Той също получи писмо, само че от студентка, която пишеше дипломната си работа.

Авторката обясняваше, че е избрала за тема на проучването си големите опити за измама в света на изкуството през двадесети век и рицарската роля на науката в разкриването на измамниците.

Господин Карпентър с удоволствие й отговори и й предложи да прочете собствения му труд по този въпрос, който се продаваше в институтската книжарница във фоайето. Той също лично подписа писмото.

На 7 юли Бени Евънс разполагаше с два оригинални подписа.

Джули Дей знаеше, че някога шефът й е бил сред най-способните компютърни хакери в страната преди да излежи присъдата си в затвора и да започне да разработва системи за сигурност, целящи да предотвратят досадните опити за проникване в системите на клиентите му.

Един ден по време на обяд тя го попита дали някога, докато е гостувал на Нейно величество, се е натъквал на друг тип измамник. Той сви рамене и се престори, че не познава такъв. Ала имаше остро чувство за хумор и дълга памет.

След три дни Джули Дей откри изрезка от вестник, пъхната между клавишите на служебния й компютър. На нея пишеше само: Питър Калиграфа. Имаше и телефонен номер. И нищо повече.

На 10 юли Тръмпингтън Гор влезе през задната врата на „Дарси“. Тя се затваряше автоматично и действаше с електронна ключалка, но Бени все още помнеше комбинацията. Често бе минавал оттам на път за евтината закусвалня, в която обядваше.

Актьорът носеше тъмножълт гащеризон с емблемата на компанията на джоба, точно като другите носачи. Държеше маслено платно. Беше през обедната почивка.

Облеченият в гащеризон носач с картина в ръце, който крачи по коридорите на аукционерска къща, изпъква горе-долу също толкова, колкото дъждовна капка в гръмотевична буря.

На Тръмпи му трябваха десетина минути и няколко извинения, за да открие един празен офис, да влезе вътре, да заключи вратата след себе си и да прерови чекмеджетата на бюрото. Когато си тръгна по същия път, носеше две оригинални служебни бланки и два плика с емблемата на „Дарси“.

Четири дни по-късно, след като посети „Колбърт“ като турист, за да види какви гащеризони се носят там, той се появи в института като носач и повтори абсолютно същата процедура. Никой не го забеляза.

До края на юли за скромните сто лири Питър Калиграфа написа две писма и един лабораторен доклад.

Бени прекара по-голямата част от месеца в търсене на човек, за когото беше чул преди две години, име, за което с ужас се шепнеше по коридорите на аукционерските къщи. За свое огромно облекчение той намери стареца все още жив и живеещ в бедност в Голдърс Грийн. Коли Бърнсайд бе нещо като легенда в историята на измамите в света на изкуството.

Младежът знаеше, че преди много години той е бил талантлив художник, познавал много велики хора на своето време: Фройд, Бейкън, Спенсър, дори младия Хокни. За разлика от него, те се бяха прочули. Той обаче беше открил, че има още една дарба. Щом не можел да създава собствени оригинални творби, които хората да купуват, можел да създава чужди.

Проучил методите на миналите векове, съставките на боите, яйчения жълтък в температа и състаряващото въздействие на времето, което можело да се пресъздаде с чай и вино. За съжаление, макар че се отказал от чая, започнал да прекалява с виното.

Навремето успял да продаде на алчни и лековерни хора над сто платна и картини върху дърво от Веронезе до Ван Дайк. Още преди да го заловят се знаело, че може да нарисува доста добро копие на Матис за една сутрин.

Следобедът обаче бил проблем заради нещо, което той наричал „малкия приятел“. Възлюбената на Коли била рубинена на цвят, течна и обикновено отгледана по склоновете на Бордо. И той се препънал, защото се опитал да продаде нещо, нарисувано следобед.

Разяреният и унизен свят на изкуството настоял да бъде приложена цялата тежест на закона и Коли бил отведен в една голяма сива сграда с решетки, където охраната и суровите мъже се отнасяли с него като с любим чичо.

На света на изкуството му трябвали години, за да разбере колко копия на Бърнсайд висят по стените и като им разкрил тайната си, той си осигурил значително съкращаване на присъдата. Когато излязъл, той потънал в забрава и си изкарвал мизерната прехрана, като рисувал скици на туристите.

Бени заведе Тръмпи при стареца, защото смяташе, че ще си допаднат, както и стана. Два отхвърлени таланта. Коли Бърнсайд ги изслуша, като с благодарност се наслаждаваше на донесеното от Бени скъпо вино.

— Чудовищно, скъпо момче, направо чудовищно — заяви той, когато младежът свърши. — А казаха, че аз съм бил измамник. Аз никога не съм бил от същата категория като тези акули. Но що се отнася до едно време, аз съм извън играта.

— Ще вземеш комисионна — каза Тръмпи.

— Каква комисионна?

— Пет процента — отвърна Бени.

— Пет процента от какво?

Бени се наведе и зашепна в ухото му. Сълзливите очи на Коли Бърнсайд блеснаха. Представи си безброй бутилки „Шато Лафит“, които искрят като гранат на светлината на огъня.

— За такава комисионна, скъпо момче, ще ти дам истински шедьовър. Не, не един, а два. Последният удар на Коли.

Има картини, които макар да са изключително стари и нарисувани върху древни дъски, са толкова съсипани, че от оригиналната боя не е останало нищо и напълно са изгубили стойността си. Известна скромна стойност запазва само дъската и Бени намери една такава, след като обходи множество вехтошарници, носещи гръмкото име антикварни магазини.

От подобно място за десет лири се снабди с викторианско платно с ненадмината грозота. То изобразяваше две мъртви яребици, закачени на кука, и пушка с два ударника, опряна на стената. Казваше се „Чантата за дивеч“. Коли Бърнсайд нямаше да има проблем да й направи копие, но щеше да се наложи да се насили да го направи също толкова лишено от талант, колкото и оригинала.

В последния ден на юли един шотландец е рижи мустаци и силен акцент влезе в клона на „Дарси“ на съфъкското графство Бери Сейнт Едмъндс. Офисът не беше голям, но покриваше три графства в Източна Англия.

— Тук имам една творба с огромна стойност, малката — каза той на момичето зад гишето. — Създадена преди сто години от родния ми дядо.

Шотландецът триумфално й показа „Чантата за дивеч“. Жената не бе специалистка, но дори тя реши, че яребиците изглеждат като прегазени от камион.

— Да я оценим ли желаете, господине?

— Да, точно така.

Офисът в Бери не извършваше тази услуга и трябваше да пратят картината в Лондон. Момичето записа данните му. Господин Хемиш Макфий заяви, че живеел Съдбери и тя нямаше причина да не му повярва. Всъщност адресът принадлежеше на скромен вестникар, който се съгласи да получава и пази цялата поща на господин Макфий за десет лири на месец. Със следващия бус викторианският боклук беше пратен в Лондон.

Преди да напусне офиса господин Макфий забеляза, че гениалното произведение на дядо му е получило складов номер Ф 608.

АВГУСТ

Месец август се изля върху лондонския Уест Енд като чаша хлороформ. Туристите превзеха града и онези, които живееха и работеха там, се опитаха да изчезнат. За висшите служители в „Дарси“ това означаваше разнообразни скъпи почивки: вили в Тоскана, имения във Франция, хижи в Швейцария, яхти в Карибско море.

Господин Алан Лий-Тревърс беше страстен любител моряк и имаше яхта на британските Вирджински острови. По време на триседмичната си отпуска той възнамеряваше да стигне на юг чак до Гренадините.

Перигрин Слейд може и да смяташе, че е превърнал компютърната система на „Дарси“ в непревзимаема крепост, но грешеше. Компютърният специалист, когото бе повикал, използваше една от програмите, разработени от шефа на Джули. Тя му бе помогнала да доусъвършенства софтуера. Създателят на една система винаги може да я заобиколи. Както и се случи. Бени имаше нужда от графика за отпуските през август, наред с адресите за връзка. И Джули качи нужната информация.

Бени научи, че Лий-Тревърс заминава за Карибите и е оставил два номера: на мобилния си телефон и честотата, на която щеше да настрои радиостанцията на яхтата си. Джули ги промени с по една цифра. Макар че не го знаеше, господин Лий-Тревърс наистина щеше да прекара спокойно почивката си — изобщо без никакви смущения.

На 6 август рижият шотландец нахлу в лондонския офис и си поиска картината. Нямаше възражения. Той дори можеше да назове складовия й номер и след десет минути един носач я донесе от мазето.

Вечерта Джули забеляза, че в компютърния архив картината вече фигурира като получена на 31 юли от клона в Бери Сейнт Едмъндс за оценка, но на 6 август изтеглена от собственика.

Тя промени последната част. Новите данни показваха, че е била взета по споразумение от бус на института „Колбърт“. На 10 август господин Лий-Тревърс, който никога не беше чувал за „Чантата за дивеч“, та камо ли да я е виждал, замина за „Хийтроу“, а оттам — за Маями, откъдето щеше да се прекачи на самолет за Сейнт Томас и Бийф Айланд.

Перигрин Слейд бе един от онези, които предпочитаха да не пътуват през август. Според него пътищата, летищата и курортите бяха истински кошмар. Не че оставаше в Лондон — той се оттегляше в хемпширското си имение. Лейди Елинор щеше да замине за вилата на свои приятели в Порто Ерколе и той щеше да остане сам при своя басейн, просторни земи и малък, но опитен персонал. Директорът също беше оставил номера за връзка и Бени ги знаеше.

На 8 август Слейд замина за Хемпшир. На 11-и получи писмо, написано на ръка и пратено от „Хийтроу“. Веднага позна почерка и подписа — беше от Алан Лий-Тревърс.

„Скъпи Пери, пиша ти набързо от залата за заминаващи. В целия хаос, докато подготвях отдела за септемврийския търг, забравих да ти спомена нещо.

Преди десет дни в клона в Бери някакъв непознат донесъл една картина за оценка. Когато я получихме в Лондон, тя попадна при мен. Честно казано, доста грозна късновикторианска маслена картина с две мъртви яребици и пушка. Адски безвкусна и при обикновени обстоятелства щях веднага да я върна. Но нещо в нея ми се стори странно и ме заинтригува.

Почти няма късновикториански картини, рисувани върху дъска — винаги са върху платно. Тази обаче беше върху дъска, която изглеждаше изключително стара, поне няколко века преди викторианския период.

И преди съм виждал такива дъски, обикновено в отдела на Себ. Но не беше дъб, ето кое ме заинтригува. По-скоро приличаше на топола. Та затова ми хрумна, че някой викториански вандал може да е замазал много по-стара творба.

Зная, че ще струва доста и може да се окаже просто загуба на време, но я пратих в «Колбърт» и помолих Стив Карпентър да я погледне и да й направи рентген. Тъй като аз ще отсъствам и Стив ми каза, че също ще излиза в отпуска, с него се разбрахме да ти прати доклада си направо в Хемпшир.

Ще се видим в края на месеца. Алан.“

Перигрин Слейд лежеше на шезлонг край басейна и два пъти препрочете писмото, докато отпиваше първия си коктейл за деня. Той също беше заинтригуван. Във Великобритания никога не се използваше неколковековна тополова дъска. Северноевропейците използваха дъб. Топола използваха италианците и колкото бе по-дебела дъската, толкова по-голяма беше възрастта й, тъй като преди векове не бяха можели да режат тънки дъски.

Преизползването на стари картини не се срещаше толкова рядко и в историята на изкуството имаше много примери, когато някой бездарен идиот замазваше по-стар шедьовър.

За щастие съвременната техника позволяваше да се определя възрастта на парченца дърво, плат и боя и по този начин да се установява не само страната на произведението, но понякога и школата. С помощта на рентген се виждаше каква е била първата картина.

Лий-Тревърс основателно се беше застраховал, за всеки случай. На другия ден Слейд възнамеряваше да отиде до Лондон за поредното си изключително болезнено посещение при Марина и щеше да се отбие в службата, за да провери в компютъра.

Компютърът напълно потвърди писмото от „Хийтроу“. Някой си Хемиш Макфий се беше появил в клона в Бери и бе оставил викториански натюрморт, озаглавен „Чантата за дивеч“. Бяха му дали складов номер Ф 608.

Архивът на склада показа, че картината е получена в Лондон на 1 август и на 6-и е била взета от „Колбърт“. Слейд изключи системата, като си мислеше, че ще чака с интерес доклада на легендарния Стивън Карпентър, когото лично не познаваше.

Той си погледна часовника и видя, че е шест часът в Лондон или един на Карибите. В продължение на час се мъчи да се свърже с Лий-Тревърс по мобилния му телефон или радиостанцията, но винаги попадаше на грешен номер. Накрая се отказа и отиде на срещата си с Марина.

На 18-и един нисък носач с гащеризон на института „Колбърт“ влезе в „Дарси“ и отиде на гишето. Носеше малка маслена картина в найлонова опаковка.

— Добрутро, малката. Пратка от „Колбърт“.

Младата жена зад гишето въпросително го погледна. Мъжът извади от джоба си лист хартия.

— Складов номер в „Дарси“ Ф шестстотин и осем. — Лицето й се проясни. Имаше номер, който да въведе в компютъра зад себе си.

— Един момент — каза момичето, обърна се и се консултира с извора на мъдростта. Оракулът й обясни положението. Тя видя, че въпросната картина е напуснала склада за анализ в „Колбърт“ по нареждане на отсъстващия шеф на отдел „Съвременно британско и викторианско изкуство“. И сега я връщаха. Служителката повика носач на фирмата.

След няколко минути вече беше подписала разписката на човека от „Колбърт“ и увитата картина бе свалена в склада.

„Ако пак дойда в тази сграда — докато излизаше на горещия паваж, си помисли Тръмпингтън Гор — ще трябва да започна да им плащам наем.“

На 20 август докладът на професор Стивън Карпентър пристигна в хемпширското имение на Перигрин Слейд, който тъкмо закусваше след приятно плуване в басейна. Докато го четеше, яйцата и кафето му изстинаха. Писмото гласеше:

„Уважаеми господин Слейд, сигурен съм, вече знаете, че преди да замине на почивка, Алан Лий-Тревърс ме помоли да погледна една малка маслена картина, смятана за късновикторианска и нарисувана в страната.

Трябва да отбележа, че тази задача се оказа изключително предизвикателство и удоволствие за мен.

На пръв поглед озаглавената «Чантата за дивеч» картина се отличава с абсолютна грозота и липса на достойнства. Обикновена мацаница на бездарен аматьор отпреди стотина години. Вниманието на Алан обаче беше привлякла дъската и затова съсредоточих усилията си върху нея.

Извадих викторианската рамка и внимателно проучих дървото. То несъмнено е от топола, при това много стара. По ръбовете открих следи от някогашно лепило, което показва, че навярно е част от много по-голяма творба, например от олтар.

Отрязах малък фрагмент от задната част на дъската и го подложих на анализи за възраст и произход. Както ви е известно, при тополите дендрохронологията е безполезна, тъй като за разлика от дъба, това дърво няма годишни пръстени. Въпреки това съвременната наука има на разположение още няколко фокуса.

Успях да установя, че дървото почти със сигурност произхожда от района между Сиена и Флоренция и трябва да е било отсечено към 1425 г. По-нататъшните анализи с помощта на спектромикроскоп показаха несиметрични следи, оставени от трион, идентични с онези по други дъски от този период и район. Това доказва, че произхожда от същата дърводелница в някогашна Тоскана, която са използвали някои от най-големите майстори от онова време.

Викторианската картина на две мъртви яребици и пушка несъмнено е нарисувана върху много по-старо произведение. Взех микроскопична люспа от боята и установих, че тази на оригиналната картина не е масло, а темпера.

Взех още по-миниатюрен фрагмент темпера за спектроанализ и открих, че съдържа абсолютно същото съчетание, каквото са използвали неколцина майстори от периода. Накрая направих рентгенова снимка, за да видя какво се крие под по-късното изображение.

Отдолу има темперна картина и само дебелият пласт боя, положен от неизвестния викториански вандал, не позволява по-голяма яснота.

Фонът представлява пасторален пейзаж от посочения период, ниски хълмове и в далечината — камбанария. В средата като че ли има път, излизащ от плитка долина.

На преден план се откроява самостоятелна фигура, очевидно библейска, която гледа право към зрителя.

Не мога да определя точно художника, но е възможно да сте се сдобили с неизвестен шедьовър от времето и епохата на Чимабуе, Дучо и Джото.

Искрено Ваш,

Стивън Карпентър.“

Перигрин Слейд седеше като хипнотизиран. Писмото лежеше на масата пред него. „Чимабуе… О, Господи! Дучо… Мили Боже. Джото… дяволите да ме вземат.“

Левият му клепач пак затрепери. Той вдигна ръка и го спря с показалец. Замисли се какво да прави.

Спомни си за двете неотдавнашни открития, и двете направени (за негово разочарование) от „Сотби“. В оръжейната на старо имение на съфъкското крайбрежие един оценител беше намерил точно такава дъска и бе разпознал ръката на майстор. Картината се бе оказала на Чимабуе, най-редкият от старите художници, и беше продадена за милиони.

Още по-наскоро друг служител на „Сотби“ в папка със забравени евтини скици в замъка Хауард беше открил рисунка на скърбяща жена със скрито в шепи лице и бе поискал да бъдат извършени по-експертни анализи. Скицата се беше оказала на Микеланджело. Цената ли? Осем милиона лири. А сега изглеждаше, че и той се е натъкнал на безценно съкровище, скрито под две мъртви яребици.

Очевидно нямаше да мине нов номер с Реджи Феншоу. Едно беше да се избави от младока Бени Евънс, но Алан Лий-Тревърс бе съвсем друго нещо. Бордът щеше да повярва на Алан, даже да нямаше копие от писмото, което му беше пратил от летището. А и повече не можеше да използва Феншоу. Светът на изкуството не бе чак толкова лековерен.

Ала можеше и щеше да прочуе името си и отново да издигне „Дарси“ на полагащия й се пиедестал. И ако това не струваше шестцифрена коледна премия… След час се беше измил и облякъл, седеше зад волана на бентлито си и гълташе километрите до Лондон.

Складът бе празен и той бързо намери картината с номер Ф 608. През прозрачната найлонова опаковка се виждаха двете мъртви яребици на куката. Слейд я занесе в кабинета си.

Господи, тя наистина беше ужасяващо грозна. И все пак под нея… Очевидно не можеше да става и дума да я пусне на търг. Трябваше да я купи компанията и после случайно да я открие.

Проблемът бе професор Карпентър. Човек, известен с честността си. Човек, който непременно беше направил копие на доклада си. Човек, който гневно щеше да възрази, ако някой си Перигрин Слейд измамеше собственика на мацаницата, някакъв нещастен плебей.

От друга страна, професорът не бе казал, че скритата картина със сигурност е шедьовър, а само, че може да е. Нямаше закон, който да забранява на аукционерските къщи да рискуват. Рискът не винаги се изплащаше. Така че, ако предложеше на собственика справедлива цена и като се вземеше предвид несигурността…

Той отвори информацията за собственика и откри господин Хемиш Макфий от Съдбери, Съфък. Имаше адрес. Слейд написа, подпечата и прати писмо, с което предлагаше на нещастния Макфий сумата петдесет хиляди лири за „извънредно интересната композиция“ на дядо му. За да не изпусне случая от ръцете си, посочи собствения си мобилен телефон за връзка. Беше съвсем сигурен, че глупакът ще приеме и тогава той лично щеше да занесе чека за продажбата в Съдбери.

След два дни телефонът му иззвъня. Слейд чу глас със силен шотландски акцент, при това оскърбен.

— Дядо ми беше велик художник, господин Слейд. Пренебрегван навремето, но същото се отнася и за Ван Гог. Убеден съм, че сега светът най-после ще познае истинския талант. Не мога да приема предложението ви, но ще ви направя друго. Ако творбата на дядо ми не се появи на следващия ви търг на викториански майстори в началото на идващия месец, ще я изтегля и ще я занеса в „Кристи“.

Когато затвори телефона, Слейд трепереше. Ван Гог ли? Този човек да не бе идиот? Ала нямаше избор. Търгът на викторианските майстори бе насрочен за 8 септември. Вече беше късно да я включат в каталога, който в момента се печаташе и щеше да излезе след два дни. Щеше да се наложи нещастните яребици да бъдат прибавени впоследствие, както често се случваше. Но той пазеше копие на писмото с офертата до Макфий и бе записал телефонния разговор. Предложените петдесет хиляди лири далеч нямаше да удовлетворят професор Карпентър и бордът на „Дарси“ щеше да го подкрепи срещу евентуални бъдещи обвинения.

Трябваше да купи картината „за фирмата“ и това означаваше в залата да има наддаващ, който точно да изпълнява нарежданията и в същото време да не прилича на служител на „Дарси“. Щеше да използва Бъртрам, главния носач, на когото предстоеше да се пенсионира и който след четиридесет години служба беше абсолютно верен на работодателите си. Човек с въображение на щипалка, но безпрекословно изпълняващ заповеди.

Тръмпингтън Гор затвори телефона и се обърна към Бени.

— Скъпо момче, наистина ли знаеш какво правиш? Петдесет хиляди лири са адски много пари.

— Довери ми се — отвърна младежът. Гласът му звучеше по-уверено, отколкото се чувстваше. Той ежечасно се молеше на циничния бог на старите майстори Слейд да е прекалено алчен, за да разкрие намеренията си на безукорно честния професор Карпентър.

СЕПТЕМВРИ

Всички висши служители се прибраха от отпуска и приготовленията за първия голям есенен търг на 8 септември вървяха с пълна пара.

Перигрин Слейд пазеше в тайна плановете си за този ден и с радост установи, че Алан Лий-Тревърс също е пример за дискретност. Въпреки това всеки път щом се разминаваха в коридора, Слейд заговорнически му намигаше.

Лий-Тревърс започна да се тревожи. Винаги беше смятал заместник-председателя за малко ексцентричен и бе чувал, че мъжете на средна възраст понякога обръщат резбата. Като баща на четири деца той искрено се надяваше Слейд да не си е паднал по него.

На сутринта на 8 септември цареше обичайната възбуда, приливът на адреналин, който в света на изкуството компенсира цялата черна работа и досадното оценяване на боклуци.

Слейд беше помолил уважаемия главен носач Бъртрам да дойде по-рано и го бе инструктирал до най-малката подробност. Носачът от четиридесет години работеше в „Дарси“ и беше преживял петима собственици. Като младеж, току-що уволнил се от армията, той беше последвал стъпките на баща си и бе участвал в тържеството по случай пенсионирането на стария господин Дарси, последния от рода. Истински джентълмен — беше поканил дори новоназначения носач. Вече нямаше такива хора.

Той бе последният човек в сградата, който идваше на работа с бомбе — навремето беше разнасял по коридорите шедьоври на обща стойност милиарди лири и нито веднъж не бе повредил някой от тях.

Днес седеше в малката си стаичка и процеждаше безкрайни чаши чай през моржовите си мустаци. Имаше прости нареждания. Облечен в син костюм и въоръжен с номер за участие в търга, щеше да седне в дъното на залата и щеше да наддава само за една картина. За да не я сбърка с някой друг натюрморт, му бяха показали двете смачкани, увиснали на куката яребици. Бе му заповядано да запомни името „Чантата за дивеч“, което господин Слейд щеше с ясен глас да обяви от подиума.

Накрая, просто за всеки случай, директорът му беше наредил да наблюдава лицето му. Ако искаше да наддава, бързо щеше да му намигне с лявото око. Това бе знак носачът да вдигне номера си. Бъртрам отиде да изпие чаша чай и за четвърти път да изпразни мехура си. Слейд най-малко искаше да види, че в най-важният момент съучастникът му изчезва до тоалетната.

Алан Лий-Тревърс беше избрал изключителни картини. Най-ценни бяха две творби на автори от школата на прерафаелитите, един шедьовър на Милей от имението на наскоро починал колекционер и още един на Холман Хънт, който от години не бе показван пред публика. Следваха ги две картини с коне от Джон Фредрик Херинг и платноход в бурно море от четката на Джеймс Кармайкъл.

Търгът започна точно в Десет часа. Наддаването вървеше бързо и залата беше пълна, дори в дъното имаше правостоящи. Тъй като в каталога бяха включени още три натюрморта с дивеч и пушки, Слейд реши да прибави към тях и необявената шотландска картина. Никой нямаше да се изненада и всичко трябваше да свърши за минути.

Всичко вървеше добре. Бъртрам седеше в дъното и гледаше право напред с номер в скута си. Още не беше чул вълшебните думички „Чантата за дивеч“.

На подиума Перигрин Слейд излъчваше жизнерадост, дори възторг, когато наддаванията се приближаваха или надвишаваха максималната оценка. Познаваше повечето от участниците, но имаше десетина, които никога не бе виждал. От време на време една от лампите хвърляше отблясъци от очилата на мъж с тъмен костюм на третия ред отзад напред.

По време на кратката пауза, докато заменяха картините на статива, той повика настрани една от младите служителки и се наведе от подиума.

— Кой е онзи японец на третия ред отзад напред? — Момичето се отдалечи.

По време на следващата пауза се върна и пъхна в ръката му лист хартия. Слейд кимна в знак на благодарност. На листа пишеше: „Господин Йоширо Ямамото, галерия «Осака», Токио и Осака. Представил е документ за кредит от Токийската банка за един милиард йени.“

Лицето на директора грейна. Около два милиона лири. Нямаше проблем. Бе сигурен, че и преди е чувал или чел името Ямамото. И беше прав. Така се казваше адмиралът, бомбардирал Пърл Харбър. Слейд нямаше откъде да знае, че неговият съименник е дошъл в Найтсбридж с подобна цел, нито че писмото от Токийската банка е поредното компютърно творение на Джули Дей.

Господин Ямамото на няколко пъти се включи в първите наддавания, но винаги се отказваше в полза на други преди платното да бъде продадено. И все пак зад непроницаемите си очила изглеждаше истински участник в търг.

Изнесоха първия от четирите натюрморта. Трите от каталога бяха от сравнително неизвестни художници и бяха продадени на цена между пет и десет хиляди лири. Когато изнесоха третия, Слейд бодро обяви:

— Има още един натюрморт, който не е включен във вашите каталози. Пристигна в последния момент. Очарователна творба от шотландския художник Колъм Макфий.

Коли Бърнсайд не бе успял да устои на изкушението да постави поне част от малкото си име в името на художника. Никога нямаше да получи по-голямо признание.

— Озаглавена е „Чантата за дивеч“ — ясно произнесе Слейд. — Колко предлагате? Чувам ли хиляда?

Бъртрам вдигна номера си.

— Хиляда в дъното. Някой дава ли повече от хиляда?

Вдигна се още един номер. Човекът сигурно беше късоглед. Останалите наддаващи, агенти, колекционери и галеристи смутено гледаха картината.

— Две хиляди лири срещу вас, господине — вперил очи в Бъртрам, каза Слейд и едва забележимо намигна с лявото си око. Носачът вдигна номера си.

— Три хиляди лири — обяви директорът. — Чувам ли четири хиляди?

Възцари се тишина. После японецът кимна. Слейд се обърка. Виждаше гъстата черна коса, изпъстрена със сиви нишки, но дръпнатите очи бяха скрити зад дебелите очила.

— Това предложение ли беше, господине? — попита той.

— Хай — потвърди господин Ямамото и отново кимна. Гласът му звучеше като на Тоширо Мифуне в „Шогун“.

— Бихте ли били така любезен да вдигнете номера си, Ямамото-сан? — каза Слейд и се почувства горд, че знае как да се обърне към японец на родния му език. Човекът от Токио ясно отвърна „А, добре“ и вдигна номера си.

— Четири хиляди лири — обяви директорът. Самообладанието му продължаваше да е непокътнато, макар че изобщо не бе очаквал да се появи конкурент на флегматичния Бъртрам. По негов знак носачът отново вдигна номера си.

Смайването в залата далеч не можеше да се сравнява със състоянието на Алан Лий-Тревърс, който стоеше облегнат на задната стена. Той никога не беше виждал или чувал за „Чантата за дивеч“, иначе отдавна щеше да е заминала обратно за Съфък. Ако Слейд бе искал да прибави нова картина към каталога, поне можеше да го спомене. И кой беше този Макфий? Никога не бе чувал за него. Сигурно дядото на някой от ловната дружинка на Слейд, И все пак наддаването вече беше стигнало до пет хиляди лири, Бог знаеше как, така че нямаше значение. Сериозна цена и истинско чудо за такава мацаница. Комисионната за известно време щеше да осигури качествено бордо за шефовете на отдели.

През следващите тридесет минути самообладанието на Лий-Тревърс се разклати. Японският галерист, чийто тил виждаше, продължаваше да кима и да повтаря „Хай“, докато някой, скрит зад една от колоните в дъното, не се отказваше от наддаването. Какво ставаше, по дяволите? Това бе някаква нещастна мацаница, всеки го виждаше. В залата цареше пълна тишина. Цената надвиши петдесет хиляди лири.

Лий-Тревърс си проправи път към колоната и надзърна зад нея. Едва не получи инфаркт. Тайнственият наддаващ бе Бъртрам, за Бога! Това можеше да означава единствено, че Слейд наддава от името на фирмата.

Пребледнял като смъртник, Лий-Тревърс привлече погледа на Слейд, който му се усмихна и за пореден път заговорнически му намигна. Това го потвърждаваше. Неговият заместник-председател определено се беше побъркал. Той бързо напусна залата, отиде при момичетата, които регистрираха участниците, грабна слушалката на вътрешния телефон, набра номера на кабинета на председателя и помоли Филис да го свърже с херцог Гейтсхед по спешен въпрос.

Преди да се върне в залата наддаването бе минало сто хиляди лири и господин Ямамото все още не се отказваше. Слейд вече вдигаше цената с по десет хиляди и започваше сериозно да се тревожи.

Само той знаеше за милионите, които се криеха под двете яребици, тогава защо японецът наддаваше? Дали не подозираше нещо? Невъзможно, картината пристигаше направо от Бери Сейнт Едмъндс. Може би професор Карпентър се беше разприказвал из Далечния изток? Също невъзможно. Дали Ямамото просто харесваше натюрморта? Никакъв вкус ли нямаше? Да не си мислеше, че милиардерите в Токио и Осака ще се втурнат на ята в галериите му, за да купят този боклук?

Нещо не бе наред, но какво? Не можеше да откаже да приеме наддаванията на Ямамото, не и пред цялата зала, ала като знаеше какво лежи под яребиците, не можеше и да нареди на Бъртрам да се откаже и да остави картината да замине за Япония.

Останалите участници в търга разбираха, че става нещо извънредно странно. Никой от тях не беше виждал такова нещо. На статива бе изложена ужасяваща мацаница, която при други обстоятелства никой нямаше да обяви за продажба, а двама наддаващи хвърляха за нея луди пари. Единият беше стар чудак с моржови мустаци, а другият — непроницаем самурай. Първата мисъл, която им хрумна, бе „вътрешна информация“.

Всички знаеха, че светът на изкуството не е придирчив и че някои трикове на занаята биха засрамили дори един корсикански главорез. Ветераните в залата си спомняха съвсем достоверната история за двама агенти, присъствали на жалък търг в порутено старо имение, когато единият от тях забелязал натюрморт с мъртъв заек. Картината висяла на стълбището, дори не била изложена. Но те послушали интуицията си и я купили. Мъртвият заек се оказал последната творба на Рембранд. Но на смъртното си ложе старият парализиран холандец едва ли беше нарисувал тези ужасни яребици. Затова присъстващите отчаяно се взираха, търсеха скрит талант, ала не можеха да го открият. А наддаването продължаваше.

При цена двеста хиляди лири на входа настана смут и хората направиха път на достолепния херцог Гейтсхед. Той се изправи до задната стена като орел, чакащ да зърне жива плът, която да изкълве.

При цена двеста и четиридесет хиляди лири Слейд започна да губи самообладание. Челото му лъщеше от пот и отразяваше светлината на лампите. Гласът му се бе покачил с няколко октави. Нещо в него крещеше този фарс да престане, ала той не можеше да го спре. Грижливо написаният му сценарий окончателно се беше изплъзнал от неговия контрол.

При цена четвърт милион левият му клепач отново заигра. В дъното на залата старият Бъртрам виждаше безкрайното намигане и продължи да наддава. Слейд вече искаше да му каже да спре, но носачът си знаеше инструкциите.

— Срещу вас, господине — изкряка директорът на дебелите очила от Токио. Последва продължителна пауза. Слейд се молеше кошмарът да свърши. Накрая господин Ямамото ясно каза:

— Хай. — Левият клепач на Слейд играеше като предницата на бясно носеща се линейка и Бъртрам вдигна номера си.

При триста хиляди Лий-Тревърс бясно зашепна в ухото на херцога и орелът решително закрачи към Бъртрам. Всички погледи в смълчаната зала бяха насочени към японеца. Той внезапно се изправи, остави номера на стола си, тържествено се поклони на Перигрин Слейд и се запъти към вратата. Тълпата пред него се разтвори като Червено море пред Мойсей.

— Продадено първи път — немощно обяви Слейд, — втори път…

Чукчето му удари и залата изригна. Както винаги в края на непоносимо напрежение, всеки искаше да каже нещо на съседа си. Слейд малко възстанови самообладанието си, избърса челото си, предаде воденето на търга на Лий-Тревърс и слезе от подиума.

Освободен от задачата си, Бъртрам тръгна към стаичката си, за да си направи чай.

Херцогът наведе глава към своя заместник-председател и изсъска:

— В кабинета ми. След пет минути, ако обичаш.

— Перигрин — започна херцогът. Вече нямаше „Пери“ и „скъпи стари приятелю“. Бе изчезнала дори дружелюбната фасада. — Може ли да попитам точно какво направи току-що?

— Водих търга.

— Не увъртайте, господине. Онази отвратителна мацаница с двете яребици е пълен боклук.

— На пръв поглед.

— Ти я купи за фирмата. Защо?

Слейд извади от джоба на сакото си двете страници с доклада на професор Карпентър от „Колбърт“.

— Надявам се това да ви обясни причината. Трябваше да я купя за пет хиляди, най-много. И щях, ако го нямаше оня побъркан японец.

Херцог Гейтсхед внимателно прочете доклада на слънчевата светлина от прозореца и изражението му се промени. Неговите предци бяха извоювали положението си с убийства и грабежи и също като в случая с Бени Евънс, старите гени умират трудно.

— Това е друг въпрос, стари приятелю, съвсем друг въпрос. Кой друг знае?

— Никой. Миналия месец получих доклада вкъщи. Стивън Карпентър, аз, а сега и вие. Това е. Колкото по-малко, толкова по-добре, струва ми се.

— Ами собственикът?

— Някакъв шотландски идиот. За да си покрием гърба, реших да му предложа петдесет хиляди. Глупакът отказа. Пазя писмото и записа на отказа му. Разбира се, ще ми се да беше приел. Но не можех да предвидя тоя смахнат японец. Едва не ни я измъкна под носа.

Херцогът се замисли. На прозореца бръмчеше муха и звукът отекваше високо като дърворезачка в тишината.

— Чимабуе — промълви той. — Дучо. Мили Боже, от години не сме имали нито един от тях. Седем-осем милиона, нали? Виж, без отлагане уреди въпроса със собственика. Аз ще подпиша. Кой искаш да реставрира картината? „Колбърт“ ли?

— Това е голяма организация. С огромен персонал. Ще тръгнат приказки. Предпочитам Едуард Харгрийвс. Той е сред най-добрите на света, работи сам и мълчи като гроб.

— Чудесна идея. Заеми се с това. Съобщи ми веднага щом свърши реставрацията.

Едуард Харгрийвс наистина работеше сам — кисел и потаен мъж с частно студио в Хамърсмит. Беше ненадминат в реставрацията на повредени или покрити с по-късна картина стари майстори.

Той прочете доклада на Карпентър и си помисли дали да не се свърже с професора. Но главният реставратор на „Колбърт“ съвсем естествено щеше да се обиди, че тази изключително интересна задача е поверена на някой друг, затова Харгрийвс реши да не му се обажда. Ала познаваше служебните бланки на „Колбърт“ и подписа на професора, затова можеше да използва доклада като основа за собствената си работа. Когато заместник-председателят на „Дарси“ лично донесе шотландския натюрморт в студиото му, Харгрийвс му съобщи, че ще му трябват две седмици.

Той постави картината на статив под северния прозорец и два дни просто я гледа. Дебелата викторианска маслена боя изискваше извънредна деликатност, за да не повреди шедьовъра отдолу. На третия ден се хвана на работа.

След две седмици се обади на Перигрин Слейд.

— Е, скъпи ми Едуард?

— Готов съм. Онова, което се крие под натюрморта, е напълно разкрито.

— Ами цветовете? Успя ли да ги направиш толкова ярки, колкото и в деня, в който са били положени?

— О, несъмнено — отговори гласът по телефона.

— Ще пратя колата си.

— Мисля, че би трябвало лично да дойда с картината — внимателно рече Харгрийвс.

— Чудесно — зарадва се Слейд. — След половин час бентлито ми ще дойде да те вземе.

Той се обади на херцог Гейтсхед.

— Браво — каза председателят. — Хайде да я видим заедно. В моя кабинет, в дванайсет часа.

В дванадесет без пет един носач донесе статив и си тръгна. Точно в дванадесет в стаята влезе Едуард Харгрийвс. Носеше увитата в мека тъкан картина. Следваше го Перигрин Слейд.

Херцогът бе отворил бутилка „Дом Периньон“. Подаде чаши на гостите си. Слейд прие, реставраторът отказа.

— Е — усмихна се председателят, — какво имаме? Дучо ли?

— Е, този път не — отвърна Харгрийвс.

— Изненадай ме — каза Слейд. — Чимабуе ли?

— Не точно.

— Нямам търпение — възкликна херцогът. — Хайде, вдигнете покривалото.

Реставраторът се подчини. Картината наистина беше такава, каквато се описваше в писмото от „Колбърт“. Прекрасно изпълнена и точно в стила на ранния флорентински и сиенски Ренесанс.

Фонът представляваше средновековен пейзаж с хълмове и в далечината — камбанария. На преден план имаше една-единствена фигура. На магаре или библейски осел, който мрачно гледаше към зрителя.

Членът му унило висеше към земята, като че ли някой упорито го беше дърпал.

В средата наистина се виждаше плитка долина, от която излизаше път. По пътя се движеше малък, но напълно отчетлив мерцедес-бенц.

Харгрийвс невъзмутимо зяпаше някаква точка във въздуха. Слейд се уплаши, че ще получи фатален инфаркт, после се надяваше да получи, а накрая вече се боеше, че може и да не му стане нищо.

У херцог Гейтсхед се бореха за контрол пет века на изтънчени обноски. Накрая възпитанието спечели и без да каже нито дума, той излезе от стаята.

След един час Перигрин Слейд напусна сградата за по-дълго.

ЕПИЛОГ

Остатъкът от септември бе наситен със събития.

В отговор на ежедневните телефонни обаждания вестникарят в Съдбери потвърди, че се е получило второ писмо, адресирано до господин Макфий. Дегизиран като рижия шотландец, отиде с влак да го вземе. Пликът съдържаше чек от „Дарси“ за двеста шестдесет и пет хиляди лири.

С помощта на някои прекрасно фалшифицирани от Джули документи той си отвори сметка в „Барклис Банк“ в Сейнт Питър Порт на остров Гърнзи, един от последните данъчни убежища във Великобритания. Когато му изплатиха чека, Тръмпи отиде на острова със самолет и си отвори друга сметка в „Роял Банк ъв Канада“, на същата улица. После се върна в „Барклис“ и прехвърли парите от господин Хемиш Макфий на господин Гор. Заместник-управителят на „Барклис“ се изненада от бързината на отваряне и закриване на сметката на шотландеца, но не възрази.

От канадците, които не даваха и пукната пара за британските данъчни закони, Тръмпи получи два чека.

Единият, на стойност тринадесет хиляди двеста и петдесет лири, отиде за Коли Бърнсайд, който щеше да изживее залеза на своя живот в море от качествено бордо.

Тръмпи изтегли хиляда седемстотин и петдесет лири в брой за себе си, за да се „отърка в парите“. Вторият чек бе за Бени Евънс и Джули Дей — сто и петдесет хиляди лири. С остатъка от стоте хиляди услужливите канадци с готовност създадоха дългосрочен фонд, от който през остатъка от дните си Тръмпингтън Гор щеше да получава по около хиляда лири месечно.

Бени и Джули се ожениха и се върнаха в родния Ланкшир на Бени, където той отвори малка художествена галерия, а тя стана компютърна програмистка на свободна практика. След година металът по лицето и изрусените кичури бяха изчезнали и младото семейство имаше двама прекрасни близнаци.

Тръмпи се прибра от остров Гърнзи и у дома го очакваше писмо от „Иън Продъкшънс“. В него се казваше, че Пиърс Броснан, с когото беше играл една съвсем малка роля, искал да му повери много по-важно участие в следващия филм за Джеймс Бонд.

Някой информира Чарли Доусън и с помощта на развеселения професор Карпентър той осигури скандала на десетилетието в света на изкуството.

Полицията продължи да издирва Хамиш Макфий и господин Ямамото, но Скотланд Ярд не хранеше големи надежди.

Марина продаде спомените си на „Нюз ъв дъ Уърлд“. Лейди Елинор Слейд незабавно проведе продължително съвещание с Файона Шекълтън, доайен на лондонските адвокати, които се занимаваха с разводи. Стигна се до споразумение, което позволи на Перигрин да задържи копчетата си за ръкави.

Той напусна Лондон и за последен път го видяха да ръководи долнопробен бар на Антигуа. Херцог Гейтсхед все още трябва сам да плаща за пиенето си в „Уайтс“.

Информация за текста

© 2001 Фредерик Форсайт

© 2001 Крум Бъчваров, превод от английски

Frederick Forsyth

The Art of the Matter, 2001

Сканиране, разпознаване и редакция: Dave, 2008

Издание:

ИК „Бард“, 2001

ISBN 954–585–275–5

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9746]

Последна редакция: 2008-12-12 09:00:00

1

Сър Артър Джон Гилгуд (р. 1904) — английски актьор и режисьор. — Б.пр.

Content

Фредерик Форсайт
Как да поставиш проблема

НОЕМВРИ

ДЕКЕМВРИ

ЯНУАРИ

АПРИЛ

МАЙ

ЮНИ

ЮЛИ

АВГУСТ

СЕПТЕМВРИ

ЕПИЛОГ

Информация за текста

1